Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска
В.В.

суддів - Кожух О.А., Кондора
Р.Ю.

при секретарі - Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на
вивезення дітей за кордон без згоди
батька за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 2 грудня 2013
року та додаткове рішення цього ж суду
від 25 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

20 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд із позовом до ОСОБА_2 про надання
дозволу на вивезення дітей за кордон
без згоди батька, який обгрунтувала
тим, що з 14 вересня 2006 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
який розірвано рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 27 жовтня 2011
року. Дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено на
проживання при матері - ОСОБА_1.

Позивач має можливість забезпечити
належний розвиток дітей та
оздоровлення за кордоном, зокрема, це
підтверджується тим, що ОСОБА_1 уклала
шлюб із громадянином Німеччини ОСОБА_6,
отримала довготривалий дозвіл на
проживання та орендує житлове
приміщення загальною площею 127
квадратних метрів за адресою: АДРЕСА_1,
проте відповідач заперечує проти
виїзду дітей за кордон.

Посилаючись на вказані обставини
позивачка просила суд ухвалити рішення
про надання дозволу на вивезення за
кордон дітей: доньки - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди батька ОСОБА_2 до
досягнення дітьми 16 років.

22 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд із заявою про збільшення позовних
вимог, просила ухвалити рішення про
надання дозволу на оформлення проїзних
документів для виїзду дітей за межі
України без згоди батька, який такої
згоди не дає.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 2 грудня 2013 року позов
задоволено частково.

Надано дозвіл матері ОСОБА_1 без згоди
батька ОСОБА_2 на вивезення дітей:
доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина
ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_4 за межі України та
на зворотній в'їзд в Україну строком на
5 років.

Додатковим рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 25 лютого
2014 року надано дозвіл матері ОСОБА_1 без
згоди батька ОСОБА_2 оформляти
документи для виїзду неповнолітніх
дітей: доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та
сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 за межі
України та на зворотній в'їзд в Україну
строком на п'ять років.

Не погоджуючись із вказаним судовим
рішенням та додатковим рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій,
посилаючись на незаконність судових
рішень із-за порушення норм
матеріального права, неповного
встановлення обставин справи, просив
скасувати оскаржувані ним рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги -
заявленою вимогою позивачка фактично
хоче змінити місце проживання
малолітніх дітей і цим самим позбавити
відповідача можливості належним чином
виконувати свої батьківські обов'язки
та реалізувати свої права стосовно
малолітніх дітей. У резолютивній
частині рішення не зазначено державу,
до якої дітям можна здійснити виїзд на
підставі наданого дозволу, не з'ясовано
мету виїзду дітей за кордон та в чиєму
супроводі без згоди батька діти будуть
перетинати кордон.

Відповідач та його представник ОСОБА_7
підтримали апеляційні скарги.

Позивачка та її представник ОСОБА_8
просили відхилити апеляційні скарги як
необгрунтовані й безпідставні й
залишити без змін рішення та додаткове
рішення, які ухвалені з дотриманням
вимог закону.

Заслухавши доповідача, пояснення
з'явившихся осіб, дослідивши матеріали
справи й обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга на рішення
суду підлягає задоволенню частково, а в
задоволенні апеляційної скарги на
додаткове рішення слід відмовити,
виходячи з наступного.

З досліджених матеріалів справи
слідує, що 14 вересня 2006 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_1 був укладений шлюб,
зареєстрований у відділі реєстрації
актів цивільного стану Ужгородського
міського управління юстиції
Закарпатської області, актовий запис №
568. Від даного шлюбу народилося двоє
дітей: донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
свідоцтво про народження серія НОМЕР_1
від 16 січня 2003 року; син - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, свідоцтво про народження
серія НОМЕР_2 від 16 лютого 2009 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 27 жовтня 2011 року шлюб
укладений між сторонами було
розірвано, а дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено
проживати з матір'ю - ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

Форми та методи виховання, крім тих, які
суперечать закону, моральним засадам
суспільства, батьки, відповідно до
положень ст. 151 СК України, вправі
обирати самі.

Згідно вимог ст. 155 СК України
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
грунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Стаття 154 СК України надає батькам
право звернутися до суду за захистом
прав та інтересів дитини.

Згідно ст. З Конвенції ООН про права
дитини в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права
дитини, батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону
дитинства» кожна дитина має право на
рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про
права дитини» від 20 листопада
1989 року (ратифікована постановою
Верховної Ради України від 27.02.91 р.
№789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України усі
дії щодо дітей та регулювання сімейних
відносин мають здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини.

Порядок оформлення документів для
виїзду громадян України за кордон
визначається Законом України «Про
порядок виїзду і в'їзду в Україну
громадян України» № 3858 -Х11 від 21. 01. 1994
року, із змінами та доповненнями, який у
статті 4 передбачає, що оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину. За відсутності згоди одного з
батьків виїзд неповнолітнього
громадянина України за кордон може
бути дозволено на підставі рішення
суду.

Згідно з частиною 2 Правил перетинання
державного кордону для виїзду за межі
України громадян України, які не
досягли 16-річного віку, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 57 від 27 січня 1995 року зі змінами
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України № 932 від 11 липня 2007
року, виїзд за межі України громадян
України, які не досягли 16-річного віку,
у супроводі одного з батьків або в
супроводі осіб, які уповноважені одним
з батьків за нотаріально посвідченою
згодою, здійснюється у разі
пред'явлення оригіналу або нотаріально
посвідченої копії рішення суду про
надання дозволу на виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
16-річного віку, без згоди та супроводу
другого з батьків.

Судом установлено, що мати дітей ОСОБА_1
3 листопада 2012 року
зареєструвала шлюб з ОСОБА_6,
громадянином Німеччини, що вбачається
з свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_3 від 3
листопада 2012 року, виданого відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану по місту Ужгороду (.с.22).

Позивачка пояснила, що донька ОСОБА_3
навчається в 6 класі ЗОШ № 4 м. Ужгорода,
а син ОСОБА_4 відвідує дитячий садок № 31
в м. Ужгороді.

В ході апеляційного розгляду
встановлено, що від указаного вище
шлюбу з ОСОБА_6 позивачка має сина
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, який
проживає з нею та дітьми від шлюбу з
відповідачем у винайманій квартирі в
АДРЕСА_2.

Встановлено, що від першого шлюбу з
ОСОБА_10 позивачка має неповнолітню
доньку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка в
навчальному 2013/2014 році відвідує 5 клас
початкової і середньої школи
«Теодор-Гойс-Шуллє», зареєстрована і
проживає за адресою: АДРЕСА_1, за якою
згідно договору оренди, який
починається з 1 листопада 2012 року та діє
на невизначений час, позивачка і її
чоловік ОСОБА_6 орендують окрему
житлову квартиру яка складається з 4
кімнат, 1 - житлова та кухонне
приміщення, 1- спальня, 2 - дитячі
кімнати, 2 - хол/кімната. 1- ванна, 2 -
туалет, житлова/корисна площа квартири
складає приблизно 127 квадратних метрів.

Встановлено, що суду першої інстанції
ОСОБА_1 надала довготривалий дозвіл на
проживання за адресою: АДРЕСА_1, дійсний
до 10 січня 2014 року.

Позивачка надала апеляційному суду
довготривалий дозвіл на проживання за
вказаною вище адресою дійсний з 8 січня
2014 року до 7 січня 2015 року (а.с. 97-98) і
пояснила, що це питання розглядається
в Німеччині щорічно управлінням у
справах іноземців.

ОСОБА_2 створив нову сім'ю, має дитину і
це підтверджено відповідачем в
апеляційному суді.

Оцінивши в сукупності зібрані докази,
виходячи з їх належності та
допустимості, враховуючи, що у
відповідності до ч. 1 ст. 141 СК України
батько і мати мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, приймаючи до
уваги, що сторони - батьки малолітніх
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, не можуть знайти спільної
згоди щодо виїзду останніх за кордон,
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що позовна заява
підлягає до задоволення, зокрема, слід
надати дозвіл матері ОСОБА_1 виїжджати
за межі України із малолітніми донькою
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сином ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4 без згоди батька ОСОБА_2
строком на п'ять років.

Задоволення вимог не суперечить
вимогам чинного законодавства та не
порушує безпосередньо права та
інтереси малолітніх дітей. Позиція
відповідача, який проживає окремо від
дітей, ухилявся від сплати аліментів по
виконавчому листу № 2-5442 від 7 листопада
2011 року, вироком Ужгородського
міськрайонного суду від 30 листопада 2012
року засуджений за звідництво для
розпусти з метою наживи, фактично
перешкоджає проживанню дітей із
матір'ю, роз'єднує їх з матір'ю та
спорідненими сестрою і братом, а отже,
порушує права як дітей, так і матері.
Твердження відповідача щодо виїзду
дітей за кордон на постійне проживання
наразі є припущенням.

Факт відсутності згоди ОСОБА_2 на
виготовлення проїзних документів для
дітей на їх тимчасовий виїзд з матір'ю
за кордон строком на п'ять років
встановлений судом першої інстанції,
не спростований на час апеляційного
розгляду і сумнівів не викликає.

Питання спілкування батька з дітьми,
його участь у вихованні та утриманні
дітей знаходиться за межами позову. За
наявності для того підстав, батько не
позбавлений права вирішувати
відповідні питання в порядку,
передбаченому ст. 7 ч. 2, ст. 9, ст. ст. 150, 153,
ст. 157 ч.ч. 3, 4, ст. 181 чч. 1, 2 СК України,
іншими нормами законодавства, в тому
числі, врегулювати їх у позасудовому
порядку.

Правильно встановивши обставини по
справі та характер спірних
правовідносин суд першої інстанції не
звернув уваги на вимоги п. 2 -2 Правил
перетинання кордону громадянами
України, за змістом яких зазначається
держава прямування та у чиєму
супроводі без згоди батька будуть
перетинати кордон неповнолітні ОСОБА_3
та ОСОБА_4.

З урахуванням того, що позивачка
фактично зазначила державу прямування,
Німеччину, де отримала довготривалий
дозвіл на проживання та орендує
житлове приміщення, колегія суддів
вважає можливим на підставі ст. 309 ЦПК
України змінити рішення суду від 2
грудня 2013 року, викласти другий абзац
резолютивної частини рішення в такій
редакції: «Надати дозвіл на тимчасовий
виїзд за межі України (до Федеративної
Республіки Німеччини) та на зворотній
в'їзд в Україну малолітньої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Ужгорода,
громадянки України, та малолітнього
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина
України, у супроводі їх матері ОСОБА_1,
без згоди батька дітей ОСОБА_2 строком
на п'ять років», оскільки така зміна
рішення не виходить за межі предмету
позову.

Підстав для скасування додаткового
рішення від 25 лютого 2014 року в
апеляційній скарзі не наведено, і таке
відповідно ст. 308 ЦПК України слід
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 2 грудня 2013 року змінити,
викласти другий абзац резолютивної
частини рішення в такій редакції:
«Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за
межі України (до Федеративної
Республіки Німеччини) та на зворотній
в'їзд в Україну малолітньої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Ужгорода,
громадянки України, та малолітнього
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина
України, у супроводі їх матері ОСОБА_1,
без згоди батька дітей ОСОБА_2 строком
на п'ять років».

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове
рішення відхилити.

Додаткове рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 25
лютого 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили до
суду касаційної інстанції.

Головуючий:
Судді: