АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного
провадження:22-ц/796/5431/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Лопатюк Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Семенюк Т.А. У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 квітня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого - Семенюк Т.А.
Суддів - Кравець В.А., Гаращенко Д.Р.
при секретарі - Круглику В.В.,
розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 11 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -
В С Т А Н О В И Л А:
Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 11 лютого 2014 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
суму боргу в розмірі 424 682 грн. 10 коп. та
судовий збір 3 441 грн., а всього стягнуто
428 123, 10 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду,
відповідач подала апеляційну скаргу на
рішення суду, в якій просить рішення
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову, вважаючи,
що судом порушені норми матеріального
та процесуального права, не враховано
обставини, які мають суттєве значення
для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_4
звернулась до суду з даним позовом до
ОСОБА_3 про стягнення боргу,
посилаючись в обґрунтування своїх
вимог на те, що 9 серпня 2010 року між ними
укладено договір позики у письмовій
формі у вигляді розписки, відповідно до
умов якого відповідач позичила у неї 20
000 євро під 3% в місяць, терміном на один
рік. Можливе дострокове повернення.
Відповідач свої зобов'язання за
договором позики не виконала, уникає
будь-яких зустрічей у зв'язку із чим
вона була змушена звернутися до суду за
захистом свого порушеного права.
Просила стягнути з ОСОБА_3 грошові
кошти у розмірі 207 162 грн., які за
офіційним курсом валют на час подання
позову, відповідно до розписки
становили 20 000 євро та складають суму
основного боргу, стягнути з
відповідача грошові кошти у розмірі 217
520,1 грн., які за офіційним курсом валют
на час подання позову, відповідно до
розписки становлять 21 000 євро та
складають суму процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, 9
серпня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
укладено договір позики у письмовій
формі у вигляді розписки, відповідно до
умов якого відповідач позичила у
ОСОБА_4 20 000 євро під 3% в місяць, терміном
на один рік.

З розписки, що міститься в матеріалах
справи вбачається, що між сторонами
досягнуто домовленості щодо
зобов'язання відповідачки сплати трьох
відсотків щомісяця, від загальної суми
позики, із зазначенням розміру суми,
яка підлягає сплаті - тобто 600 євро на
місяць, що на час винесення рішення
суду становило 6214 грн. 86 коп.

Строк користування грошовими коштами
складає 35 місяців, протягом яких ОСОБА_3
повинна була сплачувати відсотки за
користування кредитом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання повинно виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства , а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

За положенням ч. 1 ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання грошового
зобов'язання.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики ж укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України,
передбачено, що позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, того самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку , що
встановлені договором.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання , на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахування встановленого індексу
інфляції з весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

За положенням ч. 1 ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів , їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Задовольняючи позовні вимоги позивача
суд першої інстанції вважав їх
обґрунтованими та виходив з того, що за
офіційним курсом валют на час подання
позову 20000 євро - сума боргу складає 207 162
грн., сума відсотків - 21000 євро (600 євро х
35 міс. = 21000 євро), що за офіційним курсом
валют на час подання позову складає 217
520,10 грн.

Колегія суддів не може погодитися з
доводами апелянта про те, що суд першої
інстанції прийняв рішення без
відповідача чим позбавив її права
подати свої пояснення надати докази,
оскільки, як вбачається з матеріалів
справи, судові засідання призначалися
неодноразово, ОСОБА_3 була належним
чином повідомлена про розгляд справи,
що підтверджується наявним зворотним
повідомленнями, користалася своїми
правами на власний розсуд.

Також колегія суддів не може
погодитися з доводами апелянта про те,
що судом не розглянуто її заяву про
зупинення провадження у справі від 7
лютого 2014 року, оскільки як вбачається
з матеріалів справи, за результатами її
розгляду судом 10 лютого 2014 року
винесено ухвалу про відмову у
задоволенні зазначеної заяви.

Доводи апелянта про те, що судом не
застосовано строк позовної давності
відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦПК України не
можуть бути прийняті судом до уваги,
оскільки , як вбачається зі змісту
позовної заяви, позивачем заявлено
вимоги щодо стягнення основного боргу
та нарахування відсотків за їх
користування, до яких застосовується
загальна позовна давність - три роки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Інші доводи апеляційної скарги також
висновків суду не спростовують та не
дають підстав вважати, що судом
допущені порушення норми
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з
дотриманням норм діючого
законодавства, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 11 лютого 2014 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді