Номер провадження: 22-ц/785/3653/14
Номер справи місцевого суду: 1505/3939/12
Головуючий у 1 інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Таварткіладзе
О.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: адвоката ОСОБА_1, який діє в
інтересах позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4,
який діє в інтересах ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
органу приватизації Державного
житлового фонду виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області про усунення перешкод
у користуванні, визнання права
власності, визнання частково недійсним
рішення про приватизацію та свідоцтва
про право власності на житло та за
зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, органу приватизації Державного
житлового фонду виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - КП «Білгород-Дністровське БТІ»
про визнання частково протиправним та
скасування розпорядження органу
приватизації Державного житлового
фонду виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області, зобов'язання не
чинити перешкоди, визнання права
власності, за апеляційною скаргою
ОСОБА_6, ОСОБА_5 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 03 лютого 2014 року,-

встановила:

27.04.2012р. позивач ОСОБА_2,
неодноразово уточнивши позовні вимоги,
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, органу приватизації Державного
житлового фонду виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області про усунення перешкод
у користуванні підвалом, визнання
права власності, визнання частково
недійсним рішення про приватизацію та
свідоцтва про право власності на житло.

Представник в інтересах позивача по
первісному позову ОСОБА_7 у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
просив їх задовольнити посилаючись на
те, що згідно договору дарування
частини домоволодіння від 29 травня
2008р., який зареєстровано
Білгород-Дністровським міжміським
бюро технічної інвентаризації 04 червня
2008р. в реєстровій книзі № 89, номер
запису 5236, за реєстраційним №18908335,
технічного паспорта на домоволодіння,
інвентаризаційна справа №581,
реєстровий №5236, позивач ОСОБА_2 є
власником 49/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1.

Вищевказані 49/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 перейшли у власність позивача
ОСОБА_2 від ОСОБА_8, яка стала власником
вказаних частин даного домоволодіння
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданим
державним нотаріусом
Білгород-Дністровської міської
державної нотаріальної контори
Одеської області Кушнір І.В., 15 червня
2007р., за реєстровим номером 3948, спадкова
справа №415/2006 та зареєстрованого
Комунальним підприємством
«Білгород-Дністровське бюро технічної
інвентаризації», 23 липня 2007р., номер
запису 5236, в книзі 89.

До ОСОБА_8 вказана частина
домоволодіння належала ОСОБА_10 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 06 червня 1994р., виданого
органом приватизації державного
житлового фонду
Білгород-Дністровського виконкому
міської ради народних депутатів.
Вказане свідоцтво видане, згідно з
розпорядженням (наказом) від 06 червня
1994р. Згідно листа КП
«Білгород-Дністровське БТІ» №488 від
22 лютого 2012р., вбачається, що при
приватизації державного житлового
фонду ОСОБА_10, що був першим власником
49/100 часток житлового будинку по
АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про
право власності від 06 червня 1994р., разом
з житлом йому було передано у приватну
власність 1/2 частину підвалу під
літерою «а».

Вищевказане також підтверджується
відповіддю начальника КП «Білгород-
Дністровське БТІ» Тімотіної Т.І. № 1586
від 20 грудня 2007р. на письмову заяву
ОСОБА_8, що при приватизації житла
ОСОБА_10, погоджувалась на приватизацію
1/2 частини підвалу , так як ОСОБА_8 на
той час була власником 1/2 частки
підвалу. Також цей факт
підтверджується позовною заявою
ОСОБА_10 від 25 листопада 1997р. про
усунення перешкод у користуванні своєю
часткою підвалу, яку захватили
відповідачі по справі і не давали йому
як власнику 1/2 частки підвалу,
користуватися ним. Справа за цим
позовом, на прохання позивача, була
залишена без розгляду.

Далі, як пояснив представник в
інтересах позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7,
оскільки 1/2 частка підвалу під літ. «а»
житлового будинку по АДРЕСА_1 належала
спочатку ОСОБА_10, згідно свідоцтва про
право власності, отриманого ним при
приватизації державного житлового
фонду 06 червня 1994р., потім вказана
частка підвалу перейшла у власність
ОСОБА_8, згідно свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 15 червня 2007р.,
то при отриманні 49/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1, згідно договору
дарування частини домоволодіння від 29
травня 2008р. від ОСОБА_8 до позивача
ОСОБА_2 також перейшло право власності
на 1/2 частки підвалу під літерою «а».

Однак, не зважаючи на вищевикладене,
співвласники домоволодіння -
відповідачі по справі, не дають
позивачу можливості користуватися
належною йому часткою підвалу,
встановили замки, чим перешкоджають
позивачу у користуванні підвалу,
посилаючись на те, що вони є власниками
вищевказаного спірного підвалу.

Таким чином, приватизацією ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 усього підвалу під літ. «а» були
порушені права власника квартири № 1,
ОСОБА_10, а на сьогоднішній час і права
позивача ОСОБА_2 на використання 1/2
частини цього підвалу. Про порушенні
права позивач дізнався наприкінці
2011року, і звернувся до суду.

У зв'язку з вищевикладеним просив
задовольнити позов, а саме:

визнати частково недійсним рішення про
приватизацію - розпорядження органу
приватизації державного житлового
фонду виконкому
Білгород-Дністровської міської ради №
855 від 19 листопада 1993р. та свідоцтво про
право власності на житло від 19
листопада 1993р. на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
в частині приватизації 1/2 частини
підвалу літера «а» в житловому будинку
АДРЕСА_1;

відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6
звільнити 1/2 частину підвалу літера «а»
та не чинити ОСОБА_2 перешкод у
користуванні вказаним підвалом;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину підвалу літ. «а» площею 15,5 кв.
м., розташованого під належним йому
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1;

стягнути з відповідачів ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судовій збір
у розмірі 214,60 грн., судові витрати на
правову допомогу в розмірі 2700 грн.

31 серпня 2012р. ОСОБА_6, ОСОБА_5
неодноразово, уточнивши позовні
вимоги, звернулися до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_2, органу
приватизації Державного житлового
фонду виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - КП «Білгород-Дністровське БТІ»
про визнання частково протиправним та
скасування розпорядження органу
приватизації Державного житлового
фонду виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області, про зобов'язання не
чинити перешкоди, визнання права
власності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6,
ОСОБА_5 посилались на те, що вони є
власниками 75/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право власності на житло від
19.11.1993р. До вказаних 75/100 частин
житлового будинку входить підвал під
літ. «а», що також підтверджується
листом КП «Білгород-Дністровське БТІ»
від 22.02.12р. № 488, згідно якого ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 стали власником 75/100 частин
вищевказаного житлового будинку
АДРЕСА_1 разом з підвалом під літ. «а» -
19.11.1993р.

ОСОБА_10, який був першим власником 49/100
частин вищевказаного житлового
будинку, став власником цих часток
06.05.1994р. за приватизацією.

06.05.1994р. на момент приватизації ОСОБА_10
не могло бути передано у приватну
власність будь - яку частину підвалу
під літ. «а» у житловому будинку
АДРЕСА_1, оскільки 19.11.1993р. весь підвал
став власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Більш
того, ані ОСОБА_10, ані інші особи ніколи
не володіли, не користувались
приміщеннями підвалу літ. «а» у
вищевказаному житловому будинку
АДРЕСА_1. Таким чином, на думку
представника ОСОБА_6, факт того, що у
ОСОБА_2 перебуває у власності 49/100
частин домоволодіння з підвалом, не
відповідає дійсності.

Крім того, ОСОБА_2 відповідно до
розписок від 29 жовтня 2008р. та від 19
січня 2012р. вказав, що він не претендує
на приміщення підвалу, та має намір
виправити помилку в
правовстановлюючих документах, однак
це ним зроблено не було до
теперішнього часу.

Тому розпорядженням органу
приватизації виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
від 06.05.1994р. № 2320, яким було передано у
власність ОСОБА_10 49/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 є незаконним та
підлягає скасуванню, оскільки до 75/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1
власниками якої є ОСОБА_6, ОСОБА_5
входить цілий підвал під літ. «а», що
також підтверджується даними КП
«Білгород-Дністровське БТІ».

Крім того, відповідно до технічного
паспорту вхід до підвалу під літ. «а»
на момент приватизації житла ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 облаштовано виключно зі сторони
їх частини житлового будинку, іншого
входу до підвалу немає.

ОСОБА_10, який був першим власником 49/100
частин даного житлового будинку, став
власником частини цього будинку
06.05.1994р., в тому числі 1/2 частини підвалу
під літ. «а»., а в подальшому власником
49/100 частин даного будинку став ОСОБА_2

Більш того, ані ОСОБА_10, ані інші особи
ніколи не володіли, не користувались
приміщеннями підвалу літ. «а» у
житловому будинку АДРЕСА_1.

Також представник звернув увагу суду
на той факт, що у підвалі під літ. «а»
житлового будинку АДРЕСА_1 відсутні
будь-які комунікації, що говорить про
те, що вказані приміщення ніякого
відношення до співвласника не мають.

Також пояснив, що про порушення свого
права його довіритель дізналась у 1997-1999
роках, однак при зверненні до КП
«Білгород-Дністровське БТІ» їй
повідомили, що фактична площа, якою
вона користується, відповідає
документам, тому ОСОБА_6 не зверталась
до суду.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_6,
ОСОБА_5 просили задовольнити
зустрічний позов, визнати частково
протиправним та скасувати
розпорядження органу приватизації
державного житлового фонду -
виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
від 06.05.1994р. № 2320, яким було передано у
приватну власність ОСОБА_10 49/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1 в
частині передачі 24/100 частин, що
складається 1/2 частини підвалу літ. «а»
у житловому будинку АДРЕСА_1;

зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у
користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_5
підвальним приміщенням під літ. «а» у
житловому будинку АДРЕСА_1;

встановити, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є
власниками у рівних частках 75/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1, в тому
числі підвальних приміщень під літ.
«а»;

встановити, що ОСОБА_2 являється
власником 25/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1.

Позивач по первісному позову - ОСОБА_2 у
судовому засіданні підтримав доводи
адвоката в своїх інтересах, просив
задовольнити первісний позов, у
задоволенні зустрічного позову просив
відмовити.

ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримала
доводи свого представника, просила
зустрічний позов задовольнити, у
задоволенні первісного позову просила
відмовити.

ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав
доводи представника ОСОБА_6, просив
зустрічний позов задовольнити, у
задоволенні первісного позову просив
відмовити. Також пояснив, що про
порушення своїх прав дізнався
приблизно у 1999 році, а також звернув
увагу суду на той факт, що ОСОБА_2 двічі
надавав їм розписки про те, що на
спірний підвал він не претендує.

Представник відповідача - орган
приватизації Державного житлового
фонду виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області у судовому засіданні
посилався на те, що вважає первісний
позов ОСОБА_2 необґрунтованим, оскільки
позивач не надав суду доказів на
підтвердження того, що саме його права
були порушені приватизацією,
здійсненою на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6.
Крім того, зазначив, що позивачем
пропущено строк позовної давності. Що
стосується зустрічного позову ОСОБА_6
та ОСОБА_5, то пояснив, що вважає цей
позов також необґрунтованим, та зробив
заяву, що позивачами пропущений строк
позовної давності.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог - КП
«Білгород-Дністровське БТІ» у судовому
засіданні посилалась на те, що дійсно,
при здійсненні приватизації на ім'я
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у 1993 році разом із
частиною домоволодіння до
приватизації увійшов весь підвал під
літ. «а». У зв'язку з тим, що при
здійсненні приватизації у 1994 році на
ім'я ОСОБА_10 була помилково надана
довідка про те, що спірний підвал не є
приватизованим, 1/2 частина спірного
підвалу помилково була включена до
приватизованого майна ОСОБА_10 Дійсно,
через цю помилку сукупність усього
домоволодіння не складає одиницю,
тобто одну цілу.

Рішенням Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 03 лютого 2014р. у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_6, ОСОБА_5 відмовлено в зв'язку зі
строком позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_5
просять рішення Білгород -
Дністровського міськрайонного суду
Одеської області від 03 лютого 2014р.
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
зустрічний позов задовольнити, в іншій
частині рішення суду залишити без змін,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
При цьому посилаються на те, що
виконавчий комітет
Білгород-Дністровської міської ради як
орган приватизації державного
житлового фонду, відповідно до
оскаржуваного розпорядження органу
приватизації передав одне і теж саме
майно, тобто підвал двічі різним
особам. При цьому, вдруге передав
ОСОБА_10 вже приватизоване (приватне)
майно у вигляді 1/2 частини підвалу, який
знаходиться під житловим будинком
АДРЕСА_1. На момент приватизації
ОСОБА_10, який на теперішній час помер,
йому не повинно бути передано у
приватну власність яка-небудь частина
підвалу під літ. «а» у вищевказаному
житловому будинку АДРЕСА_1, оскільки
19.11.1993р. весь спірний підвал став
власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5

У суді апеляційної інстанції адвокат
ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3,
відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3
підтримали апеляційну скаргу та
просили її задовольнити.

Адвокат ОСОБА_1, який діє в інтересах
позивача ОСОБА_2 просив апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Інші сторони до суду не прибули,
про час та місце розгляду справи були
сповіщені належним чином, про що у
справі є докази(а.с. 219-222).

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК
України, колегія суддів визнала неявку
сторін такою, що не перешкоджає
апеляційному розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, мотиви і
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
вислухавши пояснення сторін, колегія
суддів дійшла до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні
позову, суд першої інстанції посилався
на те, що ОСОБА_2 не надано суду доказів
на підтвердження того, яким чином
розпорядження органу приватизації
державного житлового фонду виконкому
Білгород-Дністровської міської ради №
855 від 19 листопада 1993р., згідно якого на
прохання сторін було передано 75/100
частин домоволодіння та видано
свідоцтво про право власності на житло
від 19.11.1993р., на момент їх видачі, станом
на 19.11.1993р. порушує його права, оскільки
він став власником 49/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 згідно
договору дарування - 29 травня 2008р.

Рішення суду в цій частині позовних
вимог ОСОБА_2 сторонами не
оскаржується, а тому не переглядається
колегією суддів.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_6 та ОСОБА_5, суд першої
інстанції посилався на те, що
позивачами по зустрічному позову
пропущено строк позовної давності, що
є підставою для відмови у позові,
відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України.
Позивачі пояснювали у судовому
засіданні, що про своє порушене право
вони дізнались у 1997-1999 роках, ці
обставини не оспорювалися сторонами у
судовому порядку, а тому приймаючи до
уваги заяву представника відповідача -
органу приватизації Державного
житлового фонду виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області про пропущення ОСОБА_5
та ОСОБА_6 строків позовної давності, що
є підставою для відмови у позові, а
також те, що клопотань про поновлення
строку позовної давності з посиланням
на причини їх пропуску, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 не заявили, суд першої інстанції
дійшов висновку про відмову у
задоволенні зустрічного позову в
зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

З'ясувавши в достатньо повному
обсязі права та обов'язки сторін,
обставини справи, перевіривши доводи
та давши їм належну правову оцінку, суд
постановив рішення в цій частині вимог,
такими що відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи доказами та поясненнями сторін.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно свідоцтва про право власності
від 06.06.1994р. на підставі розпорядження
органу приватизації, ОСОБА_10 належала
кв.АДРЕСА_1, загальною площею 21 кв.м.
Характеристика квартири та її
обладнання наведені в технічному
паспорті, який є складовою частиною
свідоцтва. 49100 частини квартири
АДРЕСА_1, зареєстровано в БТІ за
№64г-2320 (а.с. 22).

Вищевказані 49/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1, перейшли у власність позивача
ОСОБА_2 від ОСОБА_8, яка стала власником
вказаних частин даного домоволодіння
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, після смерті
ОСОБА_10, виданого Кушнір І.В.,
державним нотаріусом
Білгород-Дністровської міської
державної нотаріальної контори
Одеської області 15 червня 2007р., за
реєстровим номером 3948, спадкова справа
№415/2006 та зареєстрованого Комунальним
підприємством «Білгород-Дністровське
бюро технічної інвентаризації», 23
липня 2007р., номер запису 5236, в книзі 89.

За договором дарування від 29.05.2008р.
ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_2 49/100 частин
домоволодіння за АДРЕСА_1, які
складаються в цілому з: житлового
будинку, житловою площею 40,4 кв.м.,
загальною площею 97,7 кв.м. - літера А,
сараю літера Б, металічні споруди № 3,
на земельній ділянці площею 214 кв.м.
(земельна ділянка знаходиться у
фактичному користуванні, не
приватизована, державний акт на право
власності на землю відповідними
органами не видавався) (а.с.6).

Матеріалами справи підтверджено, що за
розписками, які знаходяться в
матеріалах справи від 29.10.2008р. та від
19.01.2012р., ОСОБА_2 не претендував на
підвал, який знаходиться під його
квартирою АДРЕСА_1, не заперечував
факт користування підвалом ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, а також зазначав в розписках,
що претензій по часткам, які зазначені
в їх правовстановлюючих документах
він не має(а.с.61,62).

З копії позовної заяви вбачається, що 25
листопада 1997р. колишній власник
ОСОБА_10 звертався до суду з позовом до
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про усунення перешкод
в користуванні підсобним приміщенням,
просив зобов'язати відповідачів
звільнити його частину підвалу та не
чинити перешкод в користуванні
підвалом. Вказані позовні вимоги
ОСОБА_10 залишено без розгляду (а.с.19).

Відповідно до розпорядження органу
приватизації № 855 від 19.11.1993р. та
свідоцтва про право власності на житло
від 19.11.1993р., ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належить
в рівних долях 75/100 частин
домоволодіння, яке знаходиться по
АДРЕСА_1, загальною площею 44,6 кв.м.
Характеристика квартири та її
обладнання наведені в технічному
паспорті, який є складовою частиною
свідоцтва (а.с. 40,41).

Згідно документів, наданих КП
«Білгород-Дністровське бюро технічної
інвентаризації» №488 від 12.02.2012р., №1586
від 20.12.2007р., вбачається, що при
приватизації житла ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у
приватну власність разом з житлом їм
передано цілий підвал під літ. «а» та
при приватизації державного житлового
фонду ОСОБА_10, що був першим власником
49/100 часток, на підставі свідоцтва про
право власності від 06.06.1994р., разом з
житлом передано у приватну власність 1/2
частка цього підвалу під літ. «а».

Згідно ст. 71 ЦК України (63р.) та ст.
257 ЦПК України, яка діє на теперішній
час загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відмовляючи у зустрічних позовних
вимогах, суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку про те,
що позивачі по зустрічному позову
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про свої порушені
права дізнались у 1997-1999 роках, своє
порушене право вони не оспорювали у
судовому порядку тривалий час,
клопотань про поновлення строку
позовної давності з зазначенням
причин пропуску вони в даному позові
не заявляли, тому суд першої
інстанції правильно дійшов до
висновку, що позивачами по
зустрічному позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6
пропущено строк позовної давності
відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК
України, що є підставою для відмови у
позові. Ці обставини зазначені у ст.80
ЦК України(1963р.), яка була чинною у
1997-1999 роках.

Доводи апелянтів щодо вимог про
визнання частково протиправним та
скасування розпорядження органу
приватизації державного житлового
фонду - виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
від 06.05.1994р. № 2320, яким було передано у
приватну власність ОСОБА_10 - 49/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1 в
частині передачі 24/100 частин, що
складається 1/2 частини підвалу під літ.
«а» у вищевказаному житловому будинку
є безпідставні. Оскільки сторони
дізналися про своє порушене право
щодо приватизації 12 частини підвалу
у 1994р. ОСОБА_10 у 25 листопада 1997р.,
коли ОСОБА_10 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
усунення перешкод щодо користування
підвалом, який йому належав на праві
приватизації. Вказаний позов було
залишено без розгляду. Між тим, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 не оспорювали в судовому
порядку приватизацію 12 частини
підвалу за життя ОСОБА_10, а після його
смерті право на спадщину було
отримано ОСОБА_8, що ними також не
оспорювалось, а тому вони пропустили
строк для звернення до суду.

Доводи апелянтів про те, що судом
необхідно визнати, що ОСОБА_2 являється
власником 25/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 є безпідставні, оскільки
згідно договору дарування від 29 травня
2008р., ОСОБА_2 отримав у дар від ОСОБА_8
49100 частин домоволодіння за
вищевказаною адресою. ОСОБА_6 та ОСОБА_5
не є сторонами договору дарування, а
тому не мають право на спростування
частки, яка належить на праві власності
ОСОБА_2 та зазначена в договорі
дарування сторонами.

Крім того, оспорюючи частки
договору дарування від 29 травня 2008р.,
сторони не залучили до участі в
справі сторону договору дарування -
ОСОБА_8, на права та обов'язки якої може
вплинути судове рішення.

Доводи апелянтів про те, що суду
необхідно визнати, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5
є власниками у рівних частках 75/100
частин житлового будинку по АДРЕСА_1, в
тому числі підвалу під літ. «а» до
уваги не приймаються. Оскільки
матеріалами справи підтверджено, що
згідно свідоцтва про право власності
від 19 листопада 1993р. ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є
власниками 75100 частин вищевказаного
домоволодіння в рівних частках.
Вказане свідоцтво сторонами щодо
приватизації 75100 частин не
оскаржувалось в судовому порядку.

Доводи апелянтів про зобов'язання
ОСОБА_2 не чинити перешкод у
користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_5
підвальним приміщенням під літ. «а» у
житловому будинку АДРЕСА_1 до уваги не
приймаються , оскільки апелянти не
заперечують того, що ані ОСОБА_10, ані
інші особи ніколи не володіли, не
користувались приміщеннями підвалу
під літ. «а», в ньому відсутні будь-які
комунікації, вхід до підвалу під літ.
«а» на момент приватизації ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 облаштовано виключно зі сторони
їх частини житлового будинку, а їх
вимоги про усунення перешкод зі
сторони ОСОБА_2 є його звернення до
суду з позовом.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку про
відмову у задоволенні цих вимог.

Враховуючи все вищевикладене, колегія
суддів, розглянувши апеляційну скаргу
в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги вважає, що суд
першої інстанції порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
рішення суду відповідає фактичним
обставинам справи, а наведені в
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, апеляційну скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Підстав для ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.3 ЦПК України це
судове рішення не перешкоджає
сторонам звернутися до суду з іншими
позовними вимогами за захистом
порушених, невизнаних або оспорюваним
прав чи інтересів.

Керуючись ст.ст. 209,303,307 ч.1п.1,308,314,315,317,319
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_5 -
відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 03 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно
з моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

О.М.
Таварткіладзе