Єдиний унікальний номер 227/5694/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/494/2014
Єдиний унікальний номер 2-3489/11
Справа № 22ц/775/494/14
Головуючий 1 інстанції Лаврушин
Доповідач Кішкіна І.В.
13 лютого 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:
головуючого судді
суддів
Кішкіної І.В., Кіянової С.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 04 грудня 2013 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Бета-Агро-Інвест» про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним,

в с т а н
о в и в:

Рішенням Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 04 грудня 2013 року в задоволені
позову ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Бета-Агро-Інвест» про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним відмовлено.

З зазначеним рішенням суду не
погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив
його в апеляційному порядку, в
апеляційній скарзі просить скасувати
рішення суду і ухвалити нове рішення
про задоволення його позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги позивач зазначає, що суд першої
інстанції не врахував, що договір
оренди землі, укладений між сторонами,
не містить істотні умови договору
оренди, а саме: не зазначена форма
платежу та порядок внесення орендної
плати; не зазначено періодичність
перегляду орендної плати; не зазначена
відповідальність за несплату орендної
плати; не визначені умови повернення
земельної ділянки п.22 здійснення
орендарем без згоди орендаря витрат на
поліпшення орендованої земельної
ділянки, які не можливо відокремити без
заподіяння шкоди цій ділянці, не
підлягають відшкодуванню; не визначені
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки; не
визначена сторона яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкту оренди чи його частини, а тому
повинен бути визнаний недійсним. Крім
того, договір не відповідає вимогам
типового договору, який затверджено
постановою Кабінетом Міністрів
України № 220 від 03 березня 2004 року, а
саме в ньому: не зазначена форма
платежу, та порядок, спосіб внесення
орендної плати, як це передбачено п.9
Типового договору оренди землі; не
зазначено обчислення розміру орендної
плати за земельну ділянку приватної
власності здійснюється з урахуванням
п.10 типового договору; у переліку
підстав перегляду орендної плати (п.13)
не зазначена періодичність перегляду
орендної плати це визначено типовою
формою договору оренди земельної
ділянки; взагалі не визначена
відповідальність за не сплату орендної
плати, яка крім ч.1 ст.15 Закону України
«Про оренду землі», передбачена п.14
Типового договору оренди землі; не
зазначено умови і строки передачі
земельної ділянки в оренду
здійснюється без розроблення проекту
її відведення. Організація розроблення
проекту відведення земельної ділянки і
витрати, пов'язані з цим, покладаються
на орендодавця (орендаря) п. 18 Типового
договору оренди землі; не зазначено
здійснення орендарем без згоди
орендаря витрат на поліпшення
орендованої земельної ділянки, які не
можливо відокремити без заподіяння
шкоди цій ділянки, не підлягають
відшкодуванню п.22 Типового договору
оренди землі; не зазначено на орендну
земельну ділянку встановлено обмежень
(обтяжень) та інші права п.26 типового
договору; не зазначено згідно з цим
договором об'єкт оренди підлягає
страхуванню на весь період дії цього
договору п. 33 типового договору; не
зазначено страхування об'єкта оренди
здійснює орендар (орендодавець) п. 34
типового договору; не зазначено
перехід права власності на орендовану
земельну ділянку до другої особи, а
також реорганізація юридичної особи
орендаря є підставою для зміни умов або
розірвання договору. Договір укладено
з порушенням вимог ч. 4 ст. 15 Закону
України «Про оренду землі», оскільки не
був складений акт з визначенням меж
земельної ділянки в натурі, вимог ч. 2
ст. 19 цього ж Закону, так як договір
укладений строком на 10 років без
урахування періоду ротації основної
сівозміни і розробленого та
затвердженого проекту землеустрою,
який забезпечує еколого-економічне
обґрунтування сівозміни, отже
порушення ст. 19 Закону України «Про
оренду землі» є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засідання
апеляційної інстанції підтримав
доводи апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

Представник відповідача ТОВ
«Бета-Агро-Інвест» в судове засідання
апеляційного суду не з'явився, про час
та місце розгляду справи повідомлений
належним чином, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача, дослідивши матеріали справи
та перевіривши наведені в апеляційній
скарзі доводи, апеляційний суд вважає,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, рішення суду залишенню без
змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та
як вбачається з матеріалів справи, що
згідно Державного акту на право
приватної власності Серії ЯЖ № 441068
позивачеві на праві власності належить
земельна ділянка
сільськогосподарського призначення
загальною площею 6.3100 га, яка
розташована на території
Новоторецької сільської ради
Добропільського району

17 грудня 2010 року позивачем було
укладено договір оренди земельної
ділянки, належної йому на право
власності, з товариством з обмеженою
відповідальністю «Бета- Агро-Інвест».

Договір зареєстровано у
Добропільському МВ ДРФ ДП «ЦДЗК», про
що у державному реєстрі земель вчинено
запис від 17 грудня 2010 року за № 4АА
55701818.

Відповідно до п. 9 укладеного договору
орендна плата передбачена у розмірі 1,5 %
від грошової вартості земельної
ділянки у 2010 році, що складає 1131,04 грн.,
передбачений обов'язок орендаря
виплачувати орендну плату за
користування землею у розмірі залежно
від її грошової оцінки протягом всього
терміну дії договору та поступово
збільшувати її залежно від результатів
господарської діяльності та
фінансово-економічного стану орендаря
(а.с.7)

ОСОБА_1 в рахунок щорічної орендної
плати отримував орендну плату, яка з
кожним роком підвищується.

Укладеним між сторонами договором
оренди землі визначено, що розмір
орендної плати переглядається у
випадку: зміни умов господарювання,
передбачених цим договором; зміни
розмірів земельного податку,
погіршення стану орендованої
земельної ділянки не з вини орендаря,
що підтверджено документами;
підвищення цін і тарифів; зміни
коефіцієнтів індексації, визначених
законодавством. Тобто умови цього
договору оренди землі не зобов'язують
сторони вносити зміни до договору,
зокрема, збільшувати чи зменшувати
розмір орендної плати, а лише
зобов'язують за певних обставин
переглянути умови договору.

Рішенням Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 10 жовтня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ТОВ «Бета-Агро-Інвест»
про дострокове припинення дії договору
оренди земельної ділянки та усунення
перешкод у її користування відмовлено.

Вказане рішення суду ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 13 листопада 2013 року залишено без
змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що договір оренди земельної
ділянки укладений між позивачем та
відповідачем відповідає вимогам
Закону і не суперечить цивільному
кодексу України, іншим Законам та
Конституції України.

З такими висновками погоджується суд
апеляційної інстанції.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про
оренду землі» оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону
відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
цим Законом, законами України, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити
цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемним правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених Цивільним кодексом
України, нікчемний правочин може бути
визнаний судом недійсним. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року №9 не має правового
значення помилка щодо розрахунку
одержання користі від вчиненого
правочину. Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону
України «Про оренду землі» розмір,
форма та строки внесення орендної
плати за землю встановлюються за
згодою сторін у договорі оренди землі.
Аналогічний порядок передбачений
також ст. 19 Закону України «Про плату за
землю».

Згідно із ч. 2 ст. 23 Закону України «Про
оренду землі» орендна плата за
земельні ділянки, які перебувають у
власності фізичних і юридичних осіб,
переглядається за згодою сторін.

Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору які визначені
на розсуд сторін і погоджені ними, та
підписаний сторонами договір свідчать
про узгодження усіх істотних умов
договорів укладених між ними, у тому
числі щодо розміру орендної плати.

Таким чином суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
визнання договору оренди земельної
ділянки, укладеного між сторонами,
недійсним.

Доводи апеляційної скарги є
безпідставними та спростовуються як
поясненнями сторін так і письмовими
доказами по справі.

Апеляційний суд вважає, що суд
правильно оцінив докази, що надані
сторонами, та дав їм належну правову
оцінку. Підстави для переоцінювання
наявних в матеріалах справи доказів
відсутні.

Суд першої інстанції повно та всебічно
з'ясував обставини справи.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
належать до тих підстав, із якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, в рішенні суду першої
інстанції повно відображені обставини,
що мають значення для справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, тому апеляційний суд
погоджується з розміром аліментів,
підстав для задоволення апеляційної
скарги і скасування судового рішення
немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України,
апеляційний суд,

у х в
а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 04 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з дня набрання
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді