Провадження № 2/234/288/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2014 року
місто Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької
області

у складі: головуючого судді Кравченко
О.Ю.,

при секретарі Куліш О.С.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача Очеретько
Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нові технології та
інструмент» про визнання наказу про
звільнення незаконним, зміну підстав
звільнення, стягнення оплати за час
простою, вихідної допомоги та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Краматорського міського суду
звернувся ОСОБА_3 з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нові технології та
інструмент» про визнання наказу про
звільнення незаконним, зміну підстав
звільнення, стягнення оплати за час
простою, вихідної допомоги та
моральної шкоди.

В обґрунтування позову
посилається на те, що 29.10.2010 року він був
прийнятий на роботу до відповідача
токарем-розточником 6 розряду. Наказом
від 30.08.2013 року №9-к звільнений з 20.02.2013
року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. З
наказом про звільнення він не згоден,
оскільки прогулів не здійснював, а сам
наказ складений з порушенням норм ст.148,
149 КЗпП України, а саме: пропущено 6
місячний термін для винесення
дисциплінарного стягнення, не
витримана процедура накладення
дисциплінарного стягнення (немає актів
про прогули, доповідних, належним чином
оформлених, його пояснень або акту про
відмову від надання пояснень), в наказі
не зазначено підстави для звільнення, з
наказом про звільнення він не
ознайомлений під підпис, а акт від
18.09.2013 року про відмову від підпису
сфальсифікований, оскільки його в цей
день не було на підприємстві.

З вересня 2012 року відповідач припинив
виплачувати йому заробітну плату,
внаслідок чого утворилася
заборгованість. Краматорським міським
судом видано судовий наказ від 04.04.2013
року, який до теперішнього часу не
виконано. Відповідач відкриттям нових
розрахункових рахунків перешкоджає
виконанню рішення суду. Відповідач не
тільки припинив виплачувати заробітну
плату, але не виконував свої обов'язки у
сфері його зайнятості, що передбачено
трудовим договором. 22.02.2013 року його
безпосередній начальник - заступник
начальника виробництва Артеменко В.І.
повідомив йому, що роботи поки що немає,
тому з 25.02.2013 року можна не виходити на
роботу. Про наявність роботи обіцяв
повідомити телефоном. При цьому з
розпорядчими документами його не
знайомили, заяви про безоплатну
відпустку він не писав. Оскільки
телефонного дзвінка із запрошенням на
роботу він не дочекався, то 12 червня 2013
року направив лист із заявою про
розірвання трудового договору з 17.06.2013
року по ч.3 ст.38 КЗпП України, однак
через 2 місяця лист повернувся назад.
Лист був відправлений на поштовий
адрес підприємства. Вважає, що директор
підприємства дав вказівку працівнику,
якій отримує листи, щоб лист не
отримували. 16.08.2013 року він подав до
Краматорського міського суду заяву, в
якій просив звільнити його по ч.3 ст.38
КЗпП України. Відповідач, отримавши
копію позовної заяви, видав наказ від
30.08.2013 року №9-к про звільнення його за
прогули з 20.02.2013 року. Після видання
наказу від 30.08.2013 року №9-а відповідач
направив йому листа з проханням
з'явитися на підприємство за трудовою
книжкою. Наступного дня він з'явився на
підприємство, однак охорона його на
територію підприємства не допустила.
Вважає, що своїми діями відповідач
навмисно створив умови, при яких він не
зміг подати заяву про звільнення за
власною ініціативою та звинуватив його
у прогулах. Вважає, що з 25.02.2013 року він
простоював не за своєю виною. Оскільки
начальник виробництва Артеменко В.І.
його попередив про відсутність у нього
роботи з 25.02.2013 року, відповідно, він сам
знав про початок простою. Звільненням
за прогули і внесенням цього запису у
трудову книжку, відповідач спричинив
значну шкоду його діловій репутації,
компенсацію якого він оцінює у 3000 грн.

У подальшому позивач уточнив позовні
вимоги, посилаючись на те, що за
рішенням Краматорського міського суду
від 06.11.2013 року суд зобов'язав
відповідача видати новий наказ про
зміну дати звільнення. Відповідачем
було видано наказ «про звільнення
ОСОБА_3», в якому вказується як зміна
дати звільнення, так і підстави
звільнення - «за прогули здійснені без
поважних причин» п. 4 ст.40 КЗпП України.
При цьому у вказаному наказі також
немає посилань на раніше виданий наказ
від 30.08.2013 року №9-к про звільнення
ОСОБА_3 і у знов виданому наказі, як і в
попередньому наказі, не приведені
документи, які фіксують факт прогулів,
а саме: акти про здійснення прогулу,
доповідні записки безпосереднього
начальника, пояснювальні записки
працівника. Тому наказ від 06.11.2013 року
№11-к в частині підстав звільнення
позивач вважає незаконним (а.с.48-49).

З урахуванням уточнених позовних вимог
(а.с.48-49, 122), позивач просив суд:

- визнати наказ від 30.08.2013 року №69-к
про звільнення ОСОБА_3 за прогули з
20.02.2013 року незаконним та скасувати
його;

- визнати наказ від 06.11.2013 року №11-к
про звільнення ОСОБА_3 в частині
підстав звільнення «за прогули, скоєні
без поважних причин… відповідно п.4
ст.40 КЗпП України» незаконним та
скасувати його;

- визнати за ОСОБА_3 право
направляти відповідачу заяву про
звільнення по пошті;

- визнати дії відповідача по
неотриманню поштою рекомендованого
листа ОСОБА_3 із заявою про розірвання
трудового договору незаконними.
Визнати, що відповідач ознайомлений із
заявою ОСОБА_3 про розірвання трудового
договору за ч.3 ст.38 КЗпП України, яке
ОСОБА_3 послав відповідачу
рекомендованим листом з повідомленням;

- зобов'язати відповідача
звільнити ОСОБА_3 з 17.06.2013 року за ч.3 ст.38
КЗпП України відповідно поданої ОСОБА_3
заяви;

- зобов'язати ТОВ «Нові технології
та інструмент» видати новий наказ з
датою звільнення 06.11.2013 року, вказавши
підстави звільнення ч.3 ст.38 КЗпП
України «Не виконання директором
підприємства законодавства про працю»;

- визнати, що відповідач не
забезпечив ОСОБА_3 роботою з 25.02.2013 року
по день звільнення з підприємства, і
ОСОБА_3 простоював не за своєю виною з
25.02.2013 року по день звільнення;

- стягнути з відповідача ТОВ «Нові
технології і інструмент» на користь
ОСОБА_3: 2/3 тарифної ставки 6-го
тарифного розряду за час простою не з
вини ОСОБА_3 з 25.02.2013 року по день
звільнення з підприємства у сумі 4844
грн.; тримісячний середній заробіток в
якості вихідної допомоги відповідно до
ст.44 КЗпП України, за умови розірвання
трудового договору по ч.3 ст.38 КЗпП
України в сумі 5506,20 грн.; компенсацію
моральної шкоди у сумі 3000 грн.

Ухвалою суду від 07.02.2014 року
провадження у справі в частині
позовних вимог про визнання наказу від
30.08.2013 року №69-к про звільнення ОСОБА_3
за прогули з 20.02.2013 року незаконним та
його скасування закрито у зв'язку з
відмовою позивача від частини позовних
вимог (а.с.120-121).

Представник позивача за
довіреністю ОСОБА_1 у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав, викладених у позові та
додатково суду пояснив, що позивач був
звільнений незаконно, без дотримання
передбаченої законом процедури
звільнення. Усі документи, якими
відповідач обґрунтовує законність
звільнення позивача, не можуть
вважатися доказами, оскільки складені
з чисельними порушеннями та не є
достовірними. Внаслідок незаконного
звільнення, позивачу спричинена
моральна шкода. Позивач людина
похилого віку, усе життя працював
сумлінно, є майстром високого класу,
звільнення за прогули нанесло шкоду
його діловій репутації. Просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Представник відповідача Очеретько Л.П.
у судовому засіданні позовні вимоги не
визнав та суду пояснив, що ОСОБА_3 був
відсутній на роботі без поважних
причин, починаючи з 21.02.2013 року та до
серпня 2013 року, що підтверджується
табелями обліку робочого часу, даними з
прохідної підприємства. Наказів про
відправлення у безоплатну відпустку
працівників підприємства директором
не видавалося, вказівок
безпосередньому начальнику позивача
про те, щоб не виходити на роботу
директор також не давав. Відсутність
позивача без поважних причин на роботі
підтверджується також доповідними
його безпосереднього начальника -
заст.начальника виробництва Артеменко
В.А. У телефонній розмові позивач
заявив, що він категорично
відмовляється від виходу на роботу, а
також здавання інструменту. Звільнили
ОСОБА_3 у серпні, оскільки сподівалися,
що він все ж таки вийде на роботу.
Дійсно, підприємство має
заборгованість перед ОСОБА_3 по
заробітній платі, є рішення суду про
стягнення заборгованості. Однак заяву
про звільнення по ч. 3 ст. 38 КЗпПУ
відповідач від позивача не отримував,
тому вважає позовні вимоги позивача
про зобов'язання відповідача звільнити
позивача з 17.06.2013 року по ч. 3 ст. 38 КЗпПУ
згідно поданої заяви від 12.06.2013 року та
надісланого відповідачу
рекомендованого листа з повідомленням
такими, що не підлягають задоволенню.
Позовні вимоги в частині стягнення з
відповідача на користь позивача 2/3
тарифної ставки 6 тарифного розряду за
час простою не з вини позивача з 25.02.2013
року по 17.06.2013 рік відповідач не визнає,
оскільки позивачем не доведений факт
простою по провині відповідача.
Простою взагалі не було, що
підтверджують табелями обліку
робочого часу. Позивач відповідача з
приводу простою не повідомляв, тому
позовні вимоги в цій частині не
підлягають задоволенню. Позовні вимоги
позивача про стягнення трьохмісячного
заробітку відповідач не визнає,
оскільки позивач звільнений по п. 4 ст. 40
КЗпП України, яка не передбачає дану
виплату. Позивач не зміг у судовому
засіданні довести факт подачі заяви
про звільнення в червні 2013 року,
оскільки юридична адреса підприємства:
м. Слов'янськ, вул.Жовтневої революції,
з поштовим відділенням м.Слов'янська
укладений договір на отримання
поштової кореспонденції. Згідно листа
позивача вбачається, що лист був
направлений не за юридичною адресою
підприємства. Повідомлень про
необхідність отримання листа на
поштовому відділенні у м.Краматорську,
директор підприємства не отримував. У
задоволенні позову просив відмовити у
повному обсязі.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він
працював у ТОВ «Нові технології та
інструмент». Він не був присутній при
розмові ОСОБА_3 та Артеменко. Особисто
йому у лютому 2013 року Артеменко
повідомив, що він може йти додому, що
його викличуть. Його викликали, він
приходив та працював. На підприємстві
не сплачували заробітну плату. Його не
звільнили, хоча він також не приходив
на роботу. Вважає, що ОСОБА_3 звільнили
несправедливо, він
висококваліфікований працівник та
його повинні були викликати на роботу.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він
працював у ТОВ «Нові технології та
інструмент». У лютому 2013 року Артеменко
зібрав працівників та повідомив, що
роботи поки що немає, тому вони можуть
на роботу не виходити. Частина
працівників, у кого була робота,
працювали, а ті у кого не було роботи -
були вдома. В останній час таке на
підприємстві часто практикувалося.
Оскільки усі приходили на роботу на 7
годину ранку, а ОСОБА_3 приходив на
роботу на 8 годину, його на зборах не
було. Однак, Артеменко такий
пунктуальний, що він напевно також
повідомив ОСОБА_3 про те, що він може не
виходити. ОСОБА_3 самостійно так не міг
поступити. Особисто він не був
присутній при розмові Артеменко з
ОСОБА_3.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущення

Вислухавши пояснення сторін,
проаналізувавши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності зі ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися із
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до міського суду в
тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - у місячний строк з дня
врученні копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення
строку його чинності можуть бути
розірвані власником або уповноваженим
ним органом у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня)
без поважних причин.

Судом встановлено, що згідно наказу №
12-к від 29.10.2010 року позивач ОСОБА_3
прийнятий токарем - розточником 6
розряду до ТОВ «Нові технології та
інструменти» з 29.10.2010 року.

Як вбачається з табелю обліку
робочого часу за лютий 2013 року - серпень
2013 року (а.с.78-84), зафіксована
відсутність ОСОБА_3 на роботі з 21.02.2013 по
30.08.2013 року.

Згідно витягів з журналу обліку
явки на робоче місце, ОСОБА_3 у період з
лютого 2013 року по 30 серпня 2013 року на
роботу у ТОВ «Нові технології та
інструмент» не з'являвся (а.с.68-77).

Як вбачається з акту від 28.03.2013 року,
працівники ТОВ «Нові технології та
інструмент» відповідача відвідували
адресу проживання позивача та залишили
повідомлення з проханням вийти на
роботу для надання пояснень про
причини відсутності на робочому місці
(а.с. 43).

З доповідних записок заступника
начальника виробництва Артеменко В.І.
на ім'я директора ТОВ «Нові технології
та інструмент» вбачається, що ОСОБА_3 з
25.02.2013 року по 30.08.2013 року був відсутній
на роботі. У телефонній розмові на
роботу виходити відмовився (а.с.93-95).

Згідно листа від 23.07.2013 року №48
позивачу було запропоновано з'явитися
на ТОВ «Нові технології та
інструменти» для надання пояснень про
відсутність на роботі та повідомлення
про прогули з 21.02.2013 року (а.с. 99).

Наказом № 9-к від 30.08.2013 року
позивач ОСОБА_3 звільнений з
підприємства за прогули по п. 4 ст. 40
КЗпП України з 20.02.2013 року (а.с. 85). З
наказом про звільнення ОСОБА_3 був
ознайомлений 06.11.2013 року, про що
свідчить його підпис.

Листом від 03.09.2013 року №56 позивача
було повідомлено про звільнення за п. 4
ст. 40 КЗпП України та запропоновано
з'явитися за трудовою книжкою (а.с.101).

Рішенням Краматорського міського суду
Донецької області від 06.11.2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Нові
технології та інструмент» про
відновлення порушених трудових прав, у
зв'язку із затримкою видачі трудової
книжки Товариство з обмеженою
відповідальністю «Нові технології та
інструмент» було зобов'язано змінити
дату звільнення з роботи ОСОБА_3 з 20
лютого 2013 року на 06 листопада 2013 року та
видати новий наказ про звільнення
ОСОБА_3 з 06.11.2013 року (а.с.44-46). Зазначене
рішення суду не оскаржувалося
сторонами та набрало законної сили.

Як вбачається з наказу №28 від
06.11.2013 року «Про зміну дати звільнення
ОСОБА_3», було змінено дату звільнення з
роботи ОСОБА_3 з 20.02.2013 року на 06.11.2013
року та скасовано наказ про звільнення
ОСОБА_3 №9-к від 30.09.2013 року (а.с.63).

Відповідно до наказу №11-к від 06.11.2013
року, виданого на виконання рішення
Краматорського міського суду від 06.11.2013
року, ОСОБА_3 було звільнено за прогули
з 06.11.2013 року за прогули відповідно до
п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.62), про що
зроблено запис у трудовій книжці
позивача (а.с.118-119). Із зазначеним
наказом позивач ознайомився 13.12.2013
року, про що свідчить його підпис.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 24 своєї постанови «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 із
змінами і доповненнями, внесеними
постановами Пленуму Верховного Суду
України від 01 квітня 1994 року № 4, від 26
жовтня 1995 року № 18, від 25 травня 1998 року
№ 15 при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити
з того, що передбаченим цією нормою
закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку
з поміщенням до медвитверезника,
самовільне використання без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення
строку трудового договору чи строку,
який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Суд не бере до уваги пояснення свідків
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як доказ того, що
відповідач не виходив на роботу з
дозволу адміністрації підприємства,
оскільки вони у судовому засіданні
підтвердили, що у їх присутності ОСОБА_3
не отримував такої вказівки від
Артеменко.

Представник позивача у судовому
засіданні не заперечував, що позивач не
з'являвся на робочому місці з 25 лютого
по 30 серпня 2013 року, доказів поважності
причин його не явки на роботу суду
також не надано.

Суд не бере до уваги пояснення
представника позивача щодо неявки на
роботу позивача з дозволу
адміністрації підприємства, оскільки
цей факт не знайшов свого
підтвердження у судовому засіданні.
Доводи представника позивача, що
підприємство має перед працівниками
заборгованість по заробітній платі,
суд не бере до уваги, оскільки ця
обставина не може вважатися поважною
причиною неявки на роботу.

Таким чином суд вважає, що позивач був
відсутній на робочому місці без
поважних причин. За таких обставин,
відповідач мав право звільнити
позивача з роботи за п.4 ст.40 КЗпП
України.

Відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

В позовній заяві позивач просив
змінити підставу звільнення з п.4 ст.40
КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України,
посилаючись на те, що 12.06.2013 року ним
була направлена на адресу відповідача
заява про звільнення саме з цієї
підстави.

Як вбачається з матеріалів справи,
12.06.2013 року позивач ОСОБА_3 написав
заяву про розірвання трудового
договору з 17.06.2013 року по ч. 3 ст. 38 КЗпП
України (а.с. 14-15). Як вбачається із копії
повідомлення, заява була направлена за
адресою: м. Краматорськ, вул. Ювілейна,
72, в той же час, місцезнаходженням
підприємства відповідно до установчих
документів є адреса: м. Слов'янськ, вул.
Жовтневої революції, 16 (а.с.39-40).

Як вбачається з листа начальника ЦПЗ №7
м.Краматорська, наданий представником
позивача, рекомендований лист №269
був повернений за зворотною адресою на
ім'я ОСОБА_3 16.07.2013 року по закінченню
терміну зберігання (а.с.33).

Суд не бере до уваги лист начальника
ЦПЗ №7 м.Краматорська, як доказ того, що
директор ТОВ «Нові технології та
інструмент» навмисно відмовився від
отримання листа з заявою позивача про
звільнення, оскільки доказів отримання
директором підприємства поштового
повідомлення про надходження листа та
необхідність його отримання на
поштовому відділенні суду не надано. За
юридичною адресою підприємства
позивач заяву про звільнення не
направляв.

За таких обставин, підстави
для зміни формулювання причин
звільнення відсутні.

Згідно ст. 44 КЗпП України при
припиненні трудового договору з
підстав, зазначених у пункті 6 статті 36
та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу,
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі не менше середнього
місячного заробітку; у разі призову або
вступу на військову службу,
направлення на альтернативну
(невійськову) службу (пункт 3 статті 36) -
у розмірі двох мінімальних заробітних
плат; внаслідок порушення власником
або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39) - у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

Оскільки суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для зміни
формулювання причини звільнення на ч.3
ст.38 КЗпП України, тому позовні вимоги
позивача про стягнення з відповідача
тримісячного середнього заробітку в
якості вихідної допомоги згідно ст. 44
КЗпП України, задоволенню не
підлягають.

Щодо позовних вимог позивача про
стягнення з відповідача на користь
позивача 2/3 тарифної ставки 6 тарифного
розряду за час простою не з вини
позивача з 25.02.2013 року по 17.06.2013 рік суд
приходить до наступного.

Згідно ст.34 КЗпП України простій -
це зупинення роботи, викликане
відсутністю організаційних або
технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами.

У разі простою працівники можуть
бути переведені за їх згодою з
урахуванням спеціальності і
кваліфікації на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації
на весь час простою або на інше
підприємство, в установу, організацію,
але в тій самій місцевості на строк до
одного місяця.

Статтею 113 КЗпП України
передбачено, що час простою не з вини
працівника оплачується з розрахунку не
нижче від двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу).

Про початок простою, крім простою
структурного підрозділу чи всього
підприємства, працівник повинен
попередити власника або уповноважений
ним орган чи бригадира, майстра, інших
посадових осіб.

За час простою, коли виникла
виробнича ситуація, небезпечна для
життя чи здоров'я працівника або для
людей, які його оточують, і
навколишнього природного середовища
не з його вини, за ним зберігається
середній заробіток.

Час простою з вини
працівника не оплачується.

На період освоєння нового
виробництва (продукції) власник або
уповноважений ним орган може провадити
робітникам доплату до попереднього
середнього заробітку на строк не більш
як шість місяців.

Отже, вирішуючи спір про оплату
простою, суди повинні з'ясовувати факт
простою й наявність чи відсутність
вини працівника в цьому.

Відповідно до пункту 17 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 р. № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» у справах за позовами про
оплату простою необхідно виходити як
із правил ст. 113 КЗпП, так і з
відповідних норм інших актів
законодавства, маючи на увазі, зокрема,
таке:

1) оплата часу простою не з вини
працівника у розмірі не нижче двох
третин тарифної ставки встановленого
йому розряду ставиться у залежність
від повідомлення ним про початок
простою власника або уповноважений ним
орган (бригадира, майстра, інших
службових осіб) у тому разі, коли не
йдеться про простій певного
структурного підрозділу чи всього
підприємства;

2) за час простою, коли виникла
виробнича ситуація, небезпечна для
здоров'я чи життя працівника або для
людей, які його оточують, і
навколишнього природного середовища
не з вини працівника, за ним
зберігається середній заробіток;

3) відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у
разі простою підприємства (установи,
організації) з не залежних від
працівників причин власник або
уповноважений ним орган (роботодавець)
може у визначеному колективним
договором порядку надавати відпустки
без збереження або з частковим
збереженням заробітної плати. За цих
умов надання відпустки не ставиться у
залежність від подання працівником
заяви і термін перебування в ній не
входить до часу оплачуваного простою,
якщо це передбачено колективним
договором;

4) простій з вини працівника в
будь-якому разі оплаті не підлягає.

Заперечуючи проти позову,
відповідач зазначав, що в період з 21
лютого 2013 року по 30 серпня 2013 року
ОСОБА_3 був відсутній на роботі у
зв'язку з прогулом, в зазначений час
простоїв не було, позивач самовільно не
виходив на роботу.

Як простій можуть бути
кваліфіковані лише ті випадки, коли
працівник приходить на роботу, але не
працює з причин відсутності
матеріально-технічного забезпечення
виробництва, незабезпечення
технологічною документацією,
несправності устаткування, простою з
інших причин, не пов'язаних з виною
працівника. Якщо працівник через
простій самовільно не приходить на
роботу чи іде з роботи, він не має права
вимагати оплати відповідного часу
простою з підстав, передбачених ст. 113
КЗпП України.

У матеріалах справи містяться
табеля обліку робочого часу, з яких
вбачається, що позивач тривалий час на
роботу не виходив, що підтверджується і
власними поясненнями позивача, в яких
він зазначав, що в зазначений період
часу з 25 лютого 2013 року по 30 серпня 2013
року не був присутнім на робочому місці
протягом усього робочого часу. Крім
того, в судовому засіданні встановлено,
що позивач відповідача про простій не
повідомляв.

За таких обставин, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача 2/3 тарифної ставки 6
тарифного розряду за час простою не з
вини позивача з 25.02.2013 року по 17.06.2013 рік
не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У судовому засіданні не встановлено
порушення з боку відповідача трудових
прав позивача, які спричинили йому
моральні страждання.

За таких обставин, у задоволенні позову
необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.3,10,11,60,61,88, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Нові технології та
інструмент» про визнання наказу про
звільнення незаконним, зміну підстав
звільнення, стягнення оплати за час
простою, вихідної допомоги та
моральної шкоди - відмовити у повному
обсязі.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення може
бути подана до Апеляційного суду
Донецької області через Краматорський
міський суд Донецької області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя О. Ю. Кравченко