Ухвала іменем україни 16 квітня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А., суддів:
Висоцької В.С., Писаної Т.О., Фаловської
І.М., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
Державного закладу «Луганський
державний медичний університет» до
ОСОБА_4 про відшкодування вартості за
період навчання, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Алчевського міського
суду Луганської області від 31 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 23 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Державний заклад
«Луганський державний медичний
університет» (далі - ДЗ «Луганський
державний медичний університет»)
звернувся до суду із вказаним позовом,
на обґрунтування якого зазначив, що 01
вересня 2004 року між ним та ОСОБА_4 була
укладена угода «Про підготовку
фахівців з вищою освітою» за рахунок
державного замовлення. Відповідно до
умов зазначеної угоди відповідач
зобов'язувалася прибути після
закінчення вищого навчального закладу
на місце направлення і відпрацювати не
менше трьох років. За результатами
проведеної перевірки було встановлено,
що відповідач умови угоди не виконала,
до роботи на посаді лікаря за місцем
призначення не приступила. За таких
обставин позивач просив суд стягнути з
відповідача на свою користь витрати на
навчання у сумі 36 797 грн 99 коп.

Рішенням Алчевського міського суду
Луганської області від 31 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 23 грудня 2013 року, позов ДЗ
«Луганський державний медичний
університет» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ДЗ
«Луганський державний медичний
університет» у відшкодування вартості
навчання 36 797 грн 99 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити у справі нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що відповідно до Типової угоди
про підготовку фахівців з вищою
освітою відповідач повинна
відшкодувати позивачу витрати,
пов'язанні з його навчанням.

Проте, з таким висновком судів повністю
погодитись не можна.

Судами встановлено, що 01 вересня 2004
року між ДЗ «Луганський державний
медичний університет» та ОСОБА_4 було
укладено Типову угоду про підготовку
фахівців з вищою освітою б/н, згідно з
умовами якої позивач після закінчення
вищого навчального закладу
зобов'язується забезпечити
відповідачеві місце працевлаштування
в державному секторі народного
господарства після закінчення
навчання та одержання відповідної
кваліфікації, а відповідач
зобов'язується прибути після
закінчення вищого навчального закладу
на місце призначення і відпрацювати не
менше 3 років (а. с. 4).

Згідно з направленням на роботу,
виданим 28 січня 2001 року Міністерством
охорони здоров'я України, ОСОБА_4
направляється в розпорядження
Управління охорони здоров'я Сумської
області, Великописарівського району с.
Яблучне, в сільську лікарську
амбулаторію для роботи на посаді, як
зазначено в картці працевлаштування
від 28 січня 2010 року, лікар загальної
практики - сімейний лікар (а.с. 38).

Актом ревізії фінансово-господарської
діяльності ДЗ «Луганський державний
медичний університет» за період з 01
березня 2011 року по 01 березня 2013 року
встановлено, що лікар ОСОБА_4 пройшла
інтернатуру, але не приступила до
роботи на посаді лікаря за місцем
призначення та звільнилася у зв'язку із
закінченням інтернатури ( а.с. 9)

Відповідно до розрахунку вартості
навчання вітчизняного студента ОСОБА_5
по ДЗ «Луганський державний медичний
університет» за фахом «Лікувальна
справа» за період з 01 вересня 2005 року по
30 червня 2010 року вартість навчання за
весь строк становить 16 100 грн, стипендія
за весь строк навчання становить 20 697
грн 99 коп., а всього - 36 797 грн 99 коп. (а. с.
6).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

ДЗ «Луганський державний медичний
університет» звернувся до суду з
позовом про відшкодування витрат,
пов'язаних із навчанням студента
ОСОБА_5

Проте з угоди про підготовку фахівців з
вищою освітою вбачається, що у разі
відмови їхати за призначенням ОСОБА_4
зобов'язується відшкодувати вартість
навчання до державного або місцевого
бюджету в установленому порядку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України
однією із загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Обов'язок випускника відшкодувати до
державного бюджету повну вартість
навчання встановлений також ст. 2 Указу
Президента України від 23 січня 1996 року
№ 77/96 «Про заходи щодо реформування
системи підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів», відповідно до
якого особи, які навчаються за рахунок
державних коштів, укладають з
адміністрацією вищого навчального
закладу угоду, за якою вони
зобов'язуються після закінчення
навчання та одержання відповідної
кваліфікації відпрацювати в
державному секторі народного
господарства не менше ніж три роки. У
разі відмови працювати в державному
секторі народного господарства
випускники відшкодовують в
установленому порядку до державного
бюджету повну вартість навчання.

Виходячи із положень п. п. 8, 14 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
серпня 1996 року № 992, випускник вищого
навчального закладу зобов'язаний
відпрацювати за місцем призначення не
менш трьох років, а в разі неприбуття за
направленням або відмови без поважної
причини приступити до роботи за
призначенням, звільнення його за
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни, звільнення за
власним бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання.

У порушення вимог ст. ст. 213-214 ЦПК
України суди не в повній мірі
визначилися із характером спірних
правовідносин, не звернули уваги на
вищезазначені норми законодавства та
умови укладеного між сторонами
договору, за якими витрати на навчання
відшкодовуються у рахунок державного
бюджету.

При цьому не було з'ясовано, чи
наділений позивач правом на подання
такого позову про відшкодування
вартості навчання до державного
бюджету.

Крім того, судами не в повній мірі
перевірені заперечення відповідача
проти позову. ОСОБА_5 посилалась на те,
що з неї не може бути стягнута вартість
навчання, оскільки відповідно до умов
договору це може мати місце лише у разі
відмови приступити до роботи за
призначенням без поважної причини.
Відповідно до направлення на роботу
від 28 січня 2010 року відповідач мала
прибути за місцем призначення в
сільську лікарську амбулаторію с.
Яблучне Великописарівського району з 01
серпня 2010 року, але наказом позивача
від 21 липня 2010 року вона була
направлена для проходження
інтернатури в Сумську обласну клінічну
лікарню з 02 серпня 2010 року тривалістю 2
роки; а з вересня 2012 року продовжує
навчання за тією ж спеціальністю у
клінічній ординатурі при Сумській
обласній клінічній лікарні, що, на її
думку, є поважною причиною. Суди цим
запереченням відповідача належної
оцінки не дали.

Допущені судами неправильне
застосування норм матеріального та
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, тому рішення
судів першої та апеляційної інстанції
на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Алчевського міського суду
Луганської області від 31 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 23 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: В.С. Висоцька Т.О. Писана І.М.
Фаловська Г.В. Юровська Головуючий
М.А. Макарчук Судді: В.С. Висоцька Т.О.
Писана І.М. Фаловська Г.В. Юровська
В.С. Висоцька Т.О. Писана І.М.
Фаловська Г.В. Юровська