РІШЕННЯ

Іменем України

08 квітня 2014 року
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді
Якименко Л.Г.

при секретарі
Грицай А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
стягнення завдатку, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданих внаслідок протиправних дій.

Ухвалою суду від 24.12.2013 року
позовні вимоги про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданих внаслідок протиправних дій,
виділено в окреме провадження. В
обґрунтуванні цих заявлених вимог
позивачка посилалася на те, що 17.10.2012
року між нею та ОСОБА_2 було досягнуто
згоди щодо укладання договору
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1
надання завдатку за домоволодіння та
дозвіл на вселення позивачки в дане
домоволодіння. На час укладання такої
домовленості та отримання від
позивачки завдатку ОСОБА_2 не мала
повноважень на укладання будь-яких
угод, оскільки не мала довіреності на
вчинення дій та спадкоємці іще не
отримали свідоцтво про право власності
через наявність самовільних будівель.

Оскільки після вселення в
домоволодіння виявилися чисельні
скриті недоліки, за період з 23.10.2002 року
по 12.04.2003 року позивачка витратила
власні кошти на його облаштування та
ремонт, а 15.04.2003 року ОСОБА_2 різко
зреагувала на прохання позивачки
укласти договір купівлі-продажу,
повела себе неадекватно щодо ситуації,
яка склалася між сторонами, та
травмувала ОСОБА_1 штиковою лопатою.

Актом СМЕ №2433 було встановлено,
що позивачці спричинено тілесні
ушкодження середньої тяжкості з
втратою працездатності з 17.04.2003 року по
26.05.2003 року.

На лікування даної травми позивачка
витратила 353 гривні 65 копійок, які
просила стягнути на її користь
солідарно з відповідачів.

Окрім цього, неправомірними діями
ОСОБА_2 та її доньки ОСОБА_3 позивачці
завдана і моральна шкода, яка полягає у
тривалому психологічному тиску з їх
боку щодо виселення її з домоволодіння,
постійних погроз та неодноразових
виселень різними шляхами. У зв'язку з
цим стан здоров'я позивачки значно
погіршився, вона переносить постійні
стреси, втратила психічну рівновагу та
змушена проходити курси реабілітації.
У відшкодування моральної шкоди
просила стягнути солідарно з
відповідачів на її користь 15 000
гривень.

У судовому засіданні позивачка
позов підтримала та просила його
задовольнити у повному обсязі,
додатково зазначила, що через
неправомірні дії відповідачів вона
позбавлена житла, хоча ще у 2006 році
постановлено рішення про її виселення,
однак вважає порушеним її право на
житло і виселятися з домоволодіння
АДРЕСА_1 не збирається.

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову
заперечувала та просила відмовити
позивачці у задоволенні позову у
повному обсязі, оскільки її посилання
є надуманими та не відповідають
дійсності. Дійсно у 2002 році була
домовленість про укладання договору
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1,
яке перейшло у спадщину їй та ОСОБА_4.
Оскільки основний договір
купівлі-продажу так укладено не було,
тому рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області ще у 2006 році
ОСОБА_1 було виселено з даного
домоволодіння. До теперішнього часу
вказане рішення не виконане, та вона
змушена була звертатися до суду для
вирішення питання про повторне
виселення.

Жодних моральних страждань
позивачці ні вона, ні її мати ОСОБА_2 не
завдавали, а навпаки самі несуть
моральні страждання через тривалі
судові розгляди та неможливість до
теперішнього часу користуватися своєю
власністю.

Окрім цього, ніяких тілесних
ушкоджень ОСОБА_2 позивачці не
завдавала, та органами міліції був
встановлений факт відсутності вини і
недоведеність завдання позивачці
таких ушкоджень.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилася, про день та час
слухання справи повідомлялася
належним чином, що підтверджується
матеріалами справи та особистим
повідомленням про це її доньки
відповідачки по справі ОСОБА_3.

Вислухавши пояснення позивачки
ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що
домоволодіння АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську належить ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на праві власності на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого 21.01.2003 року
Четвертою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою.

Ще до отримання свідоцтва про право на
спадщину, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
прийняли спільне рішення про його
продаж, та вирішенням даного питання
займалась ОСОБА_2, яка є матір'ю ОСОБА_3
та сестрою ОСОБА_4, для чого 18.10.2002 року
їй була видана довіреність.

17.10.2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
досягнуто угоди про купівлю-продаж
домоволодіння АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську та підписаний
договір про задаток, згідно з яким
ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 300 доларів США, а
також була зазначена повна вартість
домоволодіння 4300 доларів США та
передбачено укладення договору
купівлі-продажу після підготування
правовстановлюючих документів на
домоволодіння. Довіреність від ОСОБА_3
та ОСОБА_4 на ОСОБА_2 була видана лише
18.10.2002 року, тобто на час укладення
договору завдатку та отримання коштів
у ОСОБА_2 не було повноважень
здійснювати дії щодо продажу вказаного
домоволодіння.

Вказані кошти 300 доларів США ОСОБА_2
передала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для
підготовки документів на спадщину.

В кінці жовтня 2002 року з дозволу ОСОБА_2
позивачка вселилася в спірне
домоволодіння. Після 23.10.2002 року ОСОБА_1
та її син ОСОБА_5 власними силами
провели ремонт всередині будинку,
облаштували нову колонку для води,
виклали зливну яму, провели в будинок
воду та зробили інші роботи по
облаштуванню домоволодіння.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 20.11.2006
року, яке залишено без змін рішенням
Верховного Суду України від 27.04.2007 року,
рішення АНД районного суду від 23.05.2006
року було скасовано. Позовні ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 задоволені частково, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 були усунуті перешкоди в
користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 в
м. Дніпропетровськ та виселено з
вказаного домоволодіння ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 без надання іншого житлового
приміщення.

До теперішнього часу рішення суду в
частині виселення позивачки з
вказаного домоволодіння не виконано,
та в судовому засіданні ОСОБА_1
пояснила, що виселятися з даного
домоволодіння вона не збирається.

Як вказує позивачка, 15.04.2003 року на її
прохання укласти договір
купівлі-продажу ОСОБА_2 різко
зреагувала, повела себе неадекватно та
травмувала її штиковою лопатою.

Відповідно до Акту СМЕ №2433 від 19.06.2003
року, зі слів потерпілої ОСОБА_1, 15.04.2003
року її невідома жінка била лопатою по
ногах. За висновком огляду у неї
виявлено тілесні пошкодження, які
відносяться до середньої тяжкості, у
зв'язку з чим вона перебувала на
лікування з 17.04.2003 року по 26.05.2003 року.

За даним фактом 01.07.2003 року прокурором
АНД району було порушено кримінальну
справу по обвинуваченню ОСОБА_2 за
фактом спричинення ОСОБА_1 середньої
тяжкості тілесних ушкоджень 15.04.2003
року.

Постановою в.о. слідчого СО АНД РВ ДМУ
УМВС України в Дніпропетровській
області кримінальна справа по
обвинуваченню ОСОБА_2 за даним фактом
була закрита на підставі п.2 ст.6 КПК
України, у зв'язку з відсутністю в її
діях складу злочину.

Таким чином, в ході розгляду справи не
знайшло свого підтвердження тривале
завдання моральної шкоди позивачці
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 На
думку суду, конфлікт, який виник більше
десяти років тому з приводу
недосягнення сторонами домовленості
щодо укладання договору
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1
у м. Дніпропетровську, тягне за собою
постійні конфлікти з приводу
невиконання рішення суду про виселення
ОСОБА_1, яка в судовому засіданні
пояснила, що не бажає виконувати судове
рішення та в подальшому також
виселятися не має наміру.

Суд вважає, що в даному випадку сторони
через особисті неприязні стосунки із
вищезазначених причин отримують кожен
особисто та завдають одне одному
моральної шкоди, а підстав для
стягнення у судовому порядку шкоди
саме з обставин, зазначених у позовній
заяві, суд не вбачає через їх
недоведеність та необґрунтованість.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 169, 209, 212 ЦПК
України, ст.ст. 440, 440-1 ЦК України (в
редакції 1963 року), ст.ст. 23, 1166, 1167, 1195 ЦК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. У разі якщо
рішення було постановлено без участі
особи, яка його оскаржує, апеляційна
скарга подається з дня отримання копії
рішення.

Суддя: