У х в а л а

26 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Попович О.В.,

Ступак О.В., Штелик
С.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Київського міського
психоневрологічного диспансеру № 5,
третя особа - ОСОБА_4, про скасування
наказу, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
скасувати наказ Київського міського
психоневрологічного диспансеру від 08
травня 2013 року № 5 «Про звільнення за
прогули без поважних причин ОСОБА_3»;
поновити його на посаді медичної
сестри з масажу
амбулаторно-поліклінічного відділення
Київського міського
психоневрологічного диспансеру № 5;
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу і
покласти на головного лікаря обов'язок
покрити шкоду, заподіяну Київському
міському психоневрологічному
диспансеру № 5, у зв'язку з оплатою
ОСОБА_3 середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. На обґрунтування
своїх позовних вимог зазначав, що 04
січня 2005 року його було зараховано на
посаду медбрата з лікувального масажу
в психотерапевтичне реабілітаційне
відділення Київського міського
психоневрологічного диспансеру № 5. У
січні 2004 року працівниками Київського
міського психоневрологічного
диспансеру № 5 була утворена
профспілка «Медик», до складу якої його
було обрано 16 січня 2010 року. 21 травня 2013
року він отримав наказ Київського
міського психоневрологічного
диспансеру № 5 від 8 травня 2013 року «Про
звільнення за прогули без поважних
причин ОСОБА_3», відповідно до якого
його звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпПУ з 31
січня 2013 року. Своє звільнення вважає
незаконним з підстав порушення
відповідачем вимог ч. 2 ст. 252 КЗпП
України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності», оскільки головний лікар
Київського міського
психоневрологічного диспансеру
Волжева Н.Б. за попередньою згодою щодо
його звільнення до виборного органу
ради профспілки «Медик», членом якої
він є, не зверталася.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
06 листопада 2013 року, в задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 січня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено,
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 06
листопада 2013 року залишено без змін.

У травні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 січня 2014 року з підстави
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме: ст. 43,
ч. 2 ст. 252 КЗпП України, ст. 12,
ч. 3 ст. 41 Закону України «Про
професійні спілки, їх права та гарантії
діяльності».

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що, на
думку заявника, потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах, заявник
надав наступні судові рішення: ухвали
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 серпня 2011 року, 23
листопада 2011 року, 07 грудня 2011 року, 21
березня 2012 року (дві
ухвали), 02 жовтня 2013 року, 26 лютого 2014
року; ухвалу Верховного Суду України
від 27 жовтня 2010 року.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Проте зі змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 листопада 2011 року (справа за
позовом про скасування наказу,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди); ухвали Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 березня 2012
року (справа за позовом про поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди); ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 березня 2012 року (справа за
позовом про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди); ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 жовтня 2013 року (справа за
позовом про скасування наказів про
накладення дисциплінарного стягнення
та звільнення з роботи, поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу); ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 лютого 2014 року (справа за
позовом про поновлення на роботі,
визнання незаконним наказу про
звільнення,стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди) не
вбачається передбаченої ч. 1 ст. 355 ЦПК
України підстави для перегляду ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 січня 2014 року, оскільки у
зазначених судових рішеннях зміст
позовних вимог і встановлені судом
фактичні обставини справи не є
тотожними у порівнянні з ухвалою, про
перегляд якої подано заяву.

Крім того додані до заяви ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 серпня 2011 року, 07 грудня 2011
року та ухвала Верховного Суду України
від 27 жовтня 2010 року, якими
справи направлено на новий судовий
розгляд, не є судовими рішеннями у
подібних правовідносинах, виходячи з
того, що в них не є тотожними
встановлені судом фактичні обставини.

Із урахуванням вищевказаного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що у
допуску до провадження Верховного Суду
України справи необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_3
до Київського міського
психоневрологічного диспансеру № 5,
третя особа - ОСОБА_4, про скасування
наказу, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун
О.В.
Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик