АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/686/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької
області

в складі :головуючої - судді Карпусь
С.А.,

суддів : Федорової Н.О., Матковської
Л.О.,

при секретарі Терлич А.В.

з участю: сторін та їх представників

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 04 лютого 2014
року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, дослідивши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2013 року ОСОБА_2,
звертаючись до суду з даним позовом
зазначав, що 30 липня 2011 року його дочка
одружилася з ОСОБА_1. 13 грудня 2012 року
подружжя уклало договір на будівництво
власної квартири і для внесення
першого внеску їм були необхідні кошти.
15 грудня 2012 року дочка ОСОБА_3 позичила
у нього 50 тис. грн. та 24 грудня 2012 року
ОСОБА_1 позичив у нього 42 тис. грн., які
зобов'язувались повернути на його
першу вимогу, про що власноручно
написали розписки. Однак борг не
повернули. Тому відповідно до положень
ст. 65 СК України, ст.ст. 610, 1046, 1047 та ч.1
ст.1049 ЦК України просив стягнути
солідарно з відповідачів на його
користь заборгованість за договорами
позики в сумі 92 тис. грн. та судові
витрати.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 04 лютого 2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1
та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 46 000
грн. боргу за договорами позики з
кожного та по 460 грн. з кожного
понесених судових витрат.

________________________________________________________________________
_

Головуючий у першій інстанції:
Порозова І.Ю. Провадження
22-ц/792/686/14

Доповідач: Карпусь С.А.
Категорія: 19

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
вважає рішення суду незаконним та
необґрунтованим, просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні вимог ОСОБА_2 про
стягнення 50 тис. грн. відносно нього
відмовити, а суму боргу 42 тис. грн.
стягнути з нього та ОСОБА_3 з
врахуванням рівності часток у
спільному майні подружжя. Посилається
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права. Суд не прийняв
до уваги його пояснення, що йому,
ОСОБА_1, не було відомо про позику його
колишньою дружиною у свого батька
коштів в сумі 50 тис. грн. та про написану
нею розписку. Такого факту не існувало
і він вважає, що дана розписка написана
з метою штучно збільшити суму боргу.
Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази про те,

що вказані кошти були отримані та
використані ОСОБА_3 в інтересах сім'ї,
він не давав згоди на укладення такого
договору позики і не може відповідати
за неіснуюче зобов'язання.

ОСОБА_2, який у встановленому законом
порядку оповіщений про час і місце
судового засідання, до суду не з'явився.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням апеляційним
судом нового рішення з таких підстав.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Стягуючи з кожного з відповідачів на
користь позивача по 46000 грн., суд вважав
доведеним, що відповідачі брали у борг
на потреби сім'ї у ОСОБА_2, крім 42000 грн.,
також 50000 грн.. На першу вимогу
позикодавця вони кошти не повернули,
тому кожен з відповідачів повинен
нести відповідальність за невиконання
зобов'язань в рівних частках.

Проте з такими висновками суду не можна
погодитись.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3
під час перебування у зареєстрованому
шлюбі 13 грудня 2012 року уклали з ТОВ
„Фірма „Тонус" договір переуступки
права вимоги на будівництво квартири
АДРЕСА_1 і до 19 грудня 2012 року їм
необхідно було сплатити перший внесок
в сумі 87000 грн..

24 грудня 2012 року ОСОБА_2 передав у борг
ОСОБА_1 42000 грн. для внесення першого
внеску на придбання вказаної квартири.
Строк повернення боргу вони не
визначили. Розписку написав ОСОБА_1
власноручно.

Наступного дня відповідачі внесли
кошти ТОВ „Фірма Тонус": ОСОБА_3
сплатила 50000 грн., ОСОБА_1 - 29720 грн..

Ці обставини підтверджуються
матеріалами справи, в тому числі
розпискою від 24.12.2012 року, квитанціями
про внесення коштів від 25.12.2012 року,
копією договору № 20/12 переуступки
права вимоги на будівництво квартири
від 13.12.2012 року.

Згідно розписки від 15 грудня 2012
року ОСОБА_3 позичила у свого батька
ОСОБА_2 50000 грн..

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1
заперечував факт використання
отриманих дружиною коштів за договором
позики від 15 грудня 2012 року в інтересах
сім'ї, своєї згоди на укладення такого
договору позики він не надавав.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України
при укладенні договору одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів
стосовно цінного майна згода другого з
подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

Передбаченої ч.3 ст. 65 СК України
письмової згоди відповідача ОСОБА_1 на
укладення договору позики ОСОБА_3 з
ОСОБА_2 на суму 50000 грн., що дорівнює до
цінного майна, в матеріалах справи
немає.

Крім того, позивачем та відповідачкою
не доведено, що кошти в сумі 50000 грн.
були витрачені в інтересах сім'ї,
оскільки між укладенням відповідачкою
договору позики (15.12.2012 року) та
проведенням розрахунку з ТОВ „Фірма
„Тонус" (25.12.2012 року) пройшов певний
період часу, за який вона, ОСОБА_3,
змогла розпорядитися коштами на свій
розсуд.

Тому на відповідача ОСОБА_1 не можна
покладати обов'язок по поверненню
боргу за договором позики від 15.12.2012
року.

Наведені обставини та положення норм
матеріального права суд при вирішенні
даного спору до уваги не прийняв, а тому
помилково вважав доведеним, що
відповідачі за спільною згодою
позичили у позивача кошти у сумі 50000
грн. і використали їх в інтересах сім'ї.

Оскільки рішення суду першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
воно підлягає скасуванню з ухваленням
апеляційним судом нового рішення про
часткове задоволення позову.

Відповідно до ст. 1046 ЦК за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку саму суму коштів
(суму позики) або таку ж кількість речей
того саму роду і такої самої якості.
Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

В силу частини першої статті 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику у строк
та в порядку, що встановлені договором.
У разі якщо в договорі не встановлено
строк повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Факт отримання у борг грошових коштів у
сумі 42000 грн. на потреби сім'ї
відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнали і
тому з кожного з них підлягає стягненню
на користь позивача по 21000 грн..

Також підлягають стягненню з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 50000 грн., які вона
отримала за розпискою від 15.12. 2012 року і
не повернула.

Відповідно до положень ч.5 ст. 88 ЦПК
України якщо суд апеляційної
інстанції, не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем понесені та документально
підтверджені судові витрати в розмірі
920 грн..

Тому у відповідності з положеннями ч.1
ст. 88 ЦПК України на користь позивача
підлягають стягненню понесені ним
витрати пропорційно до задоволених
вимог з ОСОБА_1 в розмірі 211 грн. 60 коп.
та з ОСОБА_3 в розмірі 708 грн. 40 коп..

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 04 лютого 2014 року скасувати.

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 21000 грн. боргу за
договором позики та 211 грн. 60 коп.
понесених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 (індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на
користь ОСОБА_2 71 000 грн. боргу за
договорами позики та 708 грн. 40 коп.
понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча /підпис/ Судді
/підписи/

Згідно оригіналу: суддя
апеляційного суду
С.А. Карпусь