Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р. Дніпровський районний
суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Чех Н.А.

при секретарях - Кузьменко А.М.,
Бурдейна С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів, зустрічний позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
правочину недійсним,

В с т а н о в и в :

Позивач по основному позову ОСОБА_1
звернувся до суду з вказаною позовною
заявою, посилаючись на те, що 27.07.2010 року
між ним та відповідачем ОСОБА_2 було
укладено договір позики, згідно якого
він передав відповідачу грошову позику
у розмірі 5 200 доларів США, що по курсу
НБУ складає 41 548 грн., та ще 30 000 грн. зі
стоком повернення 01.09.2010 року. Позика
була надана для оплати за будівельні
матеріали та ремонт в квартирі
відповідача. Укладення договору позики
підтверджується розпискою, що
відповідає вимогам п.2 ст.1047 ЦК України.
Вказана розписка підписана ним,
позичальником та засвідчена двома
свідками ОСОБА_4, ОСОБА_5 У визначений в
розписці строк відповідач не повернула
суму позики, у зв'язку з чим він
звернувся до суду з даним позовом. В
судовому засіданні позивач ОСОБА_1,
його представник підтримали свої
позовні вимоги з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог, та просили
їх задовольнити в повному обсязі. В
задоволенні зустрічного позову
просили відмовити, так як він є
необґрунтований, бездоказовий. Просили
також задовольнити їх клопотання про
поновлення строку позовної давності,
який було пропущено у зв'язку з тим, що
було подано позовну заяву до
неналежного суду.

Відповідач по основному позову та
позивач по зустрічному - ОСОБА_2 та її
представник в судовому засіданні
підтримали свої зустрічні позовні
вимоги, просили їх задовольнити, а в
задоволенні основного позову
відмовити. Також просили врахувати при
розгляді основного позову їх заяву про
застосування строку позовної давності,
який пропущено. Свої зустрічні позовні
вимоги обґрунтували тим, що 27.07.2010 року
ОСОБА_2 під фізичним впливом була
примушена написати розписку ОСОБА_1, що
вона повинна повернути йому 5 200 доларів
США та 30 000 грн. В період з вересня 2007
року по 2010 рік вона та ОСОБА_1
перебували в цивільному шлюбі, під час
якого вона мешкала у ОСОБА_1 на
Русанівських садах у тимчасовому
будинку, зробленому з вторинної
сировини, якому вже було багато років і
який був постійним місцем проживання
ОСОБА_1 На той момент вона була
розлучена з першим чоловіком, з яким
продали їх квартиру, гроші розділили
навпіл і вона отримала 62 000 доларів США.
За частину цих коштів 20.07.2007 року вона
купила квартиру, оформивши іпотечний
кредит в Укрсоцбанку. Перший внесок
становив 50 000 доларів США, залишок
планувала витратити на ремонт купленої
квартири. З початку спільного
проживання з ОСОБА_1 вона почала
витрачати гроші на господарство, їжу та
одяг, як для себе з сином, так і для
ОСОБА_1 Крім цього, в тимчасовій споруді
на Русанівських садах, де вони жили,
який навіть важко назвати будинком,
вона привезла свою побутову техніку,
придбану ще за часів першого шлюбу, а
саме: холодильник, пральну машину,
мікрохвильову піч, телевізор. Так вони
жили, ремонт не робили, будинок новий не
будували, при тому, що ОСОБА_1 запевняв
її, що планує будувати новий будинок.
Гроші, які вона планувала витратити на
ремонт своєї квартири, витрачалися на
інші потреби, потім ще криза 2008 року,
але вона завжди працювала та мала
досить пристойну платню. Зароблені
гроші вона не накопичувала, а витрачала
їх на ремонт, оплату кредиту та на
сімейні потреби, купувала продукти та
інші речі, необхідні у господарстві. У
ОСОБА_1 зарплатня була не надто велика
відносно фінансових витрат, які йому
необхідно було систематично
здійснювати. Його діти, погодки вчилися
на комерційному відділенні в Академії
Адвокатури, і він (ОСОБА_1) оплачував їх
навчання та утримання. Також ОСОБА_1
необхідно сплатити за рішенням суду 80
000 грн., йому постійно були потрібні
кошти на його ще якісь пікантні
потреби. Після двох років такого
існування вона дізналася, що ОСОБА_1 має
ще й коханку. Стосунки почали
погіршуватися і вона вирішила піти від
нього. Коли повідомила про це, то ОСОБА_1
дуже обурився, знервувався, повівся
агресивно. Розмова відбувалася в
будиночку, в якому немає вікон, а
металеві двері ОСОБА_1 зачинив на замок
і сказав, що відпустить її тільки при
умові написання нею розписки про те, що
вона повинна повернути йому кошти, які
він нібито витратив на ремонт її
квартири. Вона почала відмовлятися,
тоді ОСОБА_1 почав бити її. З розбитим
обличчям, з синяками на губі, бороді, та
з тремтінням всього тіла від побоїв,
вона погодилася написати розписку,
оскільки відчула загрозу своєму життю
та здоров'ю. Нотаріус, до якого
звернувся ОСОБА_1, відмовився
засвідчити цю розписку, але порадив
знайти свідків, які підпишуть розписку,
що і було зроблено. Таким чином,
розписка була у неї вибита ОСОБА_1
Враховуючи те, що вона мала бути на
роботі, спілкуватися з керівництвом,
готувати звіти, вона не могла взяти ані
відпустку, ані лікарняного, змушена
була в пригніченому стані виконувати
роботу і при цьому маскувати сліди
фізичного насильства. Наступного дня -
28.07.2010 року вона звернулася до
правоохоронних органів з заявою про
побиття та примус до вчинення
юридичного правочину. Зазначила, що під
час написання розписки і засвідчені її
свідками гроші ОСОБА_1 їй не передавав,
і в розписці написано про те, що вона
повинна повернути гроші, які були
оплачені ОСОБА_1 в якості розрахунку за
ремонт в її квартирі. Враховуючи
викладене, на підставі ст.ст. 203, 215, 216 ЦК
України просила суд визнати розписку
як недійсний правочин, стягнути з
ОСОБА_1 на її користь моральну шкоду 10 000
грн. та відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 По доповнених
позовних вимогах про стягнення з неї
коштів в сумі 9234 грн. за душову кабіну
зазначили, що в її квартирі немає
душової кабіни, є ванна, ОСОБА_1 не
купував в ї квартиру ні ванну, ні душову
кабіну.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1, його
представника, ОСОБА_2, її представника,
свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню
частково, позовні вимоги ОСОБА_2 не
підлягають задоволенню.

Так, в суді встановлено, що 27.07.2010 року
ОСОБА_2 написала розписку, в якій
зазначено, що в присутності свідків
ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтверджує, що винна
ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 200 доларів
США, 30 000 грн., оплачених ним в якості
розрахунку за ремонт в її квартирі.
Зобов'язується повернути всю суму в
строк до 01 вересня 2010 року. Згідно до
свідоцтва про зміну імені, виданого
20.09.2013 року ОСОБА_2 змінила прізвище на
«ОСОБА_2».

В суді встановлено та підтверджено
самою ОСОБА_2 те, що вказану розписку
писала вона особисто, підпис на
розписці належить їй.

З пояснень сторін в суді було
встановлено, що вони проживали деякий
час разом, не перебуваючи в
зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється у три
роки. Статтею 267 ЦК України передбачено,
що позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту. Як встановлено
по даній справі, а саме - по основному
позову, який подано до Дніпровського
районного суду міста Києва 02.10.2013 року,
строк позовної давності закінчився
01.09.2013 року. Тобто, основний позов було
подано до суду з порушенням строку
позовної давності на один місяць.
Сторона відповідача ОСОБА_2 просила
врахувати пропуск строку позовної
давності та відмовити в задоволенні
позову як з цих підстав, так і по суті
спору. Стороною позивача ОСОБА_1 було
подано клопотання про поновлення
строку позовної давності, та визнання
причин пропуску строку поважними.
Обгрунтуванням наявності поважних
причин пропуску строку позовної
давності зазначено попереднє
звернення з таким позовом до
неналежного суду - Дарницького
районного суду міста Києва, на
підтвердження чого надано документи.

Перевіривши надані до справи
документи, встановлено, що згідно до
ухвали Дарницького районного суду
міста Києва від 19.09.2013 року ОСОБА_1
повернуто його позовну заяву до ОСОБА_2
про стягнення боргу у сумі 71 548 грн. для
звернення до належного суду, оскільки
даний позов подано до вказаного суду з
порушенням підсудності. В указаній
ухвалі зазначено, що позов було
зареєстровано в суді 02.09.2013 року. З
повідомлення пошти слідує, що
рекомендований лист ОСОБА_1 отримав
30.09.2013 року. З даного слідує, що до
Дарницького районного суду міста Києва
ОСОБА_1 звернувся в трирічний строк,
який закінчувався 01.09.2013 року (неділя).
Відразу після отримання документів
(30.09.2013 року) ОСОБА_1 звернувся до
Дніпровського районного суду міста
Києва (02.10.2013 року). При цьому
враховується, що особа не є
зобов'язаною володіти інформацією про
територіальність вулиць міста, району.
Ці обставини, відповідно до вимог
законодавства, має перевіряти та
з'ясовувати суд, шляхом направлень
відповідних запитів до АБ.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
причини пропуску строку позовної
давності позивачем пропущено з
поважних причин і він підлягає
поновленню.

Стороною ОСОБА_2 в обґрунтування своїх
позовних вимог по зустрічному позову
зазначено ст.ст.203, 215, 216 ЦК України.

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
серед яких те, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Статтею 215 ЦК України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог
ст.203 ЦК України, в том числі - частини
третьої. Відповідно до ч.2 ст.216 ЦК
України, якщо у зв'язку із вчиненням
недійсного правочину другій стороні
або третій особі завдано збитків та
моральної шкоди, вони підлягають
відшкодуванню винною стороною.

ОСОБА_2 на підтвердження своєї вимоги
про визнання правочину недійсним
посилається на постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи від
05.08.2010 року, винесену на підставі її
заяви від 28.07.2010 року, та покази свідка.
Перевіривши вказану постанову, суд
приходить до висновку, що це не є
належний доказ того, що вільного
волевиявлення на написання розписки
ОСОБА_2 не мала. В даній постанові
зазначено те, що зі слів ОСОБА_2, її
заставив написати розписку ОСОБА_1 та
під час розмови вдарив її в обличчя. В
ході перевірки було встановлено, що
порушень громадського порядку не було
встановлено, опитані громадяни
зазначали, що в нічний час 27.07.2010 року
підозрілих подій, осіб, бійок та
конфліктних ситуацій не бачили, шуму та
крику не чули. Свідок зі сторони ОСОБА_2
ОСОБА_9 пояснила в суді, що вона знає
ОСОБА_2 з 2003 року, є подругами, в літку 2010
року вона бачила ОСОБА_2 з синяками, які
з'явилися від ударів ОСОБА_1, по що
розповідала їй ОСОБА_2 Сама вона
(свідок) не була присутня при написанні
розписки, не бачила нанесення побоїв,
про все це їй відомо зі слів ОСОБА_2

Крім зазначених документу та показу
свідка, на які посилається в
підтвердження своїх позовних вимог по
зустрічному позову ОСОБА_2, доказів
суду не було надано, що дає підстави для
відмови зустрічних позовних вимог про
визнання розписки як недійсного
правочину і про стягнення моральної
шкоди. Судом враховується і те, що у
разі написання спірної розписки без
додержання вимоги наявності
волевиявлення ОСОБА_2, остання з цього
приводу не зверталася протягом трьох
років семи місяців ні до суду, ні до
інших установ. З постановою про відмову
в порушенні кримінальної справи
погодилася, оскільки не оскаржувала її.
Слід звернути увагу і на те, що ОСОБА_2
надала пояснення і усно і в письмовому
вигляді, які є суперечливі щодо
оформлення розписки, а саме - що після
написання розписки на Русанівських
садах, вони з ОСОБА_1 поїхали в Київ до
нотаріуса, який відмовив у засвідчені
цієї розписки, але порадив знайти двох
свідків, які захочуть підписати цю
розписку, що і було потім зроблено.
Дане є невідповідним тому, що в
розписці, написаній ОСОБА_2 на
Русанівських садах (ще до поїздки до
нотаріуса) вже були нею (ОСОБА_2)
зазначені свідки та повні їх дані,
номера посвідчення, паспорту, повні
адреси їх проживання в місті Києві.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 суд
приходить до наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду і такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що
договір укладається у письмовій формі,
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей. Повернути
позику, згідно ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний у строк та в
порядку, що встановлені договором.
Аналогічна вимога передбачена і ст.530
ЦК України.

Як зазначалося вище, ОСОБА_2 в розписці
від 27.07.010 року, написаній нею та
підписаній не, зазначила, що вона винна
ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 200 доларів
США та 30 000 грн., які зобов'язується йому
повернути в строк до 01.09.2010 року.

Враховуючи дане та вищевикладене, суд
вважає, що є всі підстави для
задоволення вимог про стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 71 548 грн.,
виходячи з суми 5 200 доларів США, що за
курсом НБУ становило на 27.08.2013 року 41 548
грн. (100 доларів США =799 грн.), та 30 000 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 9 234 грн.,
витрачених останнім на придбання
прямокутної кабіни з гідромасажем з
парою 900*1700*2200мм (ліва), суд приходить до
того, що дана позовна вимога є
недоведеною та необґрунтованою. Суду
не було надано жодного доказу щодо
наявності, встановлення даної кабіни в
квартирі ОСОБА_2 Крім цього, дана вимога
не має ніякого відношення до
обґрунтувань законодавства щодо
вимоги про стягнення боргу по розписці,
а інших підстав законодавства до цієї
позовної вимоги ОСОБА_1 не зазначав.

Враховуючи задоволені частини
позовних вимог ОСОБА_1, на користь
останнього з ОСОБА_2 має бути стягнуто
судовий збір в сумі 715 грн. 48 коп.,
відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Вимога про стягнення на користь ОСОБА_1
з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у
розмірі 2 400 грн. не підлягає
задоволенню, оскільки суду не було
надано доказів про понесення даних
витрат та інших необхідних доказів
щодо цієї вимоги.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст.257, 267, 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України,
ст.ст.60, 88, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

Визнати пропуск строку позовної
давності ОСОБА_1 з поважних причин та
поновити ОСОБА_1 позовну давність для
звернення до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення грошових коштів
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу - 71 548 грн. та судовий збір - 715
грн. 48 коп.

В інших частинах позовних вимог
відмовити.

В задоволенні позовних вимог по
зустрічному позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання правочину недійсним -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва через
Дніпровський районний суд міста Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя: