Справа №482/385/14-ц 03.04.2014 03.04.2014 03.04.2014
Провадження № 22ц/784/1132/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

3 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Романенко Ю.О.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 5 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про визнання права власності
на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

20 лютого 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
права власності на земельну ділянку,
зазначивши, що 22 травня 2003 року між нею
та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
площею 0,04 га., розташованої на
території Баловненської сільської
ради Новоодеського району
Миколаївської області. Договір був
посвідчений державним нотаріусом
Новоодеської державної нотаріальної
контори. В подальшому вона не
зареєструвала у встановленому порядку
зазначений договір у Новодеському
відділі земельних ресурсів та не
отримала документ, який посвідчує
право власності, а саме державний акт
на земельну ділянку.

Посилаючись на викладене, позивачка
просила визнати за нею право власності
на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 5
березня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2
просила скасувати рішення суду від 5
березня 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити вимоги
позову в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивачки, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у місцевому суді,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом відповідно до
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 22 травня 2003 року ОСОБА_2
придбала у ОСОБА_3 земельну ділянку,
площею 0,04 га, розташовану на території
Баловненської сільської ради
Новоодеського району Миколаївської
області для ведення садівництва. Того ж
дня договір був посвідчений державним
нотаріусом Новоодеської державної
нотаріальної контори Миколаївської
області та зареєстрований у реєстрі за
№ 2-419 (а.с.5).

Згідно з п.п. 1.4 земельна ділянка, що
продається, належала продавцеві на
підставі державного акту на право
приватної власності на землю серія
МК № 5300, виданого 6 вересня 1995 року на
підставі рішення виконкому
Баловнянської сільської ради та
зареєстрованого в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 618 (а.с. 6).

Відповідно до підпунктів 5.3 та 5.4
указаного договору цей договір
вважається укладеним з дня його
нотаріального посвідчення та є
підставою для видачі новому власнику
Державного акту на право приватної
власності на землю і її державної
реєстрації.

Позивачка зазначений договір
купівлі-продажу у Новоодеському
відділі земельних ресурсів не
зареєструвала та не отримала документ,
який посвідчує право власності, а саме
державний акт на земельну ділянку.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 81 Земельного
Кодексу України в редакції на час
виникнення спірних правовідносин
громадяни України набувають право
власності на земельні ділянки на
підставі придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 132 ЗК
України в редакції від 26 квітня 2003 року
угоди про перехід права власності на
земельні ділянки вважаються
укладеними з дня їх нотаріального
посвідчення.

Законом України «Про нотаріат»
передбачено, що нотаріуси та посадові
особи органів місцевого
самоврядування, які вчиняють
нотаріальні дії, посвідчують угоди,
щодо яких законодавством встановлено
обов'язкову нотаріальну форму, а також
за бажанням сторін й інші угоди.
Нотаріуси або посадові особи, які
вчиняють нотаріальні дії, перевіряють,
чи відповідає зміст посвідчуваної ними
угоди вимогам закону і дійсним намірам
сторін.

Враховуючи вищевикладене, колегія
судів вважає, що сторонами договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
22 травня 2003 року дотримано всі
встановлені чинним законодавством
вимоги щодо укладення договору
купівлі-продажу, його нотаріального
посвідчення та внесення до державного
реєстру правочинів, а тому районний
суд дійшов правильного висновку, що
суб'єктивне право позивачки на
земельну ділянку відповідачем не
порушувалося, а тому
матеріально-правова вимога щодо
захисту такого права є безпідставною.

З огляду на встановлені обставини,
позивачкою не була завершена
процедура оформлення прав власності на
вказану земельну ділянку.

Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно і їх обмежень» від 1 липня 2004 року,
редакція якого була змінена Законом
України «Про внесення змін до Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» та інших законодавчих актів
№ 1878-У1 від 17 лютого 2010 року ( надалі -
Закон № 1878-У1) передбачена обов'язкова
державна реєстрація права постійного
користування земельною ділянкою та
обов'язкова державна реєстрація права
власності на нерухоме майно (незалежно
від виду цього майна).

Згідно до ст. 2 цього Закону державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення або припинення прав на
нерухоме майно, обтяження таких прав
шляхом внесення відповідного запису до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно.

Отже, для реєстрації права власності на
нерухоме майно позивачці необхідно
звернутися до органу державної
реєстрації прав за місцем розташування
земельної ділянки в межах території, на
якій діє відповідний орган державної
реєстрації прав, а у випадку відмови у
реєстрації таких прав оскаржити дії чи
рішення цього органу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
висновки суду не спростовують та не
дають підстав вважати, що судом першої
інстанції при розгляді справи були
допущені порушення матеріального чи
процесуального права, а відтак
підстави, передбачені ст. 309 ЦПК
України, для скасування судового
рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 5 березня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді