СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ун. № 759/2331/14-ц
пр. № 2/759/2212/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва у складі
головуючого судді Зайця Т.О. при
секретарі Ковтун М.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» про визнання
недійсними договорів,

В С Т А Н О В И В:

07.02.2014 року ОСОБА_1 звернулася з позовом
про визнання недійсним споживчого
кредитного договору №00 та
іпотечного договору №47353, укладених
між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк». Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що 14.02.2007 року
між сторонами був укладений договір
про надання споживчого кредиту
№0, відповідно до умов якого
позивач отримала кошти в іноземній
валюті в розмірі 74 000 дол. США. В
забезпечення виконання кредитного
договору 14.02.2007 року між сторонами був
укладений іпотечний договір №47353,
предметом якого є квартира, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Позивач зазначає, що на момент
укладення договору в іноземній валюті
у відповідача не було індивідуальної
ліцензії НБУ на використання іноземної
валюти при здійсненні платежів за
договором кредиту, а тому зазначені
договори повинні бути визнані
недійсними.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позову, посилаючись на
його безпідставність та
необґрунтованість, зазначивши, що
відповідач має Банківську ліцензію № 75
від 24.12.2001 року, якою банку надано право
здійснювати банківські операції,
визначені ч. 1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність», а також Дозвіл на право
здійснення операцій, визначених п. п. 1-4
ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про
банки та банківську діяльність».

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 14.02.2007 року між
АКІБ «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_1
(Позичальник) укладено договір про
надання споживчого кредиту №0. В
силу п. 1.1 якого банк зобов'язується
надати позичальнику однією сумою, а
позичальник зобов'язується прийняти,
належним чином використати і повернути
банку кредит (грошові кошти) в
іноземній валюті в сумі 74 000 дол. США та
сплатити проценти за його користування
шляхом внесення ануїтетних платежів в
порядку і на умовах, визначених цим
договором. Вказана сума кредиту
дорівнює еквіваленту 373 700 грн. за
курсом НБУ на день укладення цього
договору. Позичальник зобов'язаний
повернути банку кредит у повному
обсязі в термін, не пізніше 14.02.2017 року
(п. 1.2.2 договору). За використання
кредитних коштів у межах установленого
строку кредитування процентна ставка
встановлюється в розмірі 12,8 % річних (п.
1.3 договору). Кредит надається шляхом
зарахування коштів на поточний рахунок
позичальника (п. 1.5 договору).
Позичальник зобов'язується погашати
кредит та сплачувати нараховані
проценти шляхом сплати ануїтетних
платежів.

Відповідно до п. 9.1 кредитного договору,
підписанням даного договору банк
підтверджує, що у нього є всі необхідні
ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для
видачі та обслуговування кредиту за
даним договором; що даний договір
підписаний з боку банку уповноваженою
на те особою і підписання даного
договору не є перевищенням її
повноважень. Підписанням даного
договору позичальник підтверджує: свою
здатність виконувати умови даного
договору; що даний договір не
суперечить будь-яким договірним
обмеженням, що є обов'язковими для
позичальника; що відсутні будь-які
перешкоди для виконання договору на
день підписання; що позичальник
повністю розуміє всі умови цього
договору, свої права та обов'язки за цим
договором і погоджується з ними (п. 9.2
договору).

14.02.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк»
(Іпотекодержатель) та ОСОБА_1
(Іпотекодавець) укладено договір
іпотеки №47353. В силу п. 1.1 якого
іпотекодавець передає в іпотеку другої
черги нерухоме майно - однокімнатну
квартиру, заг. площею - 35,10 кв. м.,
житловою площею - 18,80 кв. м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Іпотекою забезпечується в повному
обсязі виконання усіх грошових
зобов'язань іпотекодавця за кредитним
договором №0 від 14.02.2007 року (а. с. 12
- 14 - копія договору). ПН КМНО ОСОБА_2
14.02.2007 року, накладено заборону
відчуження зазначеного в договорі
іпотеки майна, а саме, квартири АДРЕСА_2,
зареєстровано в реєстрі за №257з (а. с. 15 -
копія заборони).

Між сторонами виник спір у зв'язку із
тим, що на думку позивача договір про
надання споживчого кредиту №0 від
14.02.2014 року є недійсним через
відсутність у відповідача
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти при
здійсненні платежів за договором
кредиту.

В судовому засіданні представник
відповідача надав копію Банківської
ліцензії № 75 від 24.12.2001 року, відповідно
до якої АКІБ «УкрСиббанк» надано право
здійснювати банківські операції,
визначені ч. 1 та п. п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність». Також було надано Дозволи
№ 75-2, № 75-3 на право здійснення
операцій, визначених п. п. 1-4 ч. 2 та ч. 4
ст. 47 Закону України «Про банки та
банківську діяльність».

Частинами 1, 2 статті 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» кошти - гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього
Закону передбачають можливість
здійснення банками кредитних операцій
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик незалежно від виду
валюти, яка використовується, на
підставі банківської ліцензії та не
містять заборони на видачу кредитів у
іноземній валюті (розміщення залучених
коштів у іноземній валюті).

Статтею 5 Декрету КМУ «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» передбачено, що Національний
банк України видає індивідуальні та
генеральні ліцензії на здійснення
валютних операцій, які підпадають під
режим ліцензування згідно з цим
Декретом.

Відповідно до ст. 99 Конституції України
грошовою одиницею України є гривня.
Вказана стаття визначає правовий
статус гривні, але не встановлює сферу
її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом. Отже,
банк як фінансова установа, отримавши у
встановленому законом порядку (статті
19, 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність») банківську та
генеральну ліцензії на здійснення
валютних операцій або письмовий дозвіл
на здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків» є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання). Такі роз'яснення
містяться в п. 10 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин».

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4
статті 5 цього Декрету, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії
Національного банку України на
здійснення операцій щодо надання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами.

Пунктом 11 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин»
постановлено, що у разі виникнення
спору щодо отримання сторонами
кредитного договору індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу або як застави (підпункт «г»
пункту 4 статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України «Про
Національний банк України» в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків» є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій). У
зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Таким чином, в даних правовідносинах
надання та одержання кредиту в
іноземній валюті, сплата процентів за
таким кредитом не потребують наявності
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
оскільки Національним банком України
видано АКІБ «УкрСиббанк» Банківську
ліцензію № 75 від 24.12.2001 року, відповідно
до якої йому надано право здійснювати
банківські операції, визначені ч. 1 та п.
п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки
та банківську діяльність» та Дозволи №
75-2, № 75-3 на право здійснення операцій,
визначених п. п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність», зокрема операції з
валютними цінностями.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203
Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Встановлено, що кредитний договір та
договір іпотеки укладений позивачем на
підставі вільного волевиявлення,
договори укладенні в установленій
законом формі, відсутні підстави для
визнання договору недійсним
відповідно до ст. 215, 203 ЦК України.

Твердження відповідача про
відсутність індивідуальної ліцензії
НБУ, як підстави недійсності правочину,
спростовані в судовому засіданні,
оскільки відповідач має Банківську
ліцензію № 75 від 24.12.2001 року, відповідно
до якої йому надано право здійснювати
банківські операції, визначені ч. 1 та п.
п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки
та банківську діяльність» та Дозволи №
75-2, № 75-3 на право здійснення операцій,
визначених п. п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність», зокрема операції з
валютними цінностями.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги про
визнання договору про надання
споживчого кредиту № від 14.02.2007
року та договору іпотеки №47353 від 14.02.2007
року недійсним не підлягають
задоволенню

Керуючись ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст.
57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги та може бути
оскаржене до апеляційного суду м. Києва
через районний суд, шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 18.04.2014
року.

СУДДЯ
Т.О. ЗАЄЦЬ