Справа № 359/726/13-ц
Головуючий у І інстанції Журавський
В.В.Провадження № 22-ц/780/2957/14
Доповідач у 2 інстанції
УХВАЛА

Іменем України

28 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 21 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права спільної сумісної
власності на житловий будинок з
надвірними спорудами та визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними спорудами.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги,
колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року позивачка ОСОБА_2
звернулася до суду з вищезазначеною
позовною заявою, в якій просила визнати
об’єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
житловий будинок з надвірними
господарськими спорудами за адресою:
Київська область, м. Бориспіль, вул. М.
Кропивницького, 26-А, визнавши за нею
право власності на 1/2 частину вказаного
житлового будинку.

В обгрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що з 15.06.1993 року по
30.04.2010 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
під час якого ними було придбано
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд.

В 2009 році, під час перебування в шлюбі,
ними було розпочато будівництво
житлового будинку з надвірними
господарськими спорудами.

В судовому порядку за нею було визнано
право власності на 1/2 частину
зазначеної вище земельної ділянки, а у
визнанні за нею права власності на 1/2
частину спірного житлового будинку
було відмовлено, оскільки на той час
його не було введено в експлуатацію та
не зареєстровано право власності.

На даний час будинок введено в
експлуатацію та зареєстровано право
власності за відповідачем, в зв’язку з
чим він є об єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 21 березня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено. Визнано житловий будинок №
26 А по вул. М. Кропивницького в м.
Бориспіль Київської області спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_1. Визнано за ОСОБА_2 право
власності на ? частину спірного
житвлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_2 судовий збір в
розмірі 3654,0 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач ОСОБА_1 просить його
скасувати, а провадження по даній
справі закрити. В обгрунтування
апеляційної скарги посилається на
порушення судом норм процесуального
законодавства, зокрема п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК
України, відповідно до вимог якої суд
зобов’язаний був закрити провадження
по справі, оскільки рішенням
апеляційного суду Київської області
від 10.09.2012 року ОСОБА_2 відмовлено в
задоволенні позову, який був заявлений
стосовно того ж самого предмету та тих
же підстав.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом встановлено, що сторони
проживали в зареєстрованому шлюбі з
15.06.1993 року по 30.04.2010 року (а.с.11).

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 23.11.2012 року, залишеним в силі
ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 14.02.2013 року та ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17.04.2013 року, за позивачкою
ОСОБА_2 було визнано право власності на
1/2 частину земельної ділянки, на якій
розміщений спірний житловий будинок з
надвірними господарськими спорудами
за адресою: вул. Кропивницького, 26-А м.
Бориспіль Київської області. (а.с. 17-32)

З матеріалів справи вбачається, що в
період з січня 2011 року по 10.09.2012 року між
сторонами по справі існував спір щодо
поділу спірного житлового будинку, що
на той час мав правовий статус
незакінченого будівництвом об’єкту,
який не прийнято в експлуатацію та
право на який не зареєстровано у
встановленому законом порядку.

Рішенням Апеляційного суду Київської
області від 10.09.2012 року позивачці
ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні
позову щодо визнання за нею права
власності на 1/2 частину незакінченого
будівництвом житлового будинку і в
його поділі між сторонами спору з тих
підстав, що законом не передбачено
визнання права власності на нерухоме
майно, яке у встановленому законом
порядку не прийнято в експлуатацію та
право власності на яке не
зареєстровано (а.с.12-16).

09.08.2013 року позивачка зверталася до
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області з позовом до
відповідача про визнання права
власності на 1/2 частину будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів незакінченого будівництвом
спірного житлового будинку, однак
вказаний позов було залишено без
розгляду ухвалою від 17.10.2013 року за
заявою представника позивача в зв'язку
з тим, що відповідачем та його
представником було надано суду докази
того, що будинок введений в
експлуатацію та речове право на нього
зареєстровано у встановленому законом
порядку.

Дійсно, відповідно до свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
30.05.2013 року, житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами
за адресою: Київська обл., м. Бориспіль,
вул. Кропивницького М., буд. № 26-А,
зареєстрований на праві прватної
власності за ОСОБА_1. (а.с. 9)

В ході розгляду справи, судом першої
інстанції були досліджені матеріали
цивільної справи № 2-706/11р., провадження
№ 2/1005/39/2012 р.

Зокрема, судом встановлено, що
відповідно до висновку
№ 8356/11/3777/12-42 від 27.03.2012 року, спірний
житловий будинок будувався з січня 2009
по 2011 роки та на час проведення
дослідження не мав внутрішнього
оздоблення, електроприладів та
сантехніки, а також по будинку відсутня
кошторисна та виконавча документація -
акти приймання виконаних підрядних
робіт (Справа № 2-706/11р., провадження №
2/1005/39/2012, а.с.216-227).

Згідно договору підряду № 12 від 21.01.2009
року (Справа № 2-706/11р., провадження №
2/1005/39/2012, а.с.99-101), будівництво спірного
житлового будинку з надвірними
господарськими спорудами було
розпочато сторонами спору на початку
2009 року, тобто в період шлюбу.

З видаткових накладних, рахунків, чеків
та інших фінансово-звітних документів
вбачається, що будівельні матеріали
для будівництва спірного житлового
будинку придбавалися також в період
шлюбу (Справа № 2-706/11р., провадження №
2/1005/39/2012, а.с.105-150).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд вважав встановленою ту обставину,
що спірний житловий будинок з
надвірними спорудами є спільним
сумісним майном подружжя. При цьому,
місцевий суд виходив з того, що
відповідачем, в порушення вимог ст.60
ЦПК України, не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
тієї обставини, що будівельні роботи з
внутрішнього оздоблення спірного
житлового будинку, які проводилися вже
після розірвання шлюбу, велися без
використання будівельних матеріалів,
закуплених під час шлюбу сторонами
спору, а також не надано доказів того,
що надвірні господарські споруди
взагалі будувалися ним у другому
кварталі 2013 року, а не раніше, і за його
особисті грошові кошти,а не за рахунок
будівельних матеріалів, придбаних
сторонами спору під час шлюбу.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками, оскільки вони відповідають
встановленим по справі обставинам та
грунтуються на вимогах чинного
законодавства.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав самостійного
заробітку (доходу), при цьому кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального використання, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно роз'яснень ВСУ викладених у п.23
Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року
«Про судову практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
майна подружжя», спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає
захисту (ст.60, 69 СК України, ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч.2, 3 ст. 325 ЦК
України, можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які виключені з
цивільного обороту, незалежно від того,
на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено договором чи
законом.

Відповідач під час судових засідань не
зміг спростувати того факту, що договір
підряду № 12 від 21.01.2009 року на
будівництво спірного житлового
будинку з надвірними господарськими
спорудами укладався ним не в інтересах
сім'ї.

З огляду на вказане, суд правомірно
визнав за позивачкою ОСОБА_2 право
власності на ? частину спірного
житлового будинку з надвірними
господарськими спорудами, як об’єкту
права спільної сумісної власності
подружжя.

Крім того, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо відсутності
підстав для закриття провадження в
даній справі за п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК
України, оскільки фактично мова йде про
різний предмет позову, так як при
попередніх судових розглядах мова йшла
про поділ незавершеного будівництвом
об’єкту, а на даний час предметом
позову є житловий будинок, який введено
в експлуатацію та зареєстровано право
власності на нього.

Також необгрунтованими є посилання
апелянта на не застосування судом
строку позовної давності, оскільки в
даному випадку строк давності
відраховується з моменту реєстрації
права власності на житловий будинок за
відповідачем, а саме – з 30 травня 2013
року.

Інші доводи, які спростовували б
законність і обґрунтованість
постановленої судом ухвали, апеляційна
скарга не містить.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
підстав для його скасування при
апеляційному розгляді справи не
встановлено

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 21 березня 2014 року – залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: