Ухвала

іменем україни

09 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,
Парінової І.К., Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Астра Банк»
до ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Обухівського
районного суду Київської області від 13
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 3 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року публічне
акціонерне товариство «Астра Банк»
(далі - ПАТ «Астра Банк») звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Зазначало, що 2 червня 2011 року з
відповідачкою було укладено кредитний
договір, згідно якого остання отримала
кредит в сумі 1 000 000 грн., зі сплатою
процентної винагороди 7,9% річних,
комісійної винагороди за встановлення
кредитного ліміту одноразово в розмірі
1,5% від суми встановленого ліміту та
комісії за невикористаний кредитний
ліміт щомісячно із розрахунку 0, 0137% від
суми невикористаного ліміту за день, з
кінцевим терміном повернення 2 червня
2016 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним договором між банком та
ОСОБА_1 того ж дня було укладено
договір іпотеки, предметом якого є
нежитлова будівля (аптека) АДРЕСА_1,
загальною площею 217 кв.м, що належить
відповідачці на праві власності згідно
свідоцтва від 27 травня 2011 року.

Посилаючись на неналежне виконання
позичальником взятих на себе
зобов'язань, внаслідок чого утворилася
кредитна заборгованість в розмірі 1 253
514 грн. 23 коп., ПАТ «Астра Банк» просило
позов задовольнити та стягнути вказану
заборгованість з боржника шляхом
звернення стягнення на іпотечне майно.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 13 вересня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 3 грудня 2013 року, позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки,
а саме нежитлову будівлю (аптеку)
АДРЕСА_1, загальною площею 217 кв.м, що
належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
від 27 травня 2011 року, на користь ПАТ
«Астра Банк» в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 70016-2 від 2 червня 2011 року, яка
станом на 20 червня 2013 року складає 1 253 514
грн. 23 коп., шляхом проведення продажу з
прилюдних торгів, встановивши
початкову ціну предмету іпотеки на
рівні не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати і передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги та
стягуючи кредитну заборгованість з
боржника шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки, суд першої інстанції,
з висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що відповідачка порушила умови взятого
на себе зобов'язання щодо своєчасного
погашення суми кредиту та процентів за
його користування, що призвело до
виникнення кредитної заборгованості,
яка підлягає стягненню шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Судом встановлено, що між ПАТ «Астра
Банк» та ОСОБА_1 2 червня 2011 року
було укладено кредитний договір,
згідно якого відповідачці було надано
кредит у вигляді відновлювальної
кредитної лінії з встановленням
кредитного ліміту в сумі 1 000 000 грн., зі
сплатою процентної винагороди 7,9%
річних, комісійної винагороди за
встановлення кредитного ліміту
одноразово в розмірі 1,5% від суми
встановленого ліміту та комісії за
невикористаний кредитний ліміт
щомісячно із розрахунку 0, 0137% від суми
невикористаного ліміту за день, з
кінцевим терміном повернення 2 червня
2016 року.

У забезпечення виконання умов
вказаного договору 2 червня 2011 року між
позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було
укладено договір іпотеки, згідно якого
відповідачка передала в іпотеку банку
належну їй на праві власності
нежитлову будівлю (аптеку) АДРЕСА_1,
загальною площею 217 кв.м.

Унаслідок неналежного виконання
ОСОБА_1 зобов'язань за договором
кредиту від 2 червня 2011 року, виникла
кредитна заборгованість розмір якої
станом на 20 червня 2013 року складає 1 253 514
грн. 23 коп.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За правилами ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Правові наслідки порушення
зобов'язання, забезпеченого іпотекою,
передбачені Законом України «Про
іпотеку».

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

За змістом ч.1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Отже підставою для звернення стягнення
на предмет іпотеки є порушення
зобов'язань з боку боржника.

Як роз'яснено у п. 36 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року передбачено, що у разі переходу
права власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до третьої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, суди мають
враховувати, що іпотека є дійсною для
набувача відповідного нерухомого
майна. Особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статусу іпотекодавця, має всі його
права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі й на
тих самих умовах, що існували до
набуття ним права власності на предмет
іпотеки (стаття 23 Закону України «Про
іпотеку»).

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1
зазначала про те, що на час розгляду
справи власником іпотечного майна було
товариство з обмеженою
відповідальністю «УФК-ГРУП» (далі - ТОВ
«УФК-ГРУП»), яке придбало вказане майно
на аукціоні й зареєструвало право
власності на нього в установленому
законом порядку.

Проте, суд першої інстанції вирішуючи
спір на порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
заперечень відповідачки належним
чином не перевірив, не з'ясував
дійсного власника нежитлової будівлі
аптеки, яка є предметом іпотеки й з
урахуванням зазначених вимог закону та
роз'яснень пленуму, та відповідно до ст.
33 ЦПК України не вирішив питання про
залучення до участі у справі нового
власника такого майна, а саме ТОВ
«УФК-ГРУП».

Судом не було перевірено розрахунок
кредитної заборгованості, у рахунок
погашення якої банк просив звернути
стягнення на предмет іпотеки, не було
з'ясовано її складу, періоду
нарахування та співмірності із
вартістю іпотечного майна.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, відповідач ОСОБА_1 заявляла
клопотання про зупинення провадження у
даній справі до вирішення справи, за її
позовом до ПАТ «Астра Банк» про
визнання кредитного договору
недійсним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України
суд зобов'язаний зупинити провадження
у справі у разі неможливості розгляду
цієї справи до вирішення іншої справи,
що розглядається в порядку
конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства.

Пленум Верховного Суду України у п. 33
постанови «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» від 12 червня 2009
року № 2 роз'яснив, що визначаючи
наявність передбачених статтею 201 ЦПК
підстав, за яких провадження у справі
підлягає обов'язковому зупиненню, суд
повинен, зокрема, враховувати, що така
підстава для зупинення провадження у
справі, як зазначено у пункті 4 частини
першої цієї статті - неможливість
розгляду цивільної справи до вирішення
іншої справи, що розглядається в
порядку конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства,
застосовується у тому разі, коли в цій
іншій справі можуть бути вирішені
питання, що стосуються підстав,
заявлених у справі вимог, чи умов, від
яких залежить можливість її розгляду.

Суд першої інстанції на вказане уваги
не звернув й належним чином не вирішив
питання щодо зупинення провадження у
справі з підстав, передбачених п. 4 ч. 1
ст. 201 УПК України, з урахуванням
заявленого відповідачем клопотання.

Таким чином, суд першої інстанції у
порушення вимог ч. 4 ст. 10, ст. ст. 213,
214 ЦПК України належним чином не
перевірив чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення сторін, якими доказами
вони підтверджуються, не сприяв
всебічному й повному з'ясуванню
дійсних обставин справи, що мають
значення для правильного її вирішення,
що в свою чергу призвело до
передчасного висновку про задоволення
позову.

Зазначені порушення вимог закону
залишилися й поза увагою суду
апеляційної інстанції, який належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 13 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 3 грудня 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова

В.О. Савченко