Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1112/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Безуматов М. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

іменем України

08.04.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Фомічова
С.Є.,

за участю секретаря - Діманової Н. І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
селянського фермерського господарства
«Дєдов», третя особа - відділ
Держземагенстрва в Олександрівському
районі Кіровоградської області, про
визнання договорів недійсними за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Олександрівського районного суду
Кіровоградської області від 4 березня
2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

4 грудня 2013 року ОСОБА_2 пред'явив
позов до СФГ «Дєдов» про визнання
недійсними договорів оренди землі,
укладених між нею і СФГ «Дєдов» 10
грудня 2010 року і зареєстровані
відділом Держкомзему в
Олександрівському районі за № 16
та № 17. Позов обґрунтовано тим, що
укладені між нею і відповідачем
договори оренди земельних ділянок не
відповідають вимогам ст. 15 Закону
України «Про оренду землі» так, як у них
відсутні ряд істотних умов, а саме: у п.
п. 17 договорів відсутні умови
збереження стану об'єктів оренди; у п. п.
32 договорів чітко не визначено особу,
яка несе ризик випадкового знищення
об'єктів оренди або їх частин; у
договорах відсутні умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

Рішенням Олександрівського районного
суду від 4 березня 2014 року в задоволені
позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подала апеляційну скаргу в
якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції і ухвалити нове
рішення про задоволення її позовних
вимог. Скаргу обґрунтовано тим, що на
переконання позивача рішення
постановлене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Суд не дав належної оцінки змісту п. п.
17, 32 укладених договорів та відсутності
в цих договорах умов передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельних ділянок.

Особи, які беруть участь у справі,
повідомлені належним чином про розгляд
справи, в судове засідання не з'явилися.
У зв'язку з цим, відповідно до ч. 2 ст. 197
ЦПК України, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, дослідивши матеріали
справи та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Суд першої інстанції встановив і
матеріалами справи підтверджується, що
позивач по справі являється власником
земельний ділянок призначених для
ведення сільськогосподарського
виробництва, які розташовані на
території Олександрівської селищної
ради, а саме: ділянка № НОМЕР_1 площею 2,68
га кадастровий номер :02:000:0575 та
ділянка № НОМЕР_2 площею 2,49 га
кадастровий номер :02:000:0574. Право
власності позивачача на ці земельні
ділянки підтверджено державними
актами на право приватної власності на
землю серія Р2 № 478626 та серія Р3 № № 404137.

10 грудня 2011 року між ОСОБА_2 і СФГ
«Дєдов» було укладено два договори
оренди належних позивачу земельних
ділянок, які зареєстровані того ж числа
Олександрійським відділом
Кіровоградської регіональної філії
ЦДЗК при Держкомземі за № 16 та
17, відповідно.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Перелік істотних умов договору
оренди землі міститься у ч. 1 ст. 15
Закону України «Про оренду землі».

Згідно редакції цієї норми Закону,
яка діяла на час виникнення спірних
правовідносин, тобто на 10 грудня 2011
року, істотними умовами договору
оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 Закону
України «Про оренду землі»).

У пунктах 17 обох оспорюваних
позивачем договорів оренди землі
передбачено, що умови збереження стану
об'єкта оренди немає.

Однак зміст цього пункту не вказує,
що сторони не дійшли згоди про цю умову
і вона відсутня в договорі взагалі.

Згідно пунктів 1, 15, 16 укладених між
сторонами договорів земельні ділянки
передається в оренду для ведення
сільськогосподарського призначення,
що відповідає цільовому призначенню
земельної ділянки, яке вказане у
державному акті на право власності на
землю.

Відповідно до п. п. 21 договорів,
орендар зобов'язаний повернути
орендодавцю земельну ділянку після
закінчення договору оренди у стані, не
гіршому порівняно з тим, у якому він
одержав її в оренду.

Порядок поліпшення земельної ділянки
визначено п. 23, 24 укладеного сторонами
договору оренди.

Крім того законодавством визначено
загальнообов'язкові для власників
землі та землекористувачів норми щодо
охорони та збереження земель. Такі
норми містять, зокрема, розділ VІ
Земельний кодекс України, розділ VI
Закону України "Про охорону земель", ст.
24, 29 Закону України "Про оренду землі",
постанова Ради Міністрів СРСР від 2
червня 1976 року №407, постанова Ради
Міністрів УРСР від 14 липня 1976 року №327,
ГОСТ 17.5.3.04-83, ГОСТ 17.5.1.01-83, ГОСТ
17.5.4.01-84, ГОСТ 17.5.4.02-84, ГОСТ 17.5.3.05-84,
ГОСТ 17.5.1.02-85, ГОСТ 17.7.3.06-85, ГОСТ 17.5.1.03-86 та
інших актів чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України "Про
оренду землі", під час укладення
договору сторони мали право визначити
інші (додаткові) умови збереження
земельної ділянки, які законодавчо не
встановлені, але які не суперечать
йому.

При укладенні оспорюваних
договорів сторони не узгоджували
відступ від вимог законодавства щодо
умов збереження переданої в оренду
земельної ділянки, вказавши у п. 17 про
що їх немає, а тому вони жодним чином не
звільняються від обов'язку дотримання
вимог законодавства, яке регулює
питання збереження земель.

Отже умови договорів оренди
землі про збереження об'єктів оренди не
обмежуються змістом п. 17 договору, а
розкриваються в інших пунктах договору
(п. 1, 15, 16, 21, 23, 24, 31) та нормах діючого
законодавства, які регулюють ці
правовідносини, а отже доводи позивача
про відсутність відповідних умов у
договорах та про невірну оцінку судом
першої інстанції змісту договору в цій
частині є безпідставними.

Згідно ст. 11 Закону України «Про
оренду землі» ризик випадкового
знищення або пошкодження об'єкта
оренди несе орендодавець, якщо інше не
передбачено договором оренди землі. У
разі прострочення орендодавцем або
орендарем установлених договором
оренди землі строків передачі об'єкта
оренди ризик його випадкового знищення
або пошкодження у цей період несе
сторона, яка допустила прострочення
його передачі.

Сторони ж зазначили в п. п. 32 укладених
між ними договорів оренди землі, що
ризик випадкового знищення або
пошкодження об'єкта оренди чи його
частини несе орендар/орендодавець.

Таким чином в договорах є відповідні
умови про визначення сторони, яка несе
ризик випадкового пошкодження або
знищення об'єктів оренди чи їх частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі», на яку посилався
позивач в обґрунтування своїх вимог,
лише відсутність у договорі оренди
землі однієї з істотних умов,
передбачених цією статтею є підставою
для визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Оспорювані договори оренди землі
дійсно не містять умов передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки,
як то передбачено ч. 1 ст. 15 Закону
України «Про оренду землі».

На підтвердження обґрунтованості
своїх вимог про визнання договорів
недійсними через відсутність у них
цієї умови позивач посилався на
правову позицію Верховного Суду
України викладену в постановах від 6
лютого 2012 року у справі № 6-104цс11, від 4
квітня 2012 року № 6-21цс12 відповідно до
яких відсутність у договорах оренди
землі хоча б однієї з істотних умов,
передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» є підставою для
визнання недійсними таких договорів
оренди.

Проте, вирішуючи спір,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області виходить з
того, що за змістом ст. 15 ЦК України та
ст. 3 ЦПК України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Правовою гарантією на судовий
захист особистого немайнового або
майнового права та інтересу особи
являється ст. 16 ЦК України.

Порядок реалізації права особи на
судовий захист встановлено
процесуальним законодавством.

Згідно ст. 1 ЦПК України завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

У зв'язку з цим, при вирішенні спору
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавця у
зв'язку з відсутністю в договорі оренди
умов, передбачених статтею 15 Закону
України «Про оренду землі», визначити
істотність цих умов, а також з'ясувати у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав.

Аналогічний за змістом правовий
висновок зробив Верховний Суд України
в постанові від 25 грудня 2013 року у
справі № 6-94цс13.

Таким чином саме по собі посилання
позивачем на відсутність у договорах
оренди земельних ділянок умов передачі
у заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки,
передбачених статтею 15 Закону України
«Про оренду землі», не являється
достатньою підставою для застосування
судом способів захисту цивільних прав
або інтересів, а саме визнання
правочину недійсним, якщо при цьому не
встановлено факту порушення прав
особи, яка звернулася з відповідним
позовом.

Колегія суддів відзначає, що в
позовній заяві позивач не вказав які
саме права орендодавця і власника
земельної ділянки порушуються в
наслідок відсутності в укладених
договорах оренди умов передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

У зв'язку з цим підстави для
застосування заходів судового захисту
прав позивача відсутні.

Саме таких висновків дійшов суд
першої інстанції при постановленні
оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують,
а тому скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Олександрівського районного
суду Кіровоградської області від 4
березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: