Справа №484/3863/13-ц 14.04.2014 14.04.2014 14.04.2014
Провадження №22-ц/784/1050/14
Головуючий у 1-й інстанції Паньков Д.А.
Доповідач апеляційної інстанції
Ухвала

Іменем України

14 квітня 2013 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Богуславською О.М.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

- представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 грудня 2013 року та
додаткове рішення того ж суду від 19
лютого 2014 року у справі

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання жилого
будинку спільною сумісною власністю
подружжя, поділ спільного сумісного
майна подружжя, витребування майна та
відшкодування моральної шкоди, та

за зустрічним позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного
сумісного майна подружжя,

встановила:

14 серпня 2013 року ОСОБА_4 пред'явила
до суду позов до ОСОБА_5 про визнання
жилого будинку спільною сумісною
власністю подружжя, поділ спільного
сумісного майна подружжя, витребування
майна та відшкодування моральної
шкоди.

Позивачка вказувала, що з лютого
2007 року перебувала з відповідачем у
фактичних шлюбних відносинах, а з 16
квітня 2010 року по 02 вересня 2013 року у
зареєстрованому шлюбі, від якого вони
мають малолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею.

В період шлюбу вони придбали речі
побутового вжитку та побутову техніку,
які знаходилися за місцем їх
проживання у належному ОСОБА_5 жилому
будинку АДРЕСА_1 та, які позивач
просила розділити, виділивши їй лише
ноутбук «НР» модель dv5-1192er, холодильник
«LG», телевізор «samsung» модель 21z40
серійний № р4029760.

Також, в жилому будинку знаходилися її
особисті речі домашнього вжитку,
документи, її та дитячі речі, які вона
не могла забрати та просила
витребувати у відповідача.

Крім того, в період шлюбу вони
придбали автомобілі марки «RENAULT LOGAN»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 78
292 грн. 60 коп. та марки BMW 5201,
реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 57
230 грн., право власності на які
зареєстрували за нею та моторолер «KANUNI
50 IQ», реєстраційний номер НОМЕР_3, ,
вартістю 6500 грн., право власності на
який зареєстрували за відповідачем.

-2-

Позивачка просила виділити їй у
власність автомобіль марки «RENAULT LOGAN»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, а інші
транспортні засоби - відповідачу.

До того ж, за період шлюбу, вони за
її особисті кошти, спільними зусиллями
провели природний газ до належного
відповідачу житлового будинку, вибили
скважину, провели воду та зробили
капітальний ремонт будинку.

Позивачка зазначила, що до проведення
капітального ремонту вартість будинку
складала 89 086,00 грн., а з урахуванням
здійснених поліпшень, його вартість за
її розрахунками складає 150 448,64 грн.

Посилаючись на те, що за час шлюбу
вартість будинку, який належав
відповідачу значно збільшилась, ОСОБА_4
просила визнати жилий будинок
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя та стягнути з відповідача 75 224
грн. її ? частку.

Крім того, 23 липня 2013 року відповідач
разом зі своїми родичами вигнали її з
дитиною з будинку. При цьому, вони
принижували та образливо
висловлювалися, свідками чого стали
сусіди та працівники міліції.

Цим їй була заподіяна моральна шкода,
компенсацію якої у 20 000 грн. позивачка
просила стягнути з відповідача.

Посилаючись на те, що між нею та
відповідачем не досягнуто згоди щодо
добровільного поділу їх спільного
сумісного майна, та неодноразово
уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_4
просила про задоволення позову.

Визнаючи позовні вимоги частково,
ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним
позовом, у якому запропонував свій
порядок поділу визнаного ним рухомого
майна в натурі. При цьому, він
заперечував те, що в належному йому
будинку знаходиться майно позивачки,
яке вона просила витребувати. Також,
вказав, що ними капітальний ремонт
будинку не провадився, а ремонтні
роботи в будинку він здійснював
особисто та за власні кошти.

Позивачка заперечувала проти
зустрічного позову, посилаючись на
його необґрунтованість.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 грудня 2013
року та додатковим рішення того ж суду
від 19 лютого 2014 року позов ОСОБА_4 та
зустрічний позов до ОСОБА_5 задоволенні
частково.

Проведено поділ майна, яке
визнано спільною сумісною власністю,
зокрема, у власність позивачки
виділено побутову техніку та предмети
побутового вжитку із 17 найменувань на
загальну суму 22 790 грн., а саме: диван
«Еліт» кутовий «Г» вартістю 4500 грн.;
тюль (8 метрів) по 150 грн./м на загальну
суму 1200 грн.; тюль в кількості 3 м,
вартістю 250 грн.; штори довжиною 2.5 м (2
шт.) по ціні 250 грн. за штуку на загальну
суму 500 грн.; штори довжиною 1.5 м (4 шт.) по
ціні 125 грн. на загальну суму 500 грн.;
ламбрекен довжиною 5 м. вартістю 800 грн.;
блендер вартістю 80 грн.; соковижималку
вартістю 180 грн.; фен для волос 100 грн.;
кухонну стінку «Венера штрокс»
вартістю 2800 грн.; сушку для
білизни 200 грн.; стабілізатор 2 штуки
вартістю 670 грн.; стабілізатор АВК - 500 р
вартістю 210 грн.; люстри 3 штуки на
загальну суму 1050 грн.; ноутбук «НР»
модель dv5-1192er вартістю 4500 грн.;
холодильник «LG» вартістю 4250 грн.;
телевізор «Samsung» модель 21z40 серійний
номер р4029760 вартістю 1000 грн.

Визнано за позивачкою право власності
на автомобіль «RENAULT LOGAN», реєстраційний
номер НОМЕР_1, вартістю 78 292 грн. 60 коп. А
всього майна на суму 101082 грн. 60 коп.

У власність відповідачу ОСОБА_5
виділено побутову техніку та предмети
побутового вжитку із 11 найменувань на
загальну суму 13088 грон. 70 коп. грн., а
саме: плита газова «Flama» вартістю 1350
грн.; газовий котел «Unical Eve», вартістю
5021 грн. 20 коп., витяжка
«Янтар» вартістю 480 грн.; бензопила
«Shteel» 600 грн.;

-3-

жалюзі 4 шт. по 50 грн. вартістю 200 грн.;
насос вартістю 1200 грн.; пила електрична
вартістю 424 грн.50 коп.; болгарка
вартістю 715 грн., болгарка вартістю 1028
грн., ванна акрилова 1300 грн., комплект
сантехнічний вартістю 770 грн.

Визнано за відповідачем право
власності на моторолер «KANUNI 50 IQ»,
реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю
6500 грн. та автомобіль марки BMW 5201,
реєстраційний номер НОМЕР_4, вартістю 57
230 грн.

А всього майна на суму 76818 грн. 70 коп.

Зобов'язано відповідача повернути
позивачці дитячі речі: дитяче ліжко та
ортопедичний матрац загальною
вартістю 1200 грн., дитячу коляску
вартістю 1000 грн., ванночку дитячу
вартістю 100 грн., м'яку іграшку
«Ведмідь» вартістю 300 грн., велосипед
дитячий вартістю 550 грн., ходунки дитячі
вартістю 200 грн., санки дитячі вартістю
60 грн., одяг, взуття, книги та
інші особисті речі дитини.

У задоволенні решти позовних вимог за
первісним та зустрічним позовами -
відмовлено.

Скасовані заходи забезпечення позову
та вирішено питання розподілу судових
витрат.

В апеляційній скарзі позивачка
ОСОБА_4, просила судові рішення
скасувати й ухвалити нове, яким
повністю задовольнити її позовні
вимоги.

В обґрунтування апеляційної
скарги посилалася на незаконність та
необґрунтованість рішення суду та
безпідставної відмови у визнанні
жилого будинку об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, у
витребуванні майна та відшкодуванні
моральної шкоди.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається із матеріалів
справи, сторони з лютого 2007 року
перебували у фактичних шлюбних
відносинах, а з 16 квітня 2010 року по 02
вересня 2013 року у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають малолітнього
сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який проживає з позивачкою (а.с.9-10, 62).

До 23 липня 2013 року сторони разом з
дитиною проживали в жилому АДРЕСА_1.

Вказаний жилий будинок на
підставі договору купівлі-продажу № 3346
від 23 вересня 1998 року належить
відповідачу ОСОБА_5

Договір зареєстрований Південною
товарною біржею та 24 вересня 1998 року в
Первомайському міжміському БТІ за № 840
(а.с. 27-28, 91-92).

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 05 серпня 2010
року, яке набрало законної сили 17
серпня 2010 року, вказаний договір
визнаний дійсним та за ОСОБА_5 визнано
право власності на житловий будинок та
збудований гараж (а.с.29).

За період шлюбу сторони проводили
ремонт будинку.

Вказані обставини сторони
визнали та не оспорювали.

Згідно положень ст.60, ч. 1 ст. 70
Сімейного кодексу України ст. 368 ЦК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважних причин самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута
за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

-4-

Положення п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України
передбачає особистою приватною
власністю чоловіка майно, набуте ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали
йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України,
якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Проте, для застосування
передбачених зазначеною статтею
правил, збільшення вартості майна
повинно відбуватися внаслідок затрат
подружжя або затрат одного з них і
наявним повинно бути істотне
збільшення вартості майна як об'єкту,
його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкту в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна, як об'єкту.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивачкою не надані суду
докази щодо дійсної вартості спірного
будинку, що існувала до та після його
поліпшення.

Частиною 2 ст. 59, ст. 60 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених законом.

Також обставини, визнані
сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК
України не підлягають доказуванню.

Сторони не оспорювали, що за час
шлюбу, жила площа спірного будинку не
змінювалася. Відповідач не визнав, що
ними проводився капітальний ремонт
будинку та були придбані будівельні
товари, для поточного ремонту будинку,
за кошти позивачки.

З клопотанням щодо призначення
експертизи для з'ясування питань
(дійсна вартість будинку до реєстрації
шлюбу, до і після поліпшення, його
дійсна вартість на спірний період, чи
істотно збільшилось у своїй вартості
це майно) позивачка до суду не
зверталась.

Отже, висновок суду першої
інстанції про те, що сам по собі розмір
грошових затрат позивачки на
поліпшення якісних характеристик
будинку не є тим фактором, який єдиний
безумовно свідчить про істотність
збільшення вартості майна, як об'єкту, є
вірним.

За такого, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для визнання спірного
житлового будинку спільною сумісною
власністю подружжя.

Отже, встановивши наведені
обставини, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
належний ОСОБА_5 спірний будинок, який
придбаний ним до реєстрації шлюбу з
позивачкою за договором
купівлі-продажу від 23 вересня 1998 року,
не є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та частка
ОСОБА_4 не підлягала визначенню.

За такого, підстав для скасування
рішення суду в частині вирішення
вимоги про визнання будинку спільною
сумісною власністю подружжя та його
поділу, немає.

З матеріалів справи вбачається,
що в період спільного проживання
однією сім'єю в зареєстрованому шлюбі
сторони придбали рухоме майно, яке
добровільно не змогли розділити.

Зокрема, вони для своєї сім'ї
придбали транспортні засоби:
автомобілі марки «RENAULT LOGAN»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 78
292 грн. 60 коп., марки BMW 5201, реєстраційний
номер НОМЕР_2, вартістю 57 230 грн., право
власності

-5-

на які зареєстрували за нею та
моторолер «KANUNI 50 IQ», реєстраційний
номер НОМЕР_3, , вартістю 6500
грн., право власності на який
зареєстрували за відповідачем.

Отже, встановивши наведені
обставини, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що спірні
транспортні засоби придбані сторонами
в період зареєстрованого шлюбу є
спільною сумісною власністю подружжя,
а тому підлягали поділу між ними.

З урахуванням цього, суд
обґрунтовано поділив це майно, виділив
позивачці, за її бажанням, автомобіль
марки «RENAULT LOGAN», реєстраційний номер
НОМЕР_1, вартістю 78 292 грн. 60 коп., а
відповідачу - марки BMW 5201, реєстраційний
номер НОМЕР_2, вартістю 57 230 грн., та
моторолер «KANUNI 50 IQ», реєстраційний
номер НОМЕР_3, , вартістю 6500
грн..

Тому підстав для скасування
рішення суду першої інстанції, в
частині вирішення вимоги про поділ
транспортних засобів між колишнім
подружжям, немає.

Окрім цього, позивачка просила
розділити побутову техніку та предмети
побутового вжитку, вартість яких
визначена за згодою сторін.

Судом проведено поділ цього
майна, яке визнано спільною сумісною
власністю, та з урахуванням інтересів
дитини, яка проживає разом з
позивачкою, були задоволенні вимоги
позивачки щодо виділення їй
зазначеного нею в позові майна.

Тому доводи ОСОБА_4 в апеляційній
скарзі, щодо іншого порядку поділу
такого майна, не підлягають
задоволенню.

До того ж, суд першої інстанції
обґрунтовано виключив зі списку майна,
що підлягало поділу, два мобільних
телефони SONY ERICSON на суму 6 000 грн. та
електронасос для колодязів та
свердловин діаметром від 100 м.
«Водомет» 60/92 ДОМ, вартістю 4 543 грн., в
зв'язку з тим, що їх придбання
заперечував відповідач, а позивач не
підтвердила інше доказами. Тому з цієї
причини вони не можуть бути предметом
поділу між подружжям.

Отже, підстав для скасування чи
зміни рішення суду першої інстанції, в
частині вирішення вимоги про поділ
побутової техніки та предметів
побутового вжитку, немає.

Також, висновок суду першої
інстанції щодо витребування у ОСОБА_5
дитячих речей, перелік яких зазначила
позивачка, та знаходження яких в
будинку відповідач не заперечував, є
вірним.

Крім того, на думку колегії
суддів, суд першої інстанції, вирішуючи
позовні вимоги ОСОБА_4 про витребування
її особистих речей та речей домашнього
вжитку, документів у відповідача,
обґрунтовано дійшов висновку про їх
недоведеність.

Так, відповідач заперечував
знаходження у нього особистих речей
позивачки, перелік яких вона зазначила
в позові. А допитані судом свідки
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
та ОСОБА_2, знаходження цього майна в
будинку відповідача беззаперечно не
підтвердили.

Письмові пояснення ОСОБА_11,
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з цих питань, не є
належними доказами, оскільки зазначені
особи не допитувалися в судовому
засіданні, як свідки (а.с.131 - 138).

Сам по собі акт, складений
комісією 31 липня 2013 року, про
неможливість описати спільне сумісне
майно подружжя в будинку відповідача,
не є достатнім доказом знаходження у
останнього зазначеного позивачкою
майна.

За такого, підстав для скасування
чи зміни рішення суду першої інстанції,
в частині вирішення цієї вимоги, немає.

Щодо вимог про відшкодування
моральної шкоди, то суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з
недоведеності цих позовних вимог, тому
відмовив у задоволенні позовної вимоги
ОСОБА_4 вірно.

-6-

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивачка посилалася на те, що 23 липня
2013 року відповідач разом зі
своїми родичами вигнали її з дитиною з
будинку, при цьому, вони принижували та
образливо висловлювалися, свідками
чого стали сусіди та працівники
міліції.

Положеннями ст. 1167 ЦК України
передбачені підстави відповідальності
фізичної особи за завдану нею
неправомірними діями моральну шкоду.

Статтею 23 ЦК України передбачено
право фізичної особи на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав, зокрема, у
приниженні її честі та гідності.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 270 ЦК
України фізична особа має право на
повагу до честі та гідності. Негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною, якщо особа,
яка її поширила, не доведе
протилежного.

На підтвердження позову позивачка
просила допитати в якості свідків,
зазначених нею осіб, які були допитані
судом першої інстанції, однак вони, не
підтвердили обставини та факти, які б
давали підстави для задоволення
позову.

Посилання ОСОБА_4 в апеляційній
скарзі на те, що суд упереджено
підійшов до розгляду справи, оскільки,
на її думку, допитані судом свідки все ж
таки підтвердили викладене нею в
позовній заяві, є необґрунтованим,
оскільки пов'язані з невірним
тлумаченням позивачкою фактів, які
мають доказове значення для захисту
немайнового права.

Так, згідно ст.ст. 50, 57 ЦПК України,
показання свідка може мати доказове
значення лише у разі, якщо ця особа
безпосередньо була очевидцем певних
подій чи обставин, що мають відношення
до справи.

Між тим, показання зазначених
свідків носять неконкретизований
характер та лише підтверджують факт
наявності неприязних стосунків між
сторонами.

Отже, з урахуванням наданих
позивачкою доказів та відповідно до
вимог статті 60 ЦПК України, суд
першої інстанції дійшов до
обґрунтованого висновку про
недоведеність вимог ОСОБА_4

За такого, апеляційна скарга не
містить доводів, які спростовували б
висновки суду.

Оскільки рішення суду та
додаткове рішення того ж суду ухвалено
з додержанням положень матеріального
права і вимог процесуального права, то
колегія суддів не вбачає підстав для їх
скасування чи зміни.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України не підлягають стягненню з
відповідача понесені позивачкою
судові витрати в суді апеляційної
інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від 17
грудня 2013 року та
додаткове рішення того ж суду від 19
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: