Справа № 732/344/14
Провадження № 2/732/112/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"17" квітня 2014 р.
м.
Городня

Городнянський районний суд
Чернігівської області у складі
головуючої: судді - Соколова О.О.,
секретаря Шевеленко К.В., з участю
сторін розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
про встановлення постійного
земельного сервітуту на частину
земельної ділянки, треті особи; яки не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_3, Городнянська
міська рада, відділ держземагенції в
Городнянському районі;-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору від 01.07.2007 року про
встановлення постійного земельного
сервітуту на частину земельної ділянки
по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між
позивачкою та відповідачкою 01 липня
2007 року укладено договір про
встановлення постійного сервітуту,
згідно якого визначено право
відповідачки користування земельною
ділянкою, належною позивачці, для
проходу та проїзду до належної
відповідачці суміжної земельної
ділянки, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

У 2013 році позивачка дізналась, що
ОСОБА_2 19.12.2006 року подарувала належні
їй 3/7 частини будинку АДРЕСА_1, а також
свою земельну ділянку за цією адресою
своєму сину, ОСОБА_3 Позивачка вважає,
що дарування відповідачкою у 2006 році
частини будинку та земельної ділянки
позбавляло її права 01.07.2007 року
укладати договір про встановлення
постійного сервітуту, оскільки
відповідачка на момент укладання цього
договору не була власницею суміжної
земельної ділянки, для проходу до якої
встановлювався сервітут.

Позивачка вважає, що оскільки
при укладенні договору встановлення
сервітуту факт дарування
відповідачкою у 2006 році частини
будинку та земельної ділянки був їй не
відомий, договір встановлення
сервітуту укладений під впливом
помилки та в силу ст. 229 ЦК України має
бути визнаний судом недійсним.

У судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали заявлені у
справі позовні вимоги.

Відповідачка в судовому засіданні
позов не визнала. Заперечення
мотивувала тим, що вона успадкувала
частину житлового будинку АДРЕСА_1 та
земельну ділянку за цією адресою.

19.12.2006 року вона подарувала цю частину
будинку та земельну ділянку своєму
сину ОСОБА_3 На весні 2007 року до неї
звернулась позивачка з проханням
погодження меж суміжної земельної
ділянки з метою її приватизації.
Враховуючи особливості розташування
суміжних земельних ділянок, та
зважаючи на те, що прохід до її частини
будинку був можливий лише через
земельну ділянку позивачки, беручи до
уваги умови рішення Городнянської
міської ради від 06.03.2007 року, яким право
на приватизацію земельної ділянки
позивачці надавалось виключно за умови
встановлення сервітуту, позивачка
запропонувала їй укласти договір
встановлення сервітуту.

До укладання цього договору вона
зверталась до Городнянської міської
ради та відділу Державного земельного
кадастру та повідомляла працівників
всіх організацій, які займаються
земельними питаннями в Городнянському
районі, про дарування нею у 2006 році сину
своєї частини будинку та земельної
ділянки. Але їй роз'яснили, що її син не
набув права власності на подаровану
земельну ділянку, оскільки не
зареєстрував своє право у
встановленому законом порядку та не
отримав державного акту на землю, за
даними державної реєстрації власником
на 2007 рік була вона, отже договір
сервітуту мала укладати вона.

Представник Городнянської міської
ради в судовому засіданні пояснила, що
на початку 2007 року позивачка вирішила
приватизувати земельну ділянку, на
якій розташована належна їй частина
будинку АДРЕСА_1. З метою приватизації
вона звернулась до Городнянської
міської ради. Рішенням цієї ради від
06.03.2007 року їй було надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
за умови накладення сервітуту на
використання частини земельної
ділянки для забезпечення проїзду на
свою територію мешканців кв. АДРЕСА_1.

Після укладення договору сервітуту
позивач та відповідач узгоджували межі
земельної ділянки при виготовленні
позивачем технічної документації на
приватизацію землі.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому
засіданні пояснив, що договір
сервітуту укладений відповідачкою
законно. Він не мав право укладати з
відповідачкою цей договір, оскільки
став власником подарованої йому
земельної ділянки лише у 2012 році після
отримання Державного акту на землю.

Представник держземагенства в
судовому засіданні пояснила, що
вказаний договір сервітуту
зареєстрований належним чином, і вона
не бачить підстав для визнання його
недійсним.

Представник Городнянського
районноговиробничого відділу
Чернігівської регіональнеої філії ДП
«ЦДЗК» в судовому засіданні пояснив, що
на момент реєстрації договору
сервітуту він ще не працював на посаді.
Які надавались документит сторонами не
знає, архів перееданий до
Дежземагенції.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
показала, що раніше працювала у
районному відділі ДЗК і реєструвала
договір сервітуту між сторонами.
Ніяких заперечень з боку сторін
договору не було, межі земельних
ділянок були погоджені. Які документи
наддавались сторонами уже не пам'ятає.

З'ясувавши на підставі наданих доказів
обставини справи, перевіривши докази,
які були досліджені в судовому
засіданні, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

19.12.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
укладено договір ВЕІ № 984650 дарування
частини будинку АДРЕСА_1 та договір
дарування земельної ділянки ВЕІ № 984640
за вказаною адресою.

Дослідженням вказаних договорів
встановлено, що обов'язки державної
реєстрації цих договорів зазначені в
їх в умовах.

Договір дарування частини будинку був
зареєстрований в органах БТІ 19.01.2007
року. На підставі договору дарування
земельної ділянки Державний акт на
земельну ділянку ЯМ № 549130 ОСОБА_3 було
видано 26.04.2012 року.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку виникає
з моменту державної реєстрації. Тобто
на момент укладення договору сервітуту
він не набув права власності земельну
ділянку.

Рішенням Городнянської міської ради
від 06 березня 2007 року ОСОБА_1 надано
дозвіл на виготовлення технічної
документації із землеустрою на
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку
для обслуговування жилого будинку по
АДРЕСА_2. Цей дозвіл було надано з
умовою - узгодження накладеного
сервітуту на використання дворової
частини земельної ділянки для
забезпечення проїзду на свою територію
мешканців кв. АДРЕСА_1.

На виконання вказаного рішення 01.07.2007
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір про встановлення постійного
земельного сервітуту, згідно якого
визначено право користування суміжною
земельною ділянкою площею 0,1017 га.
(кадастровий номер :00:001:0495) для
проходу та проїзду до належної ОСОБА_2
частини земельної ділянки, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1. Цей
договір зареєстрований в
Чернігівській регіональній філії ДП
„Центр ДЗК при Держкомземі України".

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності.
Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього кодексу в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Правовою підставою визнання недійсним
договору про встановлення постійного
земельного сервітуту від 01.07.2007 року
позивачкою зазначена ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

З пояснень позивачки слідує, що вона
була обізнана про предмет та обставини,
про права та обов'язки, які передбачені
договором сервітуту.

У відповідності з п. 22-2 Пленуму
Верховного Суда України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» земельний сервітут
встановлюється відносно певного
об'єкта і не залежить від власників цих
об'єктів, оскільки його дія
зберігається у разі переходу прав на
земельну ділянку, щодо якої його
встановлено, іншій особі (ч.1 ст.101 ЗК
України).

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Випадки припинення сервітуту
визначені в ст. ст. 406 ЦК України та 102 ЗК
України.

Отже суд приходить до висновку, що під
час судового розгляду не здобуто
доказів того, що укладаючи договір
сервітуту позивачка помилялась щодо
обставин, які мають істотне значення, а
саме щодо природи правочину, прав і
обов'язків сторін.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат, суд керується ч.1 ст. 88 ЦПК
України, відповідно до якої стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з іншої сторони понесені нею
і документально підтверджені судові
витрати. Оскільки суд відмовляє в
задоволенні позову, судові витрати
позивачки відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
120, 125, 126, 131 ЗК України, ст.ст. 229 ЦК
України, ст.ст. 10,11,60,88, 209,212-216,293-294 ЦПК
України, суд; -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
про встановлення постійного
земельного сервітуту на частину
земельної ділянки - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до
Чернігівського апеляційного суду
через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя
Соколов
О.О.