Справа № 2/466/1/13
Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська
Провадження № 22-ц/783/1228/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Мацея
М.М.,

суддів: Копняк С.М.,
Монастирецького Д.І.,

секретаря:
Олексіва О.А.,

з участю:
представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача
ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 19 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 19 листопада 2013 р.
позов задоволено частково. Поділено
спільне майно подружжя, залишено у
власності ОСОБА_4 земельну ділянку
площею 0,0616 га в смт Брюховичі згідно
Державного акту на право приватної
власності на землю від 23.06.1994 р. серія ЛВ
73117142, виданого Брюховицькою селищною
радою, з розташованою на ній
незавершеною будівництвом спорудою
(сукупністю будівельних матеріалів).
Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2
277782,50 грн. компенсації вартості ?
частини земельної ділянки площею 0,0616
га в смт Брюховичі з розташованою на
ній незавершеною будівництвом
спорудою (сукупністю будівельних
матеріалів). В задоволенні решти вимог
відмовлено. Вирішено питання судових
витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_4

В апеляційній скарзі, посилаючись на
незаконність, неповне з'ясування
обставин справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити частково, стягнувши з
нього вартість 1/2 частини будівельних
матеріалів, обладнання в розмірі 204423
грн.

Зазначає, що земельна ділянка була
виділена йому і Державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку був виданий на його ім'я у
зв'язку з приватизацією цієї ділянки. А
тому відповідно до положень ст.ст. 81, 116
Земельного кодексу України є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя.
Вказує, що поділу будинку не було, а був
лише поділ вартості будівельних
матеріалів, обладнання, а тому не може
бути визнано право власності на 1/2
частину земельної ділянки. Вважає, що
зобов'язаний сплатити позивачці лише
вартість 1/2 частини будівельних
матеріалів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_4 і його представника
ОСОБА_5 на підтримання апеляційної
скарги, пояснення представника
позивачки ОСОБА_3 на заперечення
скарги, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Судом установлено, що сторони
перебували у шлюбі з 10 листопада 1990 р.,
рішенням суду від 22 квітня 2003 р. шлюб
розірвано, реєстрація розірвання шлюбу
проведена 17 березня 2006 р. Сторони мають
дочку ОСОБА_6, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 досягла
повноліття.

Рішенням виконавчого комітету
Брюховицької селищної ради № 155 від 11
травня 1994 р. відповідачу ОСОБА_4 надано
земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 600
кв.м. для будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарської
будівлі. На підставі цього рішення 23
червня 1994 р. на ім'я ОСОБА_4 видано
Державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,0616 га, на якій сторонами розпочато
зведення будинку, будівництво якого в
подальшому припинено і відповідно до
висновку судової будівельно-технічної
експертизи готовність житлового
будинку та його частин становить 47,0%,
фізичний знос незавершеного
будівництвом об'єкта складає 0,74.
Ринкова вартість зазначеної земельної
ділянки становить 146719,00 грн., ринкова
вартість вказаного незавершеного
будівництва житлового будинку
(сукупності будівельних матеріалів)
становить 408846,00 грн. Сторони з оцінкою
цих об'єктів погодилися, загальна їх
вартість становить 555565,00 грн.

Задовольняючи позов частково районний
суд виходив з того, що зазначені спірні
об'єкти набуті сторонами за час шлюбу,
належать їм на праві спільної сумісної
власності і при поділі цього майна
частки обох є рівними, що у грошовому
виразі становить (555565,00:2) 277782,50 грн.

З висновками районного суду слід
погодитись, оскільки таких суд дійшов
на підставі досліджених доказів,
рішення суду вмотивоване, обґрунтоване
і відповідає нормам права.

Згідно положень ст.ст. 22, 24 чинного на
час набуття майна Кодексу про шлюб і
сім»ю України нажите подружжям за час
шлюбу майно є його спільною сумісною
власністю, кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку спадкування, є
власністю кожного з них.

Вирішуючи питання поділу спільного
майна подружжя, суд вірно керувався
нормами законодавства, яке діє на час
вирішення справи.

Згідно з роз'ясненням, що містяться у
пунктах 22, 23, 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №
11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» - поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на
час розгляду справи. Вирішуючи спори
між подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу
відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки:
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби:
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі:
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

У відповідності до ч.1 ст.69 Сімейного
кодексу України дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

За ст.70 СК України у разі поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна, то
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка та дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Судом вірно визнано, що у 1994 році ОСОБА_4
надано у власність земельну ділянку на
АДРЕСА_1 площею 600 кв.м. для будівництва
та обслуговування житлового будинку і
господарської будівлі. На час
отримання цієї земельної ділянки
сторони перебували у шлюбі. Відповідно
до ст. 24 КпШС України ця земельна
ділянка не вважається особистою
власністю ОСОБА_4 Виходячи із вказаних
вище норм КпШС України, ця земельна
ділянка вірно визнана судом спільною
сумісною власністю подружжя. Судом
також встановлено, що на вказаній
земельній ділянці сторонами під час
шлюбу розпочато зведення будинку.
Однак це будівництво розпочато без
належних дозволів, затвердженого у
встановленому порядку проекту. На
даний час будинок незавершений, стан
готовності 47,0%.

Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене майно,
житловий будинок, виникає з моменту
державної реєстрації цього майна.

Згідно з ч.3 ст.331 ЦК України до
завершення будівництва особа
вважається власником матеріалів,
обладнання, тощо, які були використані
в процесі цього будівництва.

Отже право власності на спірну будівлю
не виникло, що безспірно встановлено
судом.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України
спірна будівля є самочинним
будівництвом.

Відтак сторони є власниками
матеріалів, обладнання, тощо, які були
використані в процесі будівництва за
адресою вул. Насипна, 19 в смт. Брюховичі.

Таким чином, суд дійшов вірного
висновку, що частки сторін у власності
на зазначену земельну ділянку і
сукупність на ній будівельних
матеріалів тощо, які були використані в
процесі будівництва, є рівними.

За ст. 364 ЦК України співвласник має
право на виділ у натурі частки із майна,
що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ в натурі є неможливим
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Оцінка земельної ділянки та
незавершеного будівництва житлового
будинку на ній сторонами не
оспорювалася.

За таких обставин, оцінивши всі зібрані
у справі докази та з урахуванням
вищезазначених норм закону, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про часткове задоволення
позову.

Посилання апелянта на ст.ст. 81, 116 ЗК
України судова колегія вважає
неспроможними, оскільки зазначені
норми права на час надання спірної
земельної ділянки та її приватизації
не були чинними, вони набрали чинності
з 01 січня 2002 р.

Інші доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, так як вони не
спростовують висновків районного суду.
Такі оцінені і обґрунтовані судом,
висновки якого дістали своє
відображення у судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини у справі, подані
сторонами докази та правильно визначив
характер спірних правовідносин,
рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам.

Апелянтом не подано належних та
допустимих доказів для спростування
рішення суду першої інстанції, які б
мали доказове значення та
заслуговували на увагу, чи порушень
норм матеріального і процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування рішення відповідно до ст. 309
ЦПК України.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому,
відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 19 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.