Справа №442/6429/13-ц
Провадження №2/442/135/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої - судді Курус Р.І.

з участю секретаря - Махняк М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Дрогобичі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, за участю третіх осіб - ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання права власності на
нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому
просить визнати за нею та відповідачем
право власності по 1/2 ід. частині
АДРЕСА_2. В обґрунтування заявленого
позову посилається на те, що і липні 2001
року вона виїхала в Італію на роботу, де
має дозвіл на працю та право на
постійне перебування.

АДРЕСА_2 після смерті її бабусі - ОСОБА_5
у ІНФОРМАЦІЯ_1 успадкувала її мама -
третя особа ОСОБА_3 Через деякий час
остання подарувала зазначений будинок
її сину - ОСОБА_2, оформивши на нього
право власності.

Щоб покращити житлові умови, вонв зі
ОСОБА_3 на місці старого АДРЕСА_2
вирішили побудувати новий будинок. Так
як ОСОБА_3 на той час проживала сама у м.
Трускавці на АДРЕСА_1, вони вирішили
продати її квартиру і виручені кошти
вкласти у будівництво нового будинку.
Після цього, в 2006 році ОСОБА_3 переїхала
на постійне проживання в АДРЕСА_2.

Перед початком будівництва було
укладено усний договір між нею, ОСОБА_1,
її мамою - ОСОБА_3 та її сином - ОСОБА_2
про те, що новий двоповерховий будинок
буде складатися з двох окремих квартир:
1-й поверх буде належати їй, ОСОБА_1 та її
матері ОСОБА_3; 2-й поверх буде належати
її синові - ОСОБА_2 та його сім'ї.

Будівництвом займався ОСОБА_2, на той
час вона уже працювала в Італії і
вкладала в будівництво 5000-6000 євро
щорічно, починаючи з червня 2006 року.

Станом на початок 2013 року був повністю
закінчений І-й поверх будинку і
збудований паркан по периметру
земельної ділянки. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 з
сім'єю перейшли жити в новий будинок.

Право власності на новозбудовапий
будинок ОСОБА_2 оформив на себе
одноосібно, мотивуючи це тим, що так
легше оформляти технічну документацію
та вводити будинок у експлуатацію.

За роки будівництва ОСОБА_2 працював
непостійно, зароблених ними коштів
вистачало лише на його особисте життя,
а тому вона зробила найбільше вкладень
у будинок.

На даний час вона звернулась до ОСОБА_2
про перепис 1/2 частини будинку на себе у
нотаріальному порядку, однак останній
від цього відмовився, а тому змушена
звернутись до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_6 позов підтримав з
підстав, викладених у позовній заяві і
доповнив, що маючи намір покращити свої
житлові умови, позивач, її син -
відповідач ОСОБА_2 та її мати - третя
особа ОСОБА_3 досягли усної
домовленості про спільне будівництво
нового двоповерхового будинку, який
буде складатися з двох окремих квартир:
1-й поверх буде належати ОСОБА_1 та її
матері ОСОБА_3, а 2-й поверх буде
належати ОСОБА_2 та його сім'ї.
Починаючи з червня 2006 року позивач,
будучи на роботі в Італії, щорічно
вкладала в будівництво нового АДРЕСА_2
біля 5000-6000 євро. Вказав, що відповідач
відмовлявся подарувати своїй матері
половинку будинку, однак не
заперечував що мати давала йому кошти
для будівництва цього будинку, про що
написав нотаріально посвідчену заяву.
Будь-якого правочину щодо відчуження
половини будинку відповідач не може
укласти, оскільки такий збудовано в
шлюбі з ОСОБА_4, від якої потрібна згода.
Вважає, що оскільки відповідач визнає
позов та не заперечував щодо укладення
мирової угоди, а тому наявні всі
підстави для задоволення позову.

Відповідач позов визнав та просив
затвердити укладену між ним та
позивачкою мирову угоду, у визнанні
якої судом було відмовлено (а.с. 18, 34) з
тих підстав, що на час зведення
житлового АДРЕСА_2 відповідач ОСОБА_2
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4, що може порушувати її права та
законні інтереси. В подальшому
відповідач в судові засідання не
з'являвся, подавши
нотаріально-посвідчену заяву про
розгляд справи у його відсутності та
визнання позову, в якій зазначав, що
дійшов згоди зі своєю колишньою
дружиною - ОСОБА_4 про визнання за
ОСОБА_1 права власності на 1/2 спірного
житлового будинку та що його мати -
ОСОБА_1 давала йому кошти для
будівництва цього будинку.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилась, хоча належним чином була
повідомлена по останньому відомому
місцю її реєстрації, надіславши суду
заяву про розгляд справи у її
відсутності та відсутність заперечень
з приводу задоволення позову чи
затвердження мирової угоди.

Третя особа - ОСОБА_3 позов підтримала і
суду пояснила, що дійсно будинок
АДРЕСА_2 вона успадкувала після смерті
своєї матері - ОСОБА_5. Через деякий час
вона подарувала зазначений будинок
своєму онукові - ОСОБА_2 Щоб покращити
житлові умови, вони з ОСОБА_1 на місці
старого будинку АДРЕСА_2 вирішили
побудувати новий будинок. Для цього
вона продала свою квартиру у м.
Трускавці на АДРЕСА_1, переїхала на
постійне проживання в АДРЕСА_2, а
виручені кошти вклала у будівництво
нового будинку. Крім цього вказала, що
перед початком будівництва між нею,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто усної
домовленості про те, що новий будинок
буде складатися з двох окремих квартир:
1-й поверх буде належати їй та ОСОБА_1, а
2-й поверх буде належати - ОСОБА_2 та його
сім'ї.

Вона особисто вклала в будинок 28 тис.
доларів США, скільки грошей вклала її
дочка - ОСОБА_1 - вона не знає. Зазначила,
що на даний час відповідач ОСОБА_2
розлучився зі своєю дружиною ОСОБА_4 і
остання не висловлює жодних претензій
на спірний будинок. Крім цього, ОСОБА_2
почав зловживати спиртним і вони з
позивачкою бояться, щоб він не продав
будинок, а тому просить позов
задоволити.

Вислухавши пояснення представника
позивача, третьої особи, перевіривши
матеріали справи, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ст. 11 та ст. ст. 59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб які беруть участь
у справі. При цьому кожна із сторін
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватись і розпоряджатись своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Крім цього, в ст. 17 Закону України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини" від 23.02.2006 року №3477-ІV
закріплено обов'язок судів
застосовувати при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 р. і
протоколів до неї, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною
Радою України, та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 р.,
ратифікованих Законом України від
17.07.1997 року, кожна фізична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності (права власності) інакше як в
інтересах суспільства і на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 17.11.2011 року
(а.с. 19) за ОСОБА_2, з підстав
передбачених ст 328, 376 ЦК України,
визнано право власності на самочинно
збудоване нерухоме - житловий будинок
літ. "А'-1" зовнішніми розмірами 12,05х9,95м.,
загальною площею 221,5 кв.м., житловою
площею - 73,4 кв.м. у будинковолодіння на
АДРЕСА_2.

Таким чином, зазначеним судовим
рішенням, яке набрало законної сили,
встановлено, що таке самочинне
будівництво здійснено ОСОБА_2

Крім цього, як пояснила в судовому
засіданні ОСОБА_3 та не заперечував в
судовому засіданні ОСОБА_2, позивач
ОСОБА_1 є дочкою для ОСОБА_3 та матір'ю
для ОСОБА_2 Останній на час зведення
житлового АДРЕСА_2 перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

При таких обставинах суд приходить до
переконання, що вказаний житловий
будинок може бути визнаний спільною
сумісною власністю подружжя і для
визнання права власності на половину
житлового будинку за ОСОБА_1 необхідна
згода саме ОСОБА_4, яка в судові
засідання не з'являлась, і хоча поштою
подала заяву про розгляд справи у її
відсутності та відсутність заперечень
з приводу позову, однак її явка в судове
засідання була визнана обов'язковою, а
тому така її заява судом до уваги не
береться.

Як на підставу своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що
відповідає заперечує її право
власності на половину житлового
будинку на АДРЕСА_2, в будівництво якого
вона вкладала грошові кошти в сумі по 5-6
тис. євро щорічно, починаючи з 2006 року.

Відповідач подав
нотаріально-посвідчену заяву від 09.01.2014
року про визнання позову.

Так, згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює судове рішення про задоволення
позову.

Однак, таких законних підстав судом не
встановлено з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна має право пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Судом, з врахуванням вимог ст. 10 ЦПК
України, було роз'яснено право позивача
подати докази щодо державної
реєстрації права власності на цей
житловий будинок, зокрема, за
відповідачем ОСОБА_2, щодо належності
земельної ділянки, на якій він
розміщений, докази щодо вартості
житлового будинку станом на час
розгляду судової справи, докази щодо
передання коштів для будівництва
будинку та їх розмір.

Однак, будь-яких даних про державну
реєстрацію права власності на цей
житловий будинок сторонами суду не
представлено, і як зазначили
представник позивача та третя особа
ОСОБА_3 такої державної реєстрації
ОСОБА_2 здійснено не було.

Крім цього, жодних доказів про
належність земельної ділянки, на якій
розміщено житловий будинок на АДРЕСА_2
сторонами не надано, і як вказала третя
особа ОСОБА_3 - заяву про оформлення
права власності на земельну ділянку до
компетентних органів подавала третя
особа - ОСОБА_4, однак на сьогоднішній
день рішення за результатами розгляду
такої заяви їй не відоме.

Позивачкою не подано жодних доказів
щодо укладення угоди про створення
спільної власності, про передання
грошових коштів позивачу та їх розмір.
В той же час сам відповідач у своїй
нотаріально-посвідченій заяві не
заперечував факт, що позивач
передавала йому грошові кошти для
будівництва будинку, однак на підставі
чого здійснювалось таке передання і в
якому розмірі не зазначав. В той же час
третя особа ОСОБА_3 заявляла, що нею
було також вкладено в будівництво
будинку 28000 доларів США, які вона
отримала від продажу квартири, що є
сумнівним, оскільки продаж належної їй
квартири було вчинено за 23460 грн.
Вказані обставини унеможливлюють
визначити розмір особистого вкладу як
позивачки, так і відповідача в
будівництво нерухомості.

На пропозицію суду подати довідку про
вартість житлового будинку, сторони
представили копію технічного паспорту
і зведеного акту про вартість будівель
і споруд станом на 12.10.2011 року (а.с. 20-24),
згідно якого дійсна вартість будинку
на АДРЕСА_2 станом на зазначену дату
складала 534551 грн. Доказів про вартість
будинку станом на час судового
розгляду позивачкою не представлено.

Крім цього, у своїй позовній заяві
позивач посилається на те, що
будівництво будинку було закінчено в
2013 році, що є суперечливим, оскільки
рішення суду про визнання саме за
ОСОБА_2 права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно - спірний
житловий будинок було прийняте ще
17.11.2011 року і набрало законної сили. Як
пояснив представник позивачки в
судовому засіданні такого рішення
позивач не оскаржувала.

У відповідності до вимог ст. 316
Цивільного кодексу України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено право
власника майна вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право у
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 вказаного Кодексу
встановлено, що здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси в спосіб, визначений законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Отже, об'єктом захисту є порушене,
невизнане або оспорене право чи
цивільний інтерес, і саме вони є
підставою для звернення особи за
захистом свого права із застосуванням
відповідного способу захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Пунктом 1 вищевказаної частини ст.16 ЦК
України визначено, що одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів є
визнання права, що в рівній мірі
означає як наявність права, так і його
відсутність або й відсутність
обов'язків.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової)шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Як зазначено вище, власник майна
відповідно до ст. 392 ЦК України має
право пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Однак, позивачкою не наведено доказів,
які б свідчили про те, що її право (яке
нічим не підтверджене) оспорюється або
не визнається іншою особою -
відповідачем у справі, який подавав
заяву про укладення мирової угоди, про
визнання позову, та який не позбавлений
можливості в нотаріальному порядку
укласти будь-який правочин щодо
відчуження належного йому на праві
власності майна, зокрема, і на користь
позивачки.

Крім цього, із роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
04.10.1991 року "Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
власності громадян на житловий
будинок", п. 4 - слідує, що особи, які
брали участь у будівництві житлового
будинку не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво, якщо допомогу
забудовнику вони надавали не
безоплатно.

З огляду на вказане, суд вважає за
необхідне роз'яснити позивачці її
право на звернення до суду з
відповідним позовом про відшкодування
їй коштів, вкладених у будівництво
нерухомості, а не про визнання права
власності.

Крім цього, у своїй позовній заяві
позивач посилається на приписи ст. 386 ЦК
України, яка передбачає право власника,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності на звернення до суду з
вимогою про заборону вчинення дій, які
можуть порушити його право або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню, або
право власника на відшкодування
завданої йому шкоди, а не право на
звернення до суду з позовом про
визнання права власності.

При таких обставинах суд не находить
підстав для задоволення позовних
вимог, що відповідає положенням ст. ст.
386, 392 ЦК України, на підставі яких
подано позов.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує
питання як слід розподілити між
сторонами судові витрати.

Так, позивачкою було заявлено вимогу
майнового характеру - визнання лише 230,00
грн. права власності на 1/2 частину
житлового будинку. При цьому, сплачено
в дохід держави. судового збору. В той
же час, як встановлено вище, дійсна
вартість нерухомого майна, щодо якого
просила ухвалити рішення позивач
складала 534551 грн., а відтак вартість
половини цього майна становить 267275,50
грн.

Разом з тим, у відповідності до вимог
ст. 4 Закону України "Про судовий збір",
за подання позовної заяви майнового
характеру ставка судового збору
становить 1 відсоток ціни позову, але не
менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати - 229,40 грн. та не більше
3 розмірів мінімальної заробітної
плати - 3441 грн., у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду.

Позивач до суду звернулась 19.09.2013 року.
Отже, при поданні позову позивач
зобов'язана була сплатити 2672,76 грн.
судового збору в дохід держави (1
відсоток ціни позову). Таким чином,
оскільки позивачем сплачено в дохід
держави лише 230,00 грн. судового збору, а
тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України
з позивача слід стягнути недоплачену
суму судового збору в дохід держави в
розмірі 2442,76 грн.

З огляду на вказані вище обставини суд
не вбачає підстав для задоволення
позову в пред'явленому обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, ст. ст. 328, 386, 391, 392 ЦК України, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
Вікторівни про визнання права
власності на нерухоме майно -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 2442,76 грн. судового
збору в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя