Номер провадження: 22-ц/785/4660/14
Номер справи місцевого суду: 509/3094/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 21 березня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3,
яка діє в інтересах неповнолітньої
дочки ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
Молодіжненської сільської ради
Овідіопольського району Одеської
області, Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області про зобов`язання
знести самочинні будівлі, визнання
права власності, встановлення порядку
користування та зобов'язання не
перешкоджати у користуванні власністю,

В С Т А Н
О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_3 яка являється
матір`ю та законним представником
ОСОБА_4, звернулася до Овідіопольського
районного суду Одеської області з
вищевказаним позовом, мотивуючи це тим,
що ІНФОРМАЦІЯ_2 року загинув батько її
неповнолітньої дочки та сторони по
справі є його спадкоємцями. Рішенням
Іллічівського міського суду Одеської
області від 03 серпня 2010 року у порядку
спадкування за законом за сторонами у
цій справі у рівних частинах було
визнано право власності на земельну
ділянку НОМЕР_1, площею 0,06 га, за
адресою: АДРЕСА_1. На цій земельній
ділянці спадкодавцем був самочинно
побудований садовий будинок
літ.АА1аа1а2а3, загальною площею 187,1 кв.м,
в тому числі літньою житловою площею 72,1
кв.м, а також сарай літ.Б, вбиральня
літ.В, споруди №1-6,І. У задоволенні
позову про визнання права власності на
це майно у порядку спадкування судом
раніше було відмовлено, оскільки це
нерухоме майно побудовано з порушенням
будівельних норм та правил, але на
думку законного представника позивача
ці порушення можуть бути усунені
шляхом знесення сараю літ.Б та
вбиральні літ.В. Оскільки в нинішній
час спірними садовим будинком та
земельною ділянкою одноособово
володіє та користується відповідач
ОСОБА_2, яка не бажає здійснювати дії
щодо введення садового будинку в
експлуатацію та оформлення права
власності на частину земельної ділянки
та садового будинку на неповнолітню
позивачку ОСОБА_4 її матір - законний
представник ОСОБА_3 після отримання
висновку судової будівельно-технічної
експертизи №13-09/13 від 12 грудня 2013 року
відповідно до заяви від 28 лютого 2014
року позовні вимоги уточнила та
остаточно просила суд:

- зобов'язати ОСОБА_2 знести самочинно
побудовані сарай літ.Б та вбиральню
літ.В за адресою: АДРЕСА_1, після
здійснення ОСОБА_4 авансування ОСОБА_2
половини витрат на знесення. У разі
відмови ОСОБА_2 здійснити знесення
виконати його примусово за рахунок
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних частинах;

- визнати право власності ОСОБА_4 на ?
частину садового будинку з
господарськими спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, що розташовані на земельній
ділянці площею 0,06 га та складаються з
садового будинку літ.АА1аа1а2а3,
загальною площею 187,1 кв.м, в тому числі
літньою житловою площею 72,1 кв.м, споруд
№1-6,І;

- встановити порядок користування
садовим будинком згідно з
запропонованим експертом варіантом у
додатку №2 висновку судової
будівельно-технічної експертизи №13-09/13
від 12 грудня 2013 року, виділивши у її
користування приміщення, передбачені
для співвласника №2;

- виділити у натурі позивачці 1/2 частину
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
згідно з запропонованим експертом
варіантом у додатку №2 висновку
судової будівельно-технічної
експертизи №13-09/13 від 12 грудня 2013 року,
виділивши у їй частину земельної
ділянки, передбачену у висновку
експертизи для співвласника №2;

- зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати
ОСОБА_4 у користуванні ? частиною
земельної ділянки та ? частиною
садового будинку з господарськими
спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 21 березня 2014
року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано право власності ОСОБА_4 на 1/2
частину садового будинку з
господарськими спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, що розташовані на земельній
ділянці площею 0,06 га та складаються з
садового будинку літ.АА1аа1а2а3,
загальною площею 189,1 кв.м, в тому числі
літньою житловою площею 72,1 кв.м, споруд
№1-6,І.

Встановлено порядок користування
садовим будинком з господарськими
спорудами за адресою: АДРЕСА_1,
відповідно до якого виділити у
користування ОСОБА_4 хол, площею 10,8 кв.м,
житлову кімнату, площею 11,2 кв.м, житлову
кімнату, площею 14,9 кв.м, веранду , площею
19,3 кв.м, та залишити у спільному
користуванні ОСОБА_4 та інших
співвласників приміщення підвалу,
тамбур, площею 2,0 кв.м, прихожу площею 10,8
кв.м, кухню, площею 6,0 кв.м, коридор,
площею 0,6 кв.м, коридор площею 0,7 кв.м, та
сходову клітину.

Встановлено порядок користування
земельною ділянкою площею 0,06 га за
адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого
виділити у користування:

- ОСОБА_4 частину земельної ділянки
площею 184 кв.м, позначену буквами ЗБИЖ
на плані-схеми додатка №2 до висновку
судової будівельно-технічної
експертизи від 12 грудня 2013 року №13-09/13 з
межами: від точки А вздовж задньої межі
земельної ділянки довжиною 13,15 м до
точки Б, далі вздовж бокової межі
земельної ділянки довжиною 14,0 м до
точки И, далі довжиною 13,15 м до точки Ж,
далі довжиною 14,0 м до точки З;

- ОСОБА_2 частину земельної ділянки
площею 184 кв.м, позначену буквами АЗЖЕГД
на плані-схеми додатка №2 до висновку
судової будівельно-технічної
експертизи від 12 грудня 2013 року №13-09/13 з
межами: від точки А вздовж задньої межі
земельної ділянки довжиною 6,85 м до
точки З, далі довжиною 14,0 м до точки Ж,
далі довжиною 1,35 м до точки Е, далі
довжиною 16,0 до точки Г, далі вздовж
фасадної межі земельної ділянки
довжиною 5,50 м до точки Д, далі вздовж
бокової межі земельної ділянки
довжиною 30,0 м до точки А;

- залишено у спільному користуванні
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 частину земельної
ділянки площею 232 кв.м, позначену
буквами ВГЕИ на плані-схеми додатка №2
до висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 12
грудня 2013 року №13-09/13 з межами: від
точки В вздовж фасадної межі земельної
ділянки довжиною 14,5 м до точки Г, далі
довжиною 16,0 м до точки Е, далі довжиною
14,5 м до точки И, далі вздовж бокової
межі земельної ділянки довжиною 16,0 м до
точки В.

Зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати
ОСОБА_4 у користуванні земельною
ділянкою та садовим будинком з
господарськими спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, відповідно до встановленого
цим рішенням порядку користування.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання стосовно судових
витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просила скасувати рішення
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 21 березня 2014 року,
та ухвалити нове, яким відмовити
позивачу у задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні рішення
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про
його відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення
чи підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або
неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено,
що:

- на підставі Державного акту на право
приватної власності на землю, виданого
03 березня 1997 року Молодіжненською
сільською радою та зареєстрованого у
книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за №335,
батькові позивачки та сину
відповідачки ОСОБА_5 на праві власності
належала призначена для ведення
садівництва земельна ділянка площею 0,06
га під НОМЕР_1 на території садівничого
кооперативу "Зоря" Молодіжненської
сільської ради Овідіопольського
району Одеської області;

- відповідно до технічного паспорту,
виготовленого Овідіопольським РБТІ
від 21 квітня 2006 року на зазначеній
земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1,
побудований у 2003 році садовий будинок
літ.АА1аа1а2а3, загальною площею 187,1 кв.м,
в тому числі літньою житловою площею 72,1
кв.м, а також сарай літ.Б, вбиральня
літ.В, споруди №1-6,І;

- ОСОБА_5 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 року та
його спадкоємцями є матір ОСОБА_2
(відповідач) та неповнолітня донька
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (позивач);

- рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 03 серпня 2010 року
визнано право власності ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 у рівних частинах на земельну
ділянку НОМЕР_1, площею 0,06 га, за
адресою: АДРЕСА_1;

- листом Молодіжненської сільської
ради від 05 березня 2012 року №274/12 на
адресу законного представника
позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2
зазначеним адресатам було роз'яснено,
що для виготовлення державного акту на
право власності (спільної часткової
власності) на земельну ділянку
необхідно надати нотаріально
засвідчену заяву про надання згоди на
оформлення державного акту на одного з
співвласників із зазначенням іншого
співвласника;

- згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи №13-09/13
від 12 грудня 2013 року у питаннях
нормування площі забудови, зовнішніх
конструкцій та інженерного обладнання
жодні параметри садових будинків не
регламентуються нормативами, що
встановлені для житлових будинків та
ці нормативи не розповсюджуються на
садові будинки.Спірний садовий будинок
з господарськими будівлями не
відповідає вимогам ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування i забудова
мiських i сiльських поселень»;

- п.3.25 щодо розміщення господарських
будівель літ.Б та літ.В з відступом від
межі земельної ділянки менш ніж 1м
(відстань необхідна для догляду за
будівлями та здійсненням поточного
ремонту);

- п.п. 3.25*, 3.26, 3.31 щодо відстані між
будинком та господарськими будівлями
(сараю для домашніх тварин та птиці,
дворової вбиральні) не менш ніж 15м.

Вищезазначені відхилення від ДБН
можуть бути усунені шляхом знесення
сараю літ.Б та вбиральні літ.В.
Розташування садового будинку не
впливає на тривалість інсоляції
суміжних земельних ділянок.

Поряд з цим судовим експертом
зроблений висновок про відсутність
технічної можливості для виділу у
натурі 1/2 частини садового будинку,
тому ним запропонований варіант
встановлення порядку користування цим
будинком.

З врахуванням необхідності
забезпечення безперешкодного доступу
до садового будинку, можливості його
обслуговування та вільного
пересування по земельній ділянці
експертом запропонований варіант
поділу земельної ділянки. Поділу
підлягає частина ділянки площею 368 кв.м,
яка є вільною від забудови (сад) в межах
земельної ділянки. Кожному з двох
співвласників виділяється частина
ділянки площею по 184 кв.м, решта
земельної ділянки залишається у
спільному користуванні сторін (додаток
№2 до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №13-09/13
від 12 грудня 2013 року).

- в нинішній час спірним самочинно
побудованим садовим будинком та
земельною ділянкою одноособово
володіє та користується відповідач
ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову в частині визнання за позивачем
права власності на ? частину садового
будинку, встановлюючи порядок
користування садовим будинком,
встановлюючи порядок користування
земельною ділянкою та зобов`язуючи
відповідача не перешкоджати позивачу у
користуванні земельною ділянкою та
садовим будинком з господарськими
спорудами, суд першої інстанції
виходив з того, що після смерті батька
ОСОБА_5 неповнолітня позивачка
вважається такою, що прийняла його
спадщину. В силу ст.ст. 331, 1218, 1268 ЦК
України до складу спадщини ОСОБА_5
входять будівельні матеріали та
обладнання, з яких побудований садовий
будинок за адресою: АДРЕСА_1, які
належать сторонам по справі у рівних
частинах з часу відкриття спадщини.
Садовий будинок побудований на
земельній ділянці, яка
використовується за цільовим
призначенням та належить сторонам у
рівних частинах. Садовий будинок
відповідає будівельним нормам та
правилам, що підтверджується належним
чином обґрунтованим висновком
проведеної по цій справі
судової-будівельної експертизи, згідно
з яким може бути встановлений порядок
користування садовим будинком та
земельною ділянкою. В силу
недосягнення повнолітнього віку та
відсутності в неї повної цивільної
дієздатності позивачка ОСОБА_4
обмежена у можливості самостійного
захисту своїх майнових прав та
законних інтересів. Належний захист
цих прав та законних інтересів дитини
залежить від здатності та можливості
її матері ОСОБА_3 як законного
представника здійснювати дії на її
захист. Але більш ніж 8 років з часу
відкриття спадщини батька
неповнолітньої позивачки її право на
спадкове майно залишається не
реалізованим. Пунктом 9 Прикінцевих
положень Закону України "Про
регулювання містобудівної діяльності"
від 17 лютого 2011 року було визначено
спрощений порядок прийняття до
експлуатації збудованих до 31 грудня 2009
року індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них тощо,
які збудовано без дозволу на виконання
будівельних робіт і заяви про
прийняття яких подаються до 31 грудня 2012
року. Тому, виходячи з вимог
справедливості та добросовісності як
складових принципу верховенства права
законні інтереси та права дитини не
можуть бути обмежені з часом внаслідок
нездійснення її законним
представником відповідних дій на
захист прав та законних інтересів
дитини. В силу ч. 5 ст. 376 та ст.391 ЦК
України право власності
неповнолітньої позивачки на 1/2 частину
садового будинку підлягає судовому
захисту шляхом його визнання та їй
мають бути усунені перешкоди у
користуванні спірним нерухомим майном.

Проте такий висновок суду не
відповідає обставинам справи і не
заснований на законодавстві.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом поділу є самочинно
побудовані садовий будинок,
господарські будівлі та споруди.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва. Якщо договором
або законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту
прийняття його до експлуатації. Якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 7 постанови «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30.05.2008 року № 7 якщо спадкодавцем
було здійснене самочинне будівництво
(частина перша статті 376 ЦК), до
спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва) при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що відповідно до статті 26
Закону України № 2780-XII «Про основи
містобудування» спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства. За загальним
правилом кожна особа має право на
захист свого цивільного права лише в
разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина перша статті 15 ЦК,
частина перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду
з позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Згідно із п. 14 названої Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ на підставі
частини третьої статті 376 ЦК суд може
задовольнити позов про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно на земельній ділянці, що
не надавалася у власність чи
користування особі, яка збудувала його,
якщо їй у встановленому законом
порядку було передано земельну ділянку
у власність або надано у користування
під уже збудоване нерухоме майно
відповідно до її цільового
призначення, та за умови, що
будівництво велося з додержанням
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил згідно із законодавством,
містобудівною та проектною
документацією, а також у разі, якщо ці
обставини були предметом розгляду
компетентного державного органу
(частина третя статті 375 ЦК).

Земельна ділянка, на якій самочинно
побудовані будівлі, у відповідності до
державного акту на право приватної
власності перебувала у власності
спадкодавця ОСОБА_5, який помер 01.12.2005
року

Відповідно до державного акту на право
приватної власності на земелю від
03.03.1997 року земельна ділянка площею 0,06
га., розташована на територрії
садівничого коопертативу «Зоря»
виділена ОСОБА_5 для ведення
садіництіва (а. с. 11).

Аналізуючи земельне законодавство, яке
регулює відносини, що виникають з
приводу використання земельних
ділянок для садівництва, можна дійти
висновку, що частина третя статті 35
Земельного кодексу України визначає
цільове призначення земельних ділянок
для садівництва. При цьому виділяється
основне та додаткове призначення
садових ділянок. До основного
відноситься закладання багаторічних
плодових насаджень та вирощування
сільськогосподарських культур.
Додатковим цільовим призначен ням
виступає зведення необхідних будинків
та господарських споруд

За радянських часів Державним
комітетом з будівництва та архітектури
при Держбуді СРСР були затверджені
відомчі будівельні норми забудови
територій колективних садів, будівель
і споруд «Норми проектування ВСН 4385».
Вони розповсюджувалися на
проектування забудови територій
колективних садів, садових будиночків
та інших споруд загального та
особистого користування садоводів. У
них містилися норми як щодо забудівлі
безпосередньо садових ділянок, так і
взагалі садівничого товариства.

Будівництво садових будинків та інших
споруд на садових ділянках повинно
було здійснюватися у відповідності з
проектом організації та настройки
території колективного саду.
Дозволялося зводити опалювані садові
будиночки площею забудови до 50 кв. м.
При цьому не враховувалася площа
тераси (веранди) і мансарди. Також було
дозволено будівництво господарських
споруд, які могли бути окремо стоячими
або зблоковані. Їх призначення
зводилось до зберігання
господарського інвентарю, утримання
домашньої птиці та кролів та інших
господарських потреб.

Будинок літ.АА1аа1а2а3, загальною
площею 187,1 кв.м, в тому числі літньою
житловою площею 72,1 кв.м, а також сарай
літ.Б, вбиральня літ.В, споруди №1-6,
побудований за адресою: АДРЕСА_1
розпочатий будівництвом на межі 80-90х
років 20 століття та закінчений
будівнцтвом у 2003 році.

При цьому будь-які документи та
проектно-технічна документація
відсутня.

З матеріалів справи вбачається, що час
початку та закінчення будівництва
спірної будівлі діяв ЦК України в
редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 105-1 ЦК України 1963 року
літні садові будиночки, будівництво
яких здійснюється без належно
погодженого проекту або з
відхиленнями від норм,

передбачених законодавством Союзу РСР
і Української РСР, чинним на початок
будівництва, за рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів, на
території якої знаходиться
садівницьке (виноградарське)
товариство, приводяться у
відповідність з зазначеними нормами
або зносяться громадянами, що
здійснюють таке будівництво, чи за їх
рахунок.

Згідно довідки ГО «Зоря-1» від 14.02.2014
року будь-які документи на спірну
будівлю (садовий будинок) відсутні (а.
с. 100), що не заперечувалося і сторонами
у справі.

Рішення виконавчого комітету
Овідіопольскої районної ради народних
депутатів (Овідіопольської районної
державної адміністрації) юрисдикція
якої розповсюджується на територію, де
розташовано садівницьке товариство
«Зоря», про приведення у відповідність
з чинними на час проведення
будівництва нормами, не приймалося.

Відповідно до рішення Іллічівського
міського суду Одеської області від
03.08.2010 року у задоволенні позову про
визнання права власності на садовий
будинок (дачу) за адресою: АДРЕСА_1
відмовлено, визнано за ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 право власності в порядку
спадкування за законом по ? частині за
кожною (по ,03 га.) на земельну ділянку,
розташовану на територрії садівничого
коопертативу «Зоря» (а. с. 12-16). При
цьому, відмовляючи у вимогах щодо
визнання права власності на садовий
будинок, суд виходив з того, що
висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
310/2009 виконаної ТОВ «Будексперт-Т»
11.06.2009 року будинок у повній мірі не
відповідає вимогам та правилам
будівельних та протипожежних норм та
правил (а. с. 123). Рішення суду в цій
частині залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
23 листопада 2010 року (а. с. 17-22) та ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 квітня 2011 року (а. с. 23-25).

Отже, районний суд вірно визначив, що
зведена за життя ОСОБА_5 будівля на
території ГО «Зоря-1» (колишній СК
«Зоря») відноситься до самочинного
будівництва.

Проте, правильно встановивши правовий
режим зведеної будівлі, яка є
самочинною, районний суд разом з тим
вважав, що є підстави для визнання за
позивачем права власності на 1/2 частину
будинку та визнання порядку
користування будинком, посилаючись, в
обґрунтування набутого висновку на
висновок судової будівельно-технічної
експертизи № 13-09/13 від 12.12.2013 року.

Погодитися з таким висновком суду
першої інстанції не можна.

Як вбачаєься з висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
13-09/13 виконаної судовим експертом
ОСОБА_6 12.12.2013 року будинок АДРЕСА_1
зведений двохповерховий будинок з
мансардним поверхом і не відповідає
вимогам державних будівельних норм,
зокрема: ДБН 360-92 «Містобудівництво.
Планування і забудова міських і
сільських поселень» - п. 3.25 - по
розміщенню господарських будівель літ.
«Б» і літ. «В» з відступом від межі
земельної ділянки не менше 1,0 м.
(відстань, яка необхідна для догляду за
будівлями і здійснення поточного
ремонту); п. п. 3.25, 3.2.6, 3.31 - по відстані
між дачним будинком і господарськими
будівлями (сараєм для домашніх тварин і
птиці, надвірної вбаральні) (а. с. 123). Не
менше 15,0 м. Вищеназвані відхилення від
державних будівельних норм (ДБН),
можуть бути усунені шляхом знесення
господарських споруд літ. «Б» - сараю, і
літ. «В» вбиральні. Прав та інтересів
третіх осіб зведений будинок не
порушує в тому числі і щодо інсоляції
території суміжних земельних ділянок.
При цьому експерт виходив з того, що у
питаннях нормування забудови,
зовнішніх конструкцій і інженерного
обладнання ніякі параметри садових
домобудівель не регламентуються
нормативами, встановленими для
житлових будинків, то відповідно
вимоги державних будівельних норм, які
діють відносно житлових будинків не
розповсюджуються на садові будинки (а.
с. 47).

Судова колегія вважає за необхідне
зазначити наступне.

Вимоги до забудови нових і
реконструкції існуючих територій
дачних і садівницьких товариств та
об'єднань громадян викладені у
відповідному розділі ДБН 360-92
"Планування і забудова міських і
сільських поселень".

У п. 3.41 є визначення "садового будинку"
як будівлі літнього (сезонного
використання), згідно з яким зазначена
будівля в питаннях нормування, площі
забудови, зовнішніх конструкцій та
інженерного обладнання не відповідає
нормативам, установленим для житлових
будинків, а значить норми ДБН В.2.2-15-2005
"Житлові будинки. Основні положення" не
поширюються на проектування таких
будинків, які призначені для
тимчасового проживання.

Разом з тим, "дачний будинок" у п. 3.41 ДБН
360-92 визначено як житловий будинок для
використання протягом року з метою
позаміського відпочинку.

Пунктом 3.48 зазначених норм визначено
регламент погодження граничних
розмірів площі забудови і поверховості
садового будинку та дачного будинку,
згідно з яким "загальна площа і
поверховість дачного будинку та
господарських будівель на ділянці
встановлюються
архітектурно-планувальним завданням з
урахуванням чинних будівельних та
інших нормативів щодо відстаней та
інсоляції будинків і територій
суміжних ділянок, а також місцевих
правил забудови", а садового будинку -
статутом садівницького товариства чи
кооперативу за погодженням з місцевими
органами архітектури та
містобудування.

Отже, розташування та проектування
зазначених котеджів на території
дачних поселень встановлюється не
статутом дачних товариств, а повинно
здійснюватися згідно з нормативами,
встановленими для житлових будинків
садибної забудови (з урахуванням вимог
ДБН Б.2.4-1-94, ДБН 360-92, ДержСанПіН 173, а
також ДБН В.2.2-15-2005).

Вимоги стосовно розміщення садового
будинку встановлюються державними
будівельними нормами ДБН 360-92**
«містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень», пунктом
3.41*.

Відповідно до пункту 3.43* зазначених
будівельних норм у межах одного
поселення або району можуть
передбачатися змішані типи
використання земельних ділянок для
відпочинку, ведення садівництва та
городництва, з будівництвом як дачних,
так і садових будинків.

Аналізуючи зміст висновків експертиз
2009 року та 2013 року вбачається, що:

В експертному висновку 2009 року
зазначено, що при вивченні наданих
документів експертом було встановлено,
що будинок, який досліджується,
класифікується як дачний будинок. Тому
дослідження відповідності
будівельним нормам і правилам,
вказаної в ухвалі суду будівлі, як
садового будинку, проводилося в межах
вимог, які пред`являються до дачних
будинків (а. с. 118).

В експертному висновку 2013 року експерт
без будь-якого обґрунтування одразу
виходив з того, що зведена будівля є
садовим будинком.

Матеріалами справи не встановлено, що
між 2009 та 2013 роками (між обстеженнями,
проведеними експертами перед
виготовленням висновків) проводилася
реконструкція у вигляді будівельних,
монтажних та інших робіт з
переобладнання будинку.

Експертний висновок 2009 року, яким
встановлено, що спірний будинок у
повній мірі не відповідає вимогам та
правилам будівельних та протипожежних
норм та правил, покладено в
обґрунтування рішення Іллічівського
міського суду Одеської області від
03.08.2010 року про відмову у визнанні права
власності на садовий будинок (дачу) за
адресою: АДРЕСА_1. Рішення суду першої
інстанції в цій частині залишено без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 23 листопада 2010
року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15 квітня 2011 року.

При таких обставинах судова колегія
доходить до переконання, що у суду
першої інстанції не було підстав
приймати до уваги висновок
будівельно-технічної експертизи №
13-09/13 виконаної судовим експертом
ОСОБА_6 12.12.2013 року щодо визначення
зведеної будівлі за адресою: АДРЕСА_1,
як садового будинку, оскільки
експертом не наведено жодного
обґрунтування такої класифікації
спірної будівлі, та крім того, такий
висновок експерта суперечить висновку
судової будівельно-технічної
експертизи № 310/2009 виконаної ТОВ
«Будексперт-Т» 11.06.2009 року про
класифікацію спірної будівлі, як
дачного будинку, обгрунтованість якого
покладено у рішення суду першої
інстанції, яке в цій частині залишений
без змін судами вищих інстанцій і таким
чином вступило в законну силу.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму
ВССУ від 30 березня 2012 року № 6 "Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)" право власності на
самочинно збудовані житлові будинки,
будівлі, споруди, інше майно не
набувають як особи, які здійснили це
будівництво, так і їхні спадкоємці.
Права спадкоємців щодо самочинно
збудованого майна визначаються судом
відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з
урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7
ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 "Про
судову практику у справах про
спадкування".

За змістом зазначених роз'яснень якщо
спадкодавцем було здійснене
самочинне будівництво, до
спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Це узгоджується із нормами про поняття
спадкування та склад спадщини (статті
1216, 1218 ЦК України).

Відповідно до пункту 42 Порядку
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 22.06.2011 року № 703,
державний реєстратор у встановлених
законом випадках за результатами
розгляду заяви про державну реєстрацію
видає свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, на підставі якого
проводить державну реєстрацію права
власності на нерухоме майно.

Для проведення державної реєстрації
прав з видачею свідоцтва про право
власності на нерухоме майно у зв'язку з
набуттям права власності на
новозбудовані чи реконструйовані
об'єкти нерухомого майна заявник подає
органові державної реєстрації прав,
зокрема, документ, що відповідно до
вимог законодавства засвідчує
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта (пункт 46 вказаного
Порядку).

Вказаний порядок було прийнято на
виконання пункту 9 розділу V
«Прикінцеві положення» Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» (далі - Закон), дія якого
мала тимчасовий характер - до 31.12.2012
року.

Водночас, Законом України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України з питань регулювання
містобудівної діяльності» від 20.11.2012 №
5496 до Закону були внесені зміни, якими
було продовжено дію пункту 9 розділу V
«Прикінцеві положення» Закону до
31.12.2013.

У зв'язку з цим, інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю до
31.12.2013 року безоплатно протягом 10
робочих днів з дня подання заяви
власниками (користувачами) земельних
ділянок, на яких розміщені об'єкти
будівництва, збудовані без дозволу на
виконання будівельних робіт, за
результатами технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж приймають в експлуатацію з
видачею декларації про готовність
об'єкта до експлуатації, зокрема:

індивідуальні (садибні) житлові
будинки, садові, дачні будинки,
господарські (присадибні) будівлі і
споруди, прибудови до них, збудовані у
період з 05.08.1992 року до 12.03.2011 року;

Виходячи з п. 11 Постанови пленуму
Верхового суду Україгни № 14 «Про
судове рішення» вбачається, що
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси,
необхідно встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» від 30
березня 2012 року № 6 роз`яснено, що,
вирішуючи справу за позовом власника
(користувача) земельної ділянки про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, суди
зобовязані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником (користувачем) земельної
ділянки; чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є порушені будівельні норми та
правила істотними.

Проте, розглядаючи справу, суд першої
інстанції на зазначене уваги не
звернув, не перевірив, чи зверталася
позивач до компетентного державного
органу з метою вирішення питання про
прийняття забудови до експлуатації, чи
є відмова у прийнятті забудови до
експлуатації, якщо так, то чи є
законною така відмова, чи є порушення
будівельних норм та правил, якщо так то
чи є такі порушення істотними.

Відсутність рішення такого органу (не
звернення до такого органу забудовника
або його спадкоємців) про відмову у
прийнятті спірного будинку в
експлуатацію надає підстави вважати
про відсутність спору про право між
позивачем і Молодіжненською сільською
радою Овідіопольського району
Одеської області та Інспекцією
державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області.

Таким чином, судова колегія, оцінюючи
всі обставини справи і докази в
сукупності, доходить висновків, що
земельна ділянка на території садового
товариства «Зоря» відведена ОСОБА_5 у
1995 році для ведення садівництва, що
дозволяє зведення садового будинку.
Самочинне будівництво будинку, яке
розпочалося на межі 1980-1990-х років 20
століття та закінчене у 2003 році за
адресою: АДРЕСА_1 за технічними
характеристиками у кінцевому вигляді
має ознаки дачного будинку,
користування яким можливо протягом
всього року для позаміського
відпочинку і не підпадає поняття
садового літнього будиночку в
розумінні будівельних норм забудови
територій колективних садів, будівель
і споруд «Норми проектування ВСН 4385»,
затверджених Державним комітетом з
будівництва та архітектури при
Держбуді СРСР (площа до 50 кв. м.), що
діяли коли розпочиналося будівництво.

Крім того, зведений будинок у повній
мірі не відповідає вимогам та правилам
будівельних та протипожежних норм та
правил. Рішення про проведення
відповідної перебудови для приведення
будинку у відповідність з
будівельними та протипожежними
нормами відповідними органами не
приймалося та спадкодавцем і в
подальшому спадкоємцями не
здійснювалося. Спадкоємці не
зверталися до Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області, Молодіжненської
сільради Овідіопольського району
Одеської області, Державної
реєстраційної служби України із
заявою проведення будинку в
експлуатацію, видачу свідоцтва про
право власності, реєстрацію права
власності, внаслідок чого між
позивачем та зокрема Інспекцією ДАБК в
Одеській області, Молодіжненською
сільрадою Овідіопольського району
Одеської області залученими у якості
відповідачів відсутній спір про
право.

Виходячи, як зі змісту норм ст. 105, 105-1
ЦК України в редакції 1963 року так і зі
змісту ст. 376 ЦК України в діючий
редакції самочинне збудоване майно не
є об'єктом права власності, не може
бути предметом поділу та встановлення
порядку користування в судовому
порядку; не є об`єктом звернення
стягнення за виконавчими документами,
у тому числі продажу з прилюдних
торгів.

При таких обставинах рішення суду
першої інстанції про визнання права
власності в порядку спадкування на 1/2
частину самочинно побудованого
будинку, визначення права користування
будинком, не може залишатися в
законній силі і підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Відповідно до п.п. «г» ст. 87 ЗК України
право спільної часткової власності на
земельну ділянку виникає зокрема за
рішенням суду.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається зі змісту позовної заяви,
поданої до суду, позивач у
відповідності до ст. 358 ЦКУкраїни
просив виділити у власність 1/2
частину земельної ділянки в натурі, що
має наслідком виокремлення земельної
ділянки в окрему одиницю (окремий
об`єкт).

Вимог про визначення порядку
користування земельною ділянкою
позивачем не заявлялося ані у
первісному позові ані в порядку
уточнення позовних вимог відповідно до
ст. 31 ЦПК України.

Суд першої інстанції, посилаючись на
ст. 358 ЦК України, встановив порядок
користування земельної ділянки між її
співвласниками.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 88 ЗК України
володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою, що
перебуває у спільній частковій
власності, здійснюються за згодою всіх
співвласників згідно з договором, а у
разі недосягнення згоди - у судовому
порядку.

Договір про спільну часткову власність
на земельну ділянку укладається в
письмовій формі і посвідчується
нотаріально.

Учасник спільної часткової власності
має право вимагати виділення належної
йому частки із складу земельної
ділянки як окремо, так і разом з іншими
учасниками, які вимагають виділення, а
у разі неможливості виділення частки -
вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності
на земельну ділянку має право на
отримання в його володіння,
користування частини спільної
земельної ділянки, що відповідає
розміру належної йому частки.

Судова колегія вважає, що установлення
між співвласниками порядку
користування земельною ділянкою з
виділенням у натурі конкретної
частини відповідно до їх часток у праві
власності, не припиняє право спільної
часткової власності, тому що такі
частини не перетворюються в об'єкт
самостійної власності кожного з них. У
разі ж виділу співвласник отримує свою
частку у майні в натурі і вибуває зі
складу учасників спільної власності.
За всіма іншими співвласниками (якщо
їх більше двох) спільна власність при
виділі частки зберігається. На відміну
від виділу, за якого право власності
припиняється лише для того
співвласника, частка якого виділяється
із спільної власності у разі поділу (ст.
367 ЦК України) спільна часткова
власність припиняється для всіх її
учасників.

Тобто вимоги учасника спільної
часткової власності про виділення
належної йому частки із складу
земельної ділянки в натурі та вимоги
про встановлення між учасниками
спільної часткової власності порядку
користування земельною ділянкою не є
тотожніми.

Як роз'яснено в абз. 1, 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судове рішення у цивільній справі» від
18 грудня 2009 року № 14 відповідно до
положень статей 10 і 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до ст. 19 Конституції
України, ст. 1 ЦПК України та з
урахуванням положення ч. 4 ст. 10 ЦПК
України вийти за межі заявлених вимог
(вирішити незаявлену вимогу,
задовольнити вимогу позивача у
більшому розмірі, ніж було заявлено)
суд має право лише у випадках, прямо
передбачених законом.

Наприклад, суд має право вийти за межі
заявлених вимог і з власної ініціативи
вирішити питання про стягнення
аліментів на дитину одночасно з
позбавленням батьківських прав (ч. 2 ст.
166 СК України); застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину (ч. 5
ст. 216 ЦК України).

Суд першої інстанції у порушення ст. ст.
10, 11 ЦПК України, вийшов за межі
заявлених позовних вимог та судове
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обгрунтованості.

Вимоги учасника спільної часткової
власності про виділення належної йому
частки із складу земельної ділянки в
натурі за наявності на території
земельної ділянки самочинного
будівництва без прийняття його в
експлуатацію або знесення, є
передчасними, оскільки до вирішення
вказаних питань відсутня можливість
виділу належної позивачу частки із
складу земельної ділянки в натурі
відповідно до розміру його частки, що
унеможливлює задоволення заявлених
позивачем вимог в судовому порядку, як
передчасно заявлених.

На вказане суд першої інстнаціїх уваги
не звернув та вийшовши за межі
заявлених вимог, встановив порядок
користування земельною ділянкою разом
із самочинними будівлями до вирішення
спадкоємцями питання про прийняття
самочинно збудованого будинку в
експлуатацію або про його знесення.

Зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 309 ЦПК України є підставою для
його скасування у зазначеній частині з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні вимог.

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. Тобто вказана норма
надає власнику право звертатися до
суду з вимогою про захист від можливого
порушення його права у майбутньому.

З матеріалів справи вбачається, що
природнім опікуном неповнолітньої
спадкоємиці ОСОБА_4 є її мати ОСОБА_3,
яка діє в інтересах дитини.

Відповідно до ст. 177 СК України Батьки
управляють майном, належним малолітній
дитині, без спеціального на те
повноваження. Батьки зобов'язані дбати
про збереження та використання майна
дитини в її інтересах.

Якщо малолітня дитина може самостійно
визначити свої потреби та інтереси,
батьки здійснюють управління її
майном, враховуючи такі потреби та
інтереси.

Судова колегія частково погоджується
з висновком районного суду щодо
задоволення вимог про зобов'язання
ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_4 у
користуванні земельною ділянкою та
садовим будинком з господарськими
спорудами за адресою: АДРЕСА_1,
відповідно до встановленого цим
рішенням порядку користування.

Суд першої інстанції правильно вважав,
що права неповнолітньої співвласниці
земельної ділянки ОСОБА_5 щодо усунення
перешкод у користуванні належною їй на
праві спільної часткової власності
земельної ділянки мають бути захищені.
Проте районний суд невірно сформулював
сутність процесуальної дії щодо не
перешкоджання у користуванні садовим
будинком, оскільки на спірній
земельній ділянці знаходяться
самочинні будівлі, які є до прийняття
вказаних об`єктів в експлуатацію,
видачі та рестрації свідоцтва про
право власності не відповіднол
садовим будинком, сараєм та вбиральнею
в розумінні законодавства.

Тому мова може йти про неперешкоджання
у користуванні земельною ділянкою та
будівлями, що на ній розташовані, без
конкретизації їх статусу, класифікації
та технічних характеристик до введення
їх в експлуатацію або знесення, для
унеможливлення їх реєстрації без
прийняття в експлуатацію.

До того ж зазначення у резолютивній
частині рішення районного суду про
зобов`язання не перешкоджати
користуватися земельною ділянкою з
посиланням на встановлений судом
порядок користування земельною
ділянкою і садовим будинком, не
засновано на законодавстві.

При таких обставинах рішення районного
суду в цій частині підлягає зміні з
викладенням у резолютивній частині:
«Зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати
ОСОБА_4 у користуванні земельною
ділянкою та розташованими на ній
будівлями за адресою: АДРЕСА_1».

Як роз`яснено у п. 7 Постанови пленуму
ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову
практику у справах про спадкування" до
спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.
Спадкодавець, який самочинно збудував
спірні будівлі на належній йому
земельній ділянці мав або вирішити
питання про прийняття об`єктів в
експлуатацію або знести їх.

Такі ж самі права перейшли до його
спадкоємців, які на даний час не
зверталися до компетених органів із
заявами про прийняття будівель в
експлуатацію.

Суд відмовляючи у задоволенні вимог до
ОСОБА_2 про зобов`язання знести
самочинно побудовані сарай та
вбиральню виходив з того, що дані
об`єкти знаходяться на частині
земельної ділянки, яка виділена у
користування позивачці і тому немає
підстав для задоволення заявлених до
неї вимог.

Проте такий висновок суду не
відповідає обставинам справи і
оскільки судом апеляційної інстанції
скасовано рішення районного суду в
частині визначення користування
земельною ділянкою, рішення суду в
частині відмови у задоволенні вимог
про знесення також підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову за безпідставністю вимог
та недоведеністю у порушенні прав
позивача.

Крім того, рішенням районного суду з
відповідача на користь позивача
стягнуті судові витрати в сумі 4055 грн. 18
коп., які складаються з витрат
понесених позивачем на оплату
судового збору 1555 грн. 18 коп. та
правової допомоги в сумі 2500 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно задоволених позовних
вимог, а відповідачеві - пропорційно
тієї частини позовних вимог у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом
судової справи, належать зокрема
витрати на правову допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи 02
серпня 2013 року позивач уклала договір
про надання правової допомоги з
адвокатом ОСОБА_7, що діє на підставі
Закону України «Про адвокатуру»
(свідоцтво про право на зайняття
адвокатською діяльністю № 1019 від 11.12.2002
року) (а. с. 28-29).

Відповідно до квитанції № 271/13 від 20
грудня 2013 року ОСОБА_3 сплатила
адвокату ОСОБА_7. 2500 грн. (а. с. 87).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат
на правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується стороні,

на користь якої ухвалено судове
рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому засіданні,
під час вчинення окремих процесуальних
дій поза судовим засіданням та під
час ознайомлення з матеріалами
справи в суді, що визначається у
відповідному судовому рішенні.

У зв`язку з тим, що вимоги позивача
судом апеляційної інстанції рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення вимог про визнання права
власності, встановлення порядку
користування земельною ділянкою та
садовим будинком скасовані з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні вимог та фактично
залишено задоволеними зі змінами у
формулювання вимоги про зобов'язання
не перешкоджати у користуванні
власністю, судова колегія оцінюючи
зміст заяви в частині вимог, які
задоволені, враховуючи необхідність
витратити час для вислуховування
клієнта, розробки правової позиції,
вивчення законодавства, визначення із
застосуванням правових норм,
ознайомлення із судовою практикою,
складення позовної заяви та її подання
до суду, приймання участі в судових
засіданнях та необхідності
знайомитися з матеріалами справи,
виходячи із засад справедливості,
добросовісності та розумності, вважає,
що з урахуванням кваліфікації
адвоката ОСОБА_7 та його досвіду роботи
адвокатом більше 10 років, час достатній
для надання правової допомоги в
наданому ним об`ємі з урахуванням
вимог, що були задоволені, не може
перевищувати 3 годин роботи адвоката.

Виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати в Україні - 1218 грн. та
приймаючи до уваги положення ст. 1
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» час роботи адвоката становить
487 грн. 20 коп. за годину (1218* 40%). Тому
граничний розмір витрат на правову
допомогу не перевищує 1461 грн. 60 коп.
(487,2*3).

Що стосується витрат по сплаті
судового збору, то враховуючи, що
задоволені судом вимоги про
зобов'язання не перешкоджати у
користуванні власністю, пілдягають при
зверенні до суду обкладенню судовим
збором у розмірі 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати, то сума судового
збору, яка сплачена позивачем і
підлягає відшкодуванню відповідачем
складає 243 грн. 60 коп.

При таких обставинах рішення суду в
частині стягнення судових витрат на
правову допомогу підлягає зміні з 4055
грн. 18 коп. до 1705 грн. 20 коп. (243,60+1461 грн. 60
коп.).

З матеріалів справи вбачається, що
11.11.2013 року ОСОБА_2 уклала договір про
надання правової допомоги з
Адвокатським об`єднанням «Довір`я», що
діє на підставі Закону України «Про
адвокатуру» в особі адвоката ОСОБА_8
(свідоцтво на право зайняття
адвокатською діяльністю № 1081 від 17.12.2002
року) (а. с. 83-84; 94).

Відповідно до квитанцій № 11 від 28
листопада 2013 року та № 13 від 30 грудня 2013
року ОСОБА_2 сплатила Адвокатському
об`єданню «Довір`я» взагалі 2000 грн. (а.
с. 92-93).

Судова колегія оцінюючи зміст
заявленого позову та приймаючи до
уваги рішення суду апеляційної
інстанції про відмову у задоволенні
переважної кількості вимог, враховуючи
необхідність витратити час для
вислуховування клієнта, розробки
правової позиції щодо заперечень на
позов, вивчення законодавства,
визначення із застосуванням правових
норм, ознайомлення із судовою
практикою, необхідності знайомитися з
матеріалами справи, приймання участі в
судових засіданнях в суді першої та
апеляційної інстанції та необхідності
у підготовки апеляційної скарги,
виходячи із засад справедливості,
добросовісності та розумності, вважає,
що з урахуванням кваліфікації
адвоката ОСОБА_8 та його досвіду роботи
адвокатом більше 10 років, час достатній
для надання правової допомоги в
наданому ним об`ємі з урахуванням
кількості вимог, у задоволенні яких у
відношенні його клієнта було
відмовлено та задовленої апеляційної
скарги, не може перевищувати 6 годин
роботи адвоката.

Виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати в Україні - 1218 грн. та
приймаючи до уваги положення ст. 1
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» час роботи адвоката становить
487 грн. 20 коп. за годину (1218* 40%). Тому
граничний розмір витрат на правову
допомогу не перевищує 2923 грн. 20 коп.
(487,2*3). Разом з тим фактичні витрати
ОСОБА_2 на правову допомогу становлять
2000 грн. Оскільки фактично витрачена на
правову допомогу сума не перевищує
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах у
відповідності із ст. 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» та
наданих послуг, відшкодуванню
підлягають витрати на правову допомогу
в сумі 2000 грн. та витрати пов`язані зі
сплатою судового збору при поданні до
суду апеляційної інстанції
апеляційної скарги. При цьому судова
колегія враховує, що апеляційна скарга
задоволена частково. Тому врахуванню з
суми судового збору, сплаченого при
поданні апеляційної скарги - 777 грн. 59
коп. (а. с. 171) підлягає сума судового
збору, яка справляється за пред`явлення
до суду вимог про зобов'язання не
перешкоджати у користуванні власністю,
які задоволені судом першої інстанції
і не скасовані судом апеляційної
інстанції в сумі 243 грн. 60 коп. Отже
судовий збір підлягає відшкодуванню в
сумі 533 грн. 99 коп. (777,59-243,60). А всього
судові витрати, що підлягають
відшкодуванню на користь відповідача з
позивача становлять 2533 грн. 99 коп.

За таких обставин, судова колегія
доходить висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду в частині
задоволення вимог про визнання права
власності, встановлення порядку
користування земельною ділянкою та
садовим будинком - скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову у задоволенні
вимог; рішення суду в частині відмови у
вимогах про зобов`язання знести
самочинні будівлі - скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задовленні вимог за безпідставністю
та недоведеністю у порушенні прав В
частині рішення про задоволення вимог
про зобов'язання не перешкоджати у
користуванні власністю - зміні з
викладенням резолютивної частини
рішення наступним чином: «Зобов'язати
ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_4 у
користуванні земельною ділянкою та
розташованими на ній будівлями за
адресою: АДРЕСА_1» Рішення суду в
частині стягнення судових витрат -
зміні шляхом зменшення стягнення
судових витрат у вигляді судового
збору та витрат на правову допомогу.
Одночасно з позивача підлягають
стягненню судові витрати.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 21 березня 2014
року в частині задоволення вимог про
визнання права власності, встановлення
порядку користування земельною
ділянкою та садовим будинком та в
частині відмови у вимогах про
зобов`язання знести самочинні будівлі -
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3, яка діє в інтересах
неповнолітньої дочки у вимогах ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про визнання права власності,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою та садовим
будинком.

Відмовити ОСОБА_3, яка діє в інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_4 у вимогах
до ОСОБА_2 про зобов`язання знести
самочинні будівлі за безпідставністю
заявлених вимог та їх недоведеністю.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 21 березня 2014
року в резолютивній частині про
задоволення вимог ОСОБА_3, яка діє в
інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4
у вимогах до ОСОБА_2 про зобов'язання не
перешкоджати у користуванні власністю
- змінити та викласти резолютивну
частину рішення в частині заявлених
вимог наступним чином: «Зобов'язати
ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_4 у
користуванні земельною ділянкою та
розташованими на ній будівлями за
адресою: АДРЕСА_1»

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3,
яка діє в інтересах неповнолітньої
дочки ОСОБА_4 судові витрати у вигляді
судового збору та витрат на правову
допомогу в загальній сумі 1705 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, яка діє в інтересах
неповнолітньої дочки ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 судові витрати у вигляді
судового збору та витрат на правову
допомогу в загальній сумі 2533 грн. 99 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили рішенням
суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук