АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/512/14
Головуючий 1-ї інст. -
Доповідач - Карімова
Категорія: скарга на дії
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного

суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

при секретарі: Маковецькій О.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційними скаргами
Державної виконавчої служби України та
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» на ухвалу Московського
районного суду міста Харкова від 22
листопада 2013 року по справі за скаргою
ОСОБА_3 на дії та постанову Головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
ОСОБА_4, заінтересована особа -
Публічне акціонерне товариство
«Дельта Банк»,

ВСТАНОВИЛА:

21 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду в порядку вимог ст.ст. 383-388 ЦПК
України та ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження» з
вищевказаною скаргою. Просив визнати
дії головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Гречух О.Я. щодо винесення постанови
від 27.09.2013 року про арешт та оголошення
заборони на його відчуження на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 175,8
кв. м, житловою площею 115,8 кв. м
неправомірними та скасувати цю
постанову.

В обгрунтування скарги посилався
на те, що вказана квартира була
придбана ним

за договором купівлі-продажу у 2008 році
під час шлюбу з ОСОБА_5 і є їх сумісною
власністю. Однак державний виконавець
не врахував цього, не вирішив питания
про виділ частки боржника та своєю
постановою наклав арешт на всю
квартиру.

Розгляд справи відбувся за
відсутністю представника відділу
примусового

виконання рішень Державної виконавчої
служби України та представника ПАТ
«Дельта Банк».

Ухвалою Московського районного
суду міста Харкова від 22 листопада 2013
року скаргу ОСОБА_3 задоволено: визнано
дії головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Гречух О.Я щодо винесення постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 27.09.2013
року у ВП № 33923825 щодо накладення арешту
на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею
175, 8 кв.м, житловою площею 115, 8 кв.м
неправомірними і вказана постанова
про арешт майна боржника та оголошення
заборони про його відчуження
скасована.

На цю ухвалу суду Державною
виконавчою службою України та
Публічним акціонерним товариством
«Дельта Банк» подані апеляційні
скарги, в яких з посиланням на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність тих
обставин, які суд вважав встановленими,
порушенням норм матеріального та
процесуального права, ставиться
питання про скасування зазначеної
ухвали суду першої інстанції та
постановлення нової ухвали про відмову
у задоволенні скарги ОСОБА_3 в повному
обсязі.

Посилаються на те, що районним
судом не враховано, що відповідно до ч.1
ст. 57 Закону України «Про виконавче
провадження» арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення. В ході
примусового виконання державним
виконавцем отримано інформаційну
довідку з Реєстру прав власності на
нерухоме майно про реєстрацію АДРЕСА_1
тільки за ОСОБА_3, тому посилання суду
на ч.6 ст. 52 вказаного Закону є
необґрунтованим та недоцільним.

Зазначають, що державний
виконавець діяв в межах своєї
компетенції та у відповідності до
вимог чинного законодавства.

В запереченнях на апеляційні
скарги представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6
просить відхилити скарги як
необґрунтовані, оскільки державним
виконавцем порушені вимоги ст.. 52
Закону України «Про виконавче
провадження», і ці обставини
достовірно встановлені судом першої
інстанції.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційних скарг відповідно
до вимог ст.. 303 ЦПК України, судова
колегія вважає, що скарги задоволенню
не підлягають, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про
визнання неправомірними дій
головного державного виконавця
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
Гречух О.Я щодо винесення постанови від
27.09.2013 року про накладення арешту на
належну боржнику квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 175, 8 кв.м, житловою
площею 115, 8 кв.м та скасовуючи цю
постанову, районний суд виходив з
порушення державним виконавцем вимог
ст.. 52 Закону України «Про виконавче
провадження» та прав і інтересів
дружини скаржника, яка є співвласником
квартири, що придбана під час шлюбу, та
інтересів його неповнолітньої дитини,
які проживають в зазначеній квартирі.

Судова колегія вважає, що такі
висновки суду ґрунтуються за законі та
матеріалах справи.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи на виконанні
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
знаходиться виконавчий лист №2-4935/1,
виданий 03.05.2012 р. Московським районним
судом м. Харкова на виконання рішення
апеляційного суду Харківської області
від 29.02.2012 року про стягнення в
солідарному порядку з ОСОБА_7 та ОСОБА_3
на користь ПАТ «Дельта банк»
заборгованості за кредитним договором
у pозмірі 17 223 920 грн. 95 коп.

Відповідно до ч.1 ст. 52 Закону
України «Про виконавче провадження»
звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації.

Постановою головного державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Гречух О.Я. від 27.09.2013 р.
в порядку ст.. 57 вказаного Закону
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 175,8 кв. м, житловою
площею 115,8 кв.м, що належить боржнику
ОСОБА_3 також накладена заборона
здійснювати відчуження будь-якого
майна, яке належить боржнику ОСОБА_3
лише в межах суми боргу.

Однак зазначені дії державного
виконавця не в повному обсязі
відповідають вимогам ст.. 52 Закону
України «Про виконавче провадження»,
відповідно до якої стягнення за
виконавчими документами звертається в
першу чергу на кошти боржника у гривнях
та іноземній валюті, інші цінності, у
тому числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитаріях цінних паперів, які
вилучаються у боржника, або на які
накладається арешт (частини друга -
четверта цієї статті).

Згідно частини п'ятої статті 52
Закону України «Про виконавче
провадження» тільки у разі відсутності
у боржника коштів та інших цінностей,
достатніх для задоволення вимог
стягувача, стягнення звертається також
на належне боржнику інше майно, за
винятком майна, на яке згідно із
законом не може бути накладено
стягнення.

При цьому боржник має право
запропонувати ті види майна чи
предмети, на які необхідно в першу
чергу звернути стягнення.

Між тим матеріали справи та
виконавчого провадження, які надані
суб'єктом оскарження, не містять
будь-яких об'єктивних даних про те, що
державним виконавцем здійснювалися
дії, передбачені ч.ч. 2-4 ст. 52
вищевказаного Закону щодо виявлення
коштів та інших цінностей боржника, в
тому числі наявність у нього рухомого
майна, та зверненню стягнення на це
майно.

Вищезазначене повністю
узгоджується з вимогами ч.1 ст.. 63 Закону
України «Про виконавче провадження»,
відповідно до якої звернення
стягнення на будинок, квартиру,
земельну ділянку, інше нерухоме майно
фізичної особи проводиться у разі
відсутності в боржника достатніх
коштів чи рухомого майна.

В судовому засіданні
апеляційної інстанції представники
апелянтів також не могли надати
відповідних доказів виконання
державним виконавцем вищезазначених
вимог Закону України «Про виконавче
провадження».

Тому доводи апеляційних скарг
про те, що державним виконавцем в ході
примусового виконання отримано
інформаційну довідку з Реєстру прав
власності на нерухоме майно про
реєстрацію АДРЕСА_1 тільки за ОСОБА_3 і
здійснені дії, передбачені ч.4 ст. 63
Закону України «Про виконавче
провадження», лише підтверджують
відсутність дій державного виконавця,
передбачених ч.ч. 2-4 ст. 52 вказаного
Закону.

Оскільки ОСОБА_3, оскаржуючи дії
державного виконавця, посилався на
порушення ним вимог ст.. 52 Закону
України «Про виконавче провадження»,
висновки районного суду щодо визнання
оскаржуваної постанови державного
виконавця незаконною та її скасування
є обґрунтованими, а доводи апеляційних
скарг на те, що при ухваленні
постанови про арешт квартири боржника
ОСОБА_3 державний виконавець діяв в
межах своєї компетенції та у
відповідності до вимог чинного
законодавства є недоведеними.

Керуючись ст.ст. 303.304, п.1 ч.2 ст. 307,
п.1ч.1 ст. 312, ст.ст. 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК
України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Державної
виконавчої служби України та
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» відхилити.

Ухвалу Московського районного
сулу міста Харкова від 22 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: