Номер провадження 2/243/1125/2014
Номер справи 243/2228/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 31» березня 2014 року Слов'янський
міськрайонний суд Донецької області в
складі:

головуючого - судді Хаустової Т.А.,

при секретарі - Нікіфоровій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі №19 Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 до Відкритого Акціонерного
Товариства «Содовий завод» про
стягнення компенсації заробітної
плати в зв»язку з порушенням строків її
виплати, відшкодування моральної
шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з позовною заявою
до суду до Відкритого Акціонерного
Товариства «Содовий завод» про
стягнення компенсації заробітної
плати в зв»язку з порушенням строків її
виплати, відшкодування моральної
шкоди, посилаючись на те, що згідно
записів у Трудовій книжці вона
працювала у відповідача без перерв у
роботі на різних посадах робітником з
25.08.1994 року по 17 листопада 1998 року коли
згідно Наказу № 513 від 17.11.1998 року була
звільнена з роботи (ст. 38 КЗпП України).

При її звільненні з підприємства
відповідач був зобов'язаний провести з
нею повний розрахунок, однак цього не
зробив, мотивуючи це скрутним
фінансовим становищем. В подальшому
належні їй кошти він так і не сплатив,
що підтверджується Довідкою
відповідача № 01-35/52, хоч вона
неодноразово зверталась до нього за
цим питанням в наступні роки.

На захист свого порушеного права
вона звернулася до місцевого суду і він
рішенням від 24 травня 1999 року по справі
№ 2-1815-1999 заборгованість по заробітній
платі в сумі 357 грн. 18 коп.

Пізніше таким же чином нею була
стягнута заборгованість по заробітній
платі з відповідача в сумі 357 грн. 18 коп.
згідно рішення комісії по трудовим
спорам від 29 жовтня 2002 року № 105.

Зазначає, що стягнуті судом кошти
реально їй так і не були виплачені
згідно вищевказаної довідки № 01-35/52
відповідача.

Вона вважає, що має також право на
компенсацію втрати частини заробітної
плати в зв'язку з її невиплатою на
підставі діючого законодавства
України, про що зазначено в п. 22
постанови Пленуму Верховного суду
України № 13 від 24.12.1999 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» щодо умов проведення
такої компенсації:

1) компенсація втрати частини
заробітної плати проводиться згідно зі
ст. 34 Закону України №108/95-ВР від 24.03.1995
року «Про оплату праці» (згідно якої
«…компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати
проводиться відповідно до індексу цін
на споживчі товари і тарифів у порядку,
встановленому чинним законодавством»)
і «Положенням про порядок компенсації
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку з порушенням термінів
її виплати», затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 20.12.1997
року №1427 (до січня 2001 року) і «Порядком
проведення компенсації громадянам
втрати частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати», затвердженим постановою
Кабінету Міністрів України від 21.02.2001
року № 159 (з 01 січня 2001 року).

Тому станом на 01 січня 2014 року розмір
компенсації втрати частини заробітної
плати за рішенням Слов'янського
міського суду від 24.05.1999 року по справі
№ 2-1815-99 складає 903 грн.11 коп., які вона
бажає стягнути з відповідача за цим
позовом (розрахунок - в додатку до
позову).

Крім зазначеного, незаконними діями
відповідача мені була причинена і
суттєва моральна шкода, яка пов'язана з
трудовими правовідношеннями, яка
виявилась у її моральних стражданнях і
переживаннях через порушення
відповідачем її законних прав та
інтересів, що гарантовані Конституцією
України та трудовим законодавством (ст.
237-1 КЗпП України) в частині своєчасного
отримання винагороди за свій труд.

Порушення відповідачем її трудових
прав привели до втрати її налагоджених
і нормальних життєвих зв'язків, через
що вона була вимушена докладати
додаткових зусиль для організації
своєї життєдіяльності Через провину
відповідача вона не могла своєчасно і в
повному обсязі оплачувати необхідні
платежі, податки і збори, передбачені
законодавством, нести витрати по
утриманню житлового будинку, в якому
вона мешкає, а також належним чином
харчуватись і вдягатись, утримувати
свою сім'ю тощо. Внаслідок чого вона
стала нервовою, роздратованою та
пригніченою, стан її здоров'я
погіршився, в т.ч. через тривалий час
порушення відповідачем її законних
прав і інтересів.

Таким чином, причинену їй
відповідачем моральну шкоду вона
оцінює в 3000,0 грн.

Позовна давність не повинна
застосовуватись за вимогами про
стягнення невиплаченої заробітної
плати, індексації, компенсації втрати
частини заробітку, а також середнього
заробітку та моральної шкоди за
трудовими правовідносинами згідно
норм чинного трудового законодавства з
урахуванням в тому числі Рішення
Конституційного суду України від 22
лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 щодо
застосування статей 116,117, 237-1 КЗпП
України з огляду на те, що заробітна
плата їй до цього часу підприємством
так і не виплачена.

Просить суд стягнути з Відкритого
акціонерного товариства «Содовий
завод» м. Слов'янська Донецької
області, код СДРПОУ № 00204895, на її
користь компенсації втрати частини
заробітку: а) в сумі 903 грн. 11 коп.
нарахованій та стягнуту судом суму 357
грн. 18 коп. згідно рішення Слов'янського
міського суду Донецької області від 24
травня 1999 року; стягнути в Відкритого
акціонерного товариства «Содовий
завод», код СДРПОУ № 00204895, причинену їй
моральну шкоду в сумі 3000 гривень.

До судового засідання позивач
ОСОБА_2 не з»явилася, хоча належним
чином була повідомлена про дату, час та
місце розгляду справи. 31 березня 2014
року від позивача надійшла Заява, в
якій вона просить суд розглянути
справу без її участі та задовольнити її
позовні вимоги ( а.с.13).

Представник відповідача -Відкритого
Акціонерного Товариства «Содовий
завод про дату, час та місце судового
засідання повідомлявся належним чином,
у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК
України. 28 березня 2014 року до суду від
відповідача надійшла Заява, в якій
просять розглянути справу без участі
представника ВАТ «Содовий завод».
Також вказали, що « Позовні вимоги
ОСОБА_2 визнаються тільки в частині
дійсних вимог, а саме: заборгованості
по заробітній платі, яка рахується за
даними бухгалтерського обліку ВАТ
«Содовий завод» на підставі виданої
довідки бухгалтерії. Інші вимоги не
визнаються, оскільки відносно ВАТ
«Содовий завод» 04 вересня 2003 року
відкрита ліквідаційна процедура, яка
теперішнього часу підходе до логічного
кінця, до аукціону. В своїй діяльності
ВАТ «Содовий завод» керується Законом
України « Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" .

Абзац 5 ч.1 ст. 25 Закону України « Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом"
передбачає, що при відкритті
ліквідаційної процедури «…
призупиняються любі економічні
санкції» за усіма видами
заборгованості ВАТ «Содовий завод».

У вз»язку з набранням чинності з 01
січня 2013 року Закону від 22 грудня 2012
року в перехідних положеннях п.1
вказано, що у відношенні підприємств,
де вже відкрита ліквідаційна
процедура, діє Закон України « Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом."

Тому Слов»янський міськрайонний суд
Донецької області стягує суми з ВАТ
«содовий завод» на підставі ст.ст. 116, 117
КЗпП України неправомірно, що
відноситься фактично до санкцій, тобто
порушується норма ст. 23 Закону України
« Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом."

На підставі викладеного вважає, що
підлягає стягненню тільки дійсна сума
заборгованості по заробітній платі.

Крім того, компенсація, на яку
посилається позивач по справі, також не
може бути застосована, оскільки
нормативним актом передбачено, що
компенсація нараховується з моменту
отримання заборгованості, а
заборгованість раніше звільненим
працівникам не сплачувалася, оскільки
всі виконавчі листи знаходилися на
виконанні до вересня 2003 року в
Виконавчий службі Слов»янського
міськрайонного управління юстиції, яка
в свою чергу описала, арештувала майно
на 5 млрд. гривень, а грошові кошти від
торгів не направила на погашення
заборгованості по заробітній платі до
теперішнього часу. Тобто, вимоги
повинні бути направлені не тільки на
ВАТ «Содовий завод».

З вересня 2003 року з моменту
відкриття ліквідаційної процедури всі
виконавчі листи передані на ВАТ
«Содовий завод», де вони теперішнього
часу знаходяться. Ніякої виплати
боргів в ліквідаційній процедурі не
передбачено, крім чіткого порядку,
передбаченого ст. 31 Закону України «
Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом.",
де визначена черговість погашення
вимог кредиторів за справою про
банкрутство після проведення аукціону.

Всі рішення Слов»янського
міськрайонного суду в частині стягнень
сум більше заборгованості по
заробітній платі, порушують норму ст. 23
Закону України « Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом." і наносять
шкоду державі Україна.

На підставі викладеного, крім
дійсної заробітної плати всі інші
вимоги ВАТ «Содовий завод», який
знаходиться в ліквідаційній процедурі,
не визнає.

Просить розглянути справу без
представника ВАТ «Содовий завод» з
урахуванням цієї заяви». ( а.с. 12 ). Суд,
розглянувши подані документи та
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення справи по суті, приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до
Відкритого Акціонерного Товариства
"Содовий завод" про стягнення
компенсації заробітної плати в зв»язку
з порушенням строків її виплати
задоволенню не підлягають, позовні
вимоги в частині відшкодування
моральної шкоди підлягають
задоволенню частково з наступних
підстав.

Як встановлено в судовому засіданні,
згідно записів у Трудовій книжці
позивач ОСОБА_2 ( до укладення шлюбу
ОСОБА_2) працювала у відповідача без
перерв у роботі на різних посадах
робітником з 25.08.1994 року по 17 листопада
1998 року коли згідно Наказу № 513 від
17.11.1998 року була звільнена з роботи (ст.
38 КЗпП України). ( а.с.4-5,7).

Підставою звільнення ОСОБА_2 ( до
укладення шлюбу ОСОБА_2) з підприємства
був факт невчасного та не в повному
обсязі, а потім зовсім припинення
виплати заробітної плати.

Рішенням Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 24 травня 1999
року було стягнуто на користь ОСОБА_2 (
після укладення шлюбу ОСОБА_2) з
відповідача ВАТ "Содовий завод"
заборгованість по заробітній платі у
розмірі 357 грн. 18 коп (а.с.4).

Зазначене Рішення суду було винесено
на момент трудових відносин між
позивачкою та відповідачем.

ОСОБА_2 ( до укладення шлюбу ОСОБА_2)
неодноразово зверталась до ВАТ
«Содовий завод» з вимогою виконати
рішення суду, але відповідачем було
проігноровано, останнє звернення
відбулось 20 лютого 2014 року(а.с.8).

У відповідь на звернення позивачки, ВАТ
"Содовий завод" повідомляв про
неможливість виконати рішення суду від
24 травня 1999 року у зв'язку з відсутністю
коштів (а.с.8).

Отже, судом встановлено, що з моменту
звільнення до теперішнього часу ОСОБА_2
( до укладення шлюбу ОСОБА_2) не
виплачена заборгованість по
заробітній платі.

У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України
« Заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу».

Відповідно до статті 43 Конституції
України кожен має право на працю; кожен
має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, на заробітну
плату, не нижчу від визначеної законом;
право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна
плата повинна виплачуватися робітнику
регулярно у робочі дні у строки,
встановлені колективною угодою, але не
реже двух разів на місяць через
проміжок часу, не перевищуючий
шістнадцяти календарних днів.

Частиною першої ст. 47 КЗпП України
визначено, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені у ст.116 КЗпП України.

Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України,
ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав
виплачувати працівнику заробітну
плату регулярно в робочі дні у строки,
встановлені колективним договором або
нормативним актом роботодавця,
погодженому у встановленому порядку,
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до частини першої статті
94 Кодексу законів про працю України
заробітна плата- це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану роботу.

У частині першій статті 1 Закону
України «Про оплату праці» від 24
березня 1995 року, який є спеціальним
нормативно- правовим актом, що регулює
правовідносини у сфері оплати праці,
міститься аналогічне визначення
поняття «заробітна плата».

Згідно з ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» основна заробітна плата -
це винагорода за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці (
норми часу, виробітку, обслуговування,
посадові обов»язки). Вона
встановлюється у вигляді тарифних
ставок ( окладів) і відрядних розцінок
для робітників та посадових окладів
для службовців. Додаткова заробітна
плата - це винагорода за працю понад
установлені норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні і компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством;
премії, пов»язані з виконанням
виробничих завдань і функцій. Інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати. До них належать виплати у
формі винагород за підсумками роботи
за рік, премії за спеціальними
системами і положеннями, компенсаційні
та інші грошові і матеріальні виплати,
які не передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад встановлені зазначеними актами
норми.

Згідно з положеннями частини шостої
статті 95 Кодексу законів про працю
України, статей 33,34 Закону України « Про
оплату праці» від 24 березня 1995 року
заходами державного регулювання
оплати праці є індексація заробітної
плати та компенсація працівникам
втрати частини заробітної плати у
зв»язку з порушенням строків її
виплати.

Відповідно до статті 33 Закону
України «Про оплату праці» в період між
переглядом розміру мінімальної
заробітної плати індивідуальна
заробітна плата підлягає індексації
згідно з чинним законодавством.
Індексація грошових доходів населення-
це встановлений законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
населення, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів і
послуг. Підприємства, установи та
організації підвищують розміри оплати
праці працівникам у зв»язку з
індексацією за рахунок власних коштів (
стаття 1, частина перша статті 5 Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» від 03 липня 1991 року.

Положенням статті 34 Закону України
«Про оплату праці» передбачено
компенсацію працівникам втрати
частини заробітної плати у зв»язку із
порушенням строків її виплати, що
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.
Згідно зі статтями 1,2 Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв»язку з порушенням
строків їх виплати» від 19 жовтня 2000
року підприємства, установи і
організації всіх форм власності та
господарювання здійснюють компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати, у тому числі з вини
власника або уповноваженого ним органу
( особи), а саме у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
нарахованих громадянам грошових
доходів: пенсії, соціальних виплат,
стипендії, заробітної плати ( грошового
забезпечення тощо).

Отже, кошти, які підлягають
нарахуванню в порядку індексації
заробітної плати та компенсації
працівникам частини заробітної плати у
зв»язку з порушенням строків її
виплати, мають компенсаторний
характер. Як складові належної
працівникові заробітної плати ці кошти
спрямовані на забезпечення реальної
заробітної плати з метою підтримання
достатнього життєвого рівня громадян
та купівельної спроможності
заробітної плати у зв»язку з
інфляційними процесами та зростанням
споживчих цін на товари та послуги.

Із роз»яснень, викладених у п. 22
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
вбачається, що у справах, пов»язаних із
вирішенням спорів про індексацію
заробітної плати або компенсацію
працівникам втрати її частини у
зв»язку із затримкою її виплати, суди
мають враховувати, що: індексація
заробітної плати провадиться згідно зі
ст. 33 Закону України «Про оплату праці»
між переглядами Верховною Радою
України розміру мінімальної
заробітної плати і здійснюється
відповідно до Закону України « Про
індексацію грошових доходів
населення» і тих положень Порядку
проведення індексації грошових
доходів громадян, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 07 травня 1998 року №663 ( з внесеними
змінами та доповненнями), котрі йому
відповідають, підприємством, установою
чи організацією, які виплачують
заробітну плату, при її нарахуванні
починаючи з першого числа місяця, що
настає за місяцем, в якому офіційно
опубліковано індекс споживчих цін,
який перевищив 105 відсотків ( величину
порога індексації).

За наявності зазначених умов у тому
ж самому порядку індексації підлягає
присуджена за рішенням суду сума
заробітної плати, якщо ці умови настали
у зв»язку з несвоєчасним виконанням
рішення.

Компенсація втрати частини
заробітної плати провадиться згідно зі
ст. 34 Закону України «Про оплату праці»
і Положенням про порядок компенсації
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв»язку з порушенням термінів
її виплати, затвердженим Постановою
Кабінету Міністрів України від 20
грудня 1997 року № 1427 ( зі змінами,
внесеними Постановою від 23 квітня 1999
року №692) підприємствами, установами,
організаціями усіх форм власності й
господарювання своїм працівникам у
будь-якому разі затримки виплати
нарахованої заробітної плати (
проіндексованої за наявності
необхідних для цього умов) на один і
більше календарних місяців, незалежно
від того, чи була в цьому вина
роботодавця, якщо в цей час індекс цін
на споживчі товари і тарифів на послуги
зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст. 4 Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв»язку з порушенням
строків їх виплати» виплата громадянам
суми компенсації провадиться у тому ж
місяці, у якому здійснюється виплата
заборгованості за відповідний місяць.

Стаття 7 вищевказаного Закону
передбачає, що відмова власника або
уповноваженого ним органу ( особи) від
виплати компенсації може бути
оскаржена громадянином у судовому
порядку.

Однак, в судове засідання позивачем
ОСОБА_2 ( до укладення шлюбу ОСОБА_2) не
надано доказів на підтвердження
виплати їй заборгованості по
заробітній платі за Рішенням
Слов'янського міськрайонного суду
Донецької області від 24 травня 1999 року
про стягнення на користь ОСОБА_2 ( до
укладення шлюбу ОСОБА_2) з відповідача
ВАТ "Содовий завод" заборгованості по
заробітній платі у розмірі 357 грн. 18 коп
(а.с.4).

Також позивачем ОСОБА_2 ( до
укладення шлюбу ОСОБА_2) у порушення
вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду
даних про відмову власника або
уповноваженого ним органу - Відкритого
Акціонерного Товариства «Содовий
завод» у виплаті компенсації.

Крім того, в матеріалах справи
відсутні данні про розмір
заборгованості по місяцях, за які вона
утворилася.

Тому саме з цих підстав позовні
вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення
компенсації заробітної плати в зв»язку
з порушенням строків її виплати
задоволенню не підлягають.

Про неможливість здійснити
розрахунок з позивачем ОСОБА_2 ( до
укладення шлюбу ОСОБА_2), підприємство
вказує на відсутність коштів та
відкриття Ліквідаційної процедури по
справі з приводу банкрутства
підприємства на підставі Постанови
Донецького Господарського суду від 04
вересня 2003 року.(а.с.10)

За положеннями ч. 4 ст. 12 Закону
України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом" протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не нараховується неустойка
(штраф, пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань щодо
сплати єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів.

Таким чином, аналіз наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що дія мораторію не
поширюється на вимоги колишніх
працівників про виплату середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

З урахуванням вимог ч.1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до п. 25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №13 від
24 грудня 1999 р. "Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці" встановлено, що
закінчення строку виплати заробітної
плати ( ст. 115 КЗпП) не є початком
перебігу зазначеного процесуального
строку, якщо не оспорюється право на її
одержання; у відповідних випадках ця
обставина може бути підставою для
вимог про компенсацію втрати частини
заробітку у зв'язку із затримкою його
виплати. Непроведення розрахунку з
працівником у день звільнення або, якщо
в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Враховуючи ті обставини, що на
теперішній час підприємство- ВАТ
«Содовий завод» не здійснило з
позивачем ОСОБА_2 повного розрахунку-
не виплатило їй заборгованість по
заробітній платі, то перебіг
тримісячного строку звернення до суду
не розпочинався.

Також, Рішенням Конституційного
Суду України від 22 лютого 2012 року №
4-рп/2012 надано офіційне тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього
кодексу.

Конституційний Суд України
визначив, що в аспекті конституційного
звернення положення частини першої
статті 233 Кодексу законів про працю
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 116,117, 237-1 цього Кодексу слід
розуміти так, що звернення працівника
до суду з заявою про вирішення
трудового спору щодо стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
при звільненні та про відшкодування
завданої при цьому моральної шкоди
встановлено тримісячний строк, перебіг
якого розпочинається з дня, коли
звільнений працівник дізнався або
повинен був дізнатися про те, що
власник або уповноважений ним орган, з
вини якого сталася затримка виплати
всіх належних при звільненні сум,
фактично з ним розрахувався.

Вимоги позивачки щодо стягнення
моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн.,
підлягають частковому задоволенню
враховуючи наступне.

Захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується як
встановленням становища, яке існувало
до порушення цього права, так і
механізмом компенсації моральної
шкоди, як негативних наслідків(втрат)
немайнового характеру, що виникли в
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого
здійснюється відшкодування моральної
шкоди, обирається потерпілою особою з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин.

Компенсація завданої шкоди не
поглинається самим фактом відновлення
становища, яке існувало до порушення
трудових правовідносин, шляхом
визнання факту порушень відповідачем
строку розрахунку з позивачем, а має
самостійне юридичне значення.

У відповідності до ч.1 ст. 237-1 КЗпП
України, відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Засади та сутність інституту
моральної шкоди розкривається в ч. 2 ст.
23 ЦК України, відповідно до якої
встановлено, що моральна шкода полягає
у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 „Про судову практику в
справах про відшкодування моральної (
немайнової) шкоди " зазначено, „ що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб. Відповідно
до діючого законодавства моральна
шкода може полягати, зокрема:... в
моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків ".

Судом встановлено, що у період
трудових відносин з підприємством були
порушені права ОСОБА_2 ( до укладення
шлюбу ОСОБА_2), а саме, право на оплату
праці, оскільки заборгованість по
заробітній платі відповідачем ВАТ
«Содовий завод» не виплачена до
теперішнього часу.

Так, звільнений працівник, якому з
вини підприємства несвоєчасно
виплатили належні при звільнені суми,
має право вимагати відшкодування
завданої при цьому моральної шкоди.

У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК
України, розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

У зв'язку з тим, що протиправними
діями відповідача ВАТ «Содовий завод» -
дійсно були порушені трудові права
позивача, що вимагало від ОСОБА_2
додаткових зусиль, у зв'язку з
порушенням звичайного укладу її життя,
але суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди у розмірі 3000,00 гривень є
завищеними та підлягають зменшенню до
розміру 1000,00 грн, зазначена сума є
достатньою та такою, що відповідає
характеру та обсягу страждань, їх
тривалості та тяжкості вимушених змін
у житті позивача.

Також, у відповідності до вимог ст.4
Закону України "Про судовий збір", за
подання позовних заяв в порядку
цивільного судочинства майнового
характеру сплачується судовий збір у
розмірі один відсоток ціни позову, але
не менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 3
розмірів мінімальної заробітної
плати, за подання позовної заяви
немайнового характеру 0,1 розміру
мінімальної заробітної плати.

Згідно ч.3 ст.6 Закону України "Про
судовий збір" за подання позовної
заяви, що має одночасно майновий і
немайновий характер, судовий збір
сплачується за ставками,
встановленими для позовних заяв
майнового та немайнового характеру.

Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України „ Якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача на
користь держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог".

У зв'язку з чим, з відповідача - ВАТ
"Содовий завод", на користь держави
необхідно стягнути судовий збір у
розмірі 121,80 грн. за вимоги немайнового
характеру.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.3,10,11,27,59,60,88,192,209,212-215,218,224-226 ЦПК
України, ст.ст. 117, 237-1 КЗпП України, ст. 23
ЦК України, Законом України "Про оплату
праці", Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці",
Законом України "Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом", Законом
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв»язку з
порушенням строків їх виплати» від 19
жовтня 2000 року, Законом України "Про
судовий збір", суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
до Відкритого Акціонерного Товариства
«Содовий завод» про стягнення
компенсації заробітної плати в зв»язку
з порушенням строків її виплати
відмовити у зв»язку з відсутністю
підстав.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Відкритого
Акціонерного Товариства «Содовий
завод» про відшкодування моральної
шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого Акціонерного
Товариства "Содовий завод", яке
розташоване за адресою: 84100 Донецька
область, м. Слов'янськ, вул. Чубаря,
б.91,р/рахунок 0166 у філії
відділення ПІБ міста Слов»янська МФО
334561, на користь ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1, яка мешкає за
адресою: АДРЕСА_1 у відшкодування
моральної шкоди - 1000,00 грн ( одну тисячу
гривень).

Стягнути з Відкритого Акціонерного
Товариства "Содовий завод", яке
розташоване за адресою: 84100 Донецька
область, м. Слов'янськ, вул. Чубаря,
б.91,р/рахунок 0166 у філії
відділення ПІБ міста Слов»янська МФО
334561, судовий збір (КДД
22030001) у розмірі 121,80 грн. до державного
бюджету коштів, отримувач коштів
Слов'янське УК/Слов'янськ/ 22030001, , банк ГУДКСУ у Донецькій
області, код банка МФО 834016, рахунок
0075, код класифікації доходів
бюджету 22030001.

Рішення може бути оскаржено в
судову палату по цивільним справам
Апеляційного суду Донецької області
через Слов'янський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а для осіб які брали
участь у справі , але не були присутні
у судовому засідання під час
проголошення судового рішення ,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення постановлено і підписано в
нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду

Т.А.Хаустова