У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, територіальної громади в особі
Левківської сільської ради
Житомирського району Житомирської
області про встановлення факту
належності спадкодавцю майна, визнання
права власності на спадкове майно,
визнання заповіту недійсним та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
Левківської сільської ради
Житомирського району Житомирської
області про визнання поважними причин
пропуску строку для подання заяви про
прийняття спадщини, визнання права
власності на майно, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Житомирського районного суду
Житомирської області від 18 липня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 2 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року позивач звернулася до
суду із указаним позовом, з урахуванням
уточнених позовних вимог, просила
встановити факт належності житлового
будинку АДРЕСА_1, земельних ділянок
площею 0,39 га та площею 1,0937 га у с. Левків
Житомирського району Житомирської
області на праві власності спадкодавцю
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1;
визнати за нею, як за єдиним
спадкоємцем за законом, після батька
ОСОБА_6 право власності на майно ОСОБА_5,
визнати недійним заповіт на ім'я ОСОБА_4
від 15 травня 2008 року.

Свої позовні вимоги
обгрунтовувала тим, що спірні житловий
будинок та земельні ділянки належали
на праві власності ОСОБА_5 - сестрі її
батька ОСОБА_6 Після смерті спадкодавця
ОСОБА_6 звернувся із заявою про
прийняття спадщини, але оформити
спадщину не встиг. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6
помер.

12 серпня 2011 року
державним нотаріусом Другої
житомирської державної нотаріальної
контори їй було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину у
зв'язку з відсутністю у неї
правовстановлюючих документів.

Заповіт на ім'я ОСОБА_4
від 15 травня 2008 року є недійним з тих
підстав, що не підписаний ОСОБА_5

У листопаді 2011 року
ОСОБА_4 звернулася до суду із
зустрічним позовом, просила визнати
поважними причини пропуску строку для
подання заяви про прийняття спадщини
та визнати за нею право власності на
спірне майно.

Свої позовні вимоги
мотивувала тим, що пропустила строк для
подання заяви про прийняття спадщини з
поважних причин, оскільки їй не було
відомо про наявність заповітів. Про їх
наявність дізналася лише 1 грудня 2010
року.

Рішенням
Житомирського районного суду
Житомирської області від 18 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 2 жовтня 2013 року, в позові
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, територіальної
громади в особі Левківської сільської
ради Житомирського району
Житомирської області про встановлення
факту належності спадкодавцю майна,
визнання права власності на спадкове
майно, визнання заповіту недійсним
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, Левківської сільської ради
Житомирського району Житомирської
області про визнання поважними причин
пропуску строку для прийняття
спадщини, визнання права власності на
майно задоволено частково. Визначено
ОСОБА_4 додатковий строк - три місяці з
дня набрання рішенням суду законної
сили для прийняття спадщини за
заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_5, як такий, що пропущений з
поважних причин. В іншій частині
зустрічного позову відмовлено за
безпідставністю.

У касаційній скарзі
ОСОБА_3 просить скасувати судові
рішення у справі, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення первісного
позову та відмову у зустрічному позові.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Відмовляючи у первісному позові, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що ОСОБА_3 не є спадкоємцем майна
ОСОБА_5 Оскаржуваний заповіт
підписаний заповідачем, тому відсутні
підстави для визнання його недійсним.

Задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, дійшов
висновку, що ОСОБА_4 пропустила строк
для прийняття спадщини з поважних
причин, оскільки вона не знала про
наявність заповітів на її ім'я.

Із такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій не можна
погодитися з огляду на таке.

Як убачається із матеріалів справи та
встановлено судами, 13 лютого 2007 року
ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений
секретарем Левкіської сільської ради
Житомирського району Житомирської
області Остапчук І.Д., відповідно до
якого заповіла ОСОБА_4 земельну частку
(пай) та майновий пай, а заповітом від 15
травня 2008 року - все майно, що буде
належати заповідачу на момент смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_5

20 червня 2008 року ОСОБА_6
звернувся до Другої житомирської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини за
ОСОБА_5 як за рідною сестрою.

Постановою нотаріуса
від 18 січня 2012 року ОСОБА_4 було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
земельну ділянку площею 1,0937 га у
зв'язку з пропуском строку для
прийняття спадщини.

Згідно висновку
експерта від 16 травня 2013 року № 101/13-25 у
рядках «підпис» у заповітах від 13
лютого 2007 року та від 15 травня 2008 року
виконані однією особою.

Судом першої інстанції
також встановлено, що допитана в
судовому засіданні експерт ОСОБА_8
зазначила, що у зв'язку з відсутністю
вільних зразків підписів заповідача за
період, наближений до 2008 року,
неможливо встановити, чи виконаний
підпис у заповіті від 15 травня 2008 року
заповідачем чи іншою особою.

Суд дійшов висновку, що
справжність заповіту від 13 лютого 2007
року сторонами не оспорюється, він є
дійсним. Оскільки обидва заповіти
підписані однією особою, то заповіт від
15 травня 2008 року підписаний особисто
ОСОБА_5

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

Статтею 16 ЦК України визначені способи
захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з
матеріалів справи, у зустрічній
позовній заяві ОСОБА_4 просила визнати
поважними причинами пропуску строку
для подання заяви про прийняття
спадщини та визнати за нею право
власності на спірне майно, з тих
підстав, що не знала про наявність
заповітів на її ім'я.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272
ЦК України за позовом спадкоємця, який
пропустив строк для прийняття спадщини
з поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Як роз'яснено у п. 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 30 травня 2008 року «Про
судову практику у справах про
спадкування», особа, яка не прийняла
спадщину в установлений законом строк,
може звернутися до суду з позовною
заявою про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини
відповідно до частини третьої статті
1272 ЦК України.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть
бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця
були перешкоди для подання такої заяви;
2) ці обставини визнані судом поважними.

Дійшовши висновку про задоволення
зустрічного позову частково, суд
першої інстанції у порушення ст. ст. 213,
214 ЦПК України не звернув уваги на зміст
зустрічних позовних вимог, не роз'яснив
ОСОБА_4 право уточнити позовні вимоги
відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, та
визначаючи їй додатковий строк для
прийняття спадщини, вийшов за межі
позовних вимог, оскільки таких вимог
вона не заявляла.

Дійшовши висновку про
те, що сам факт звернення ОСОБА_6 із
заявою до нотаріуса про вступ у
спадщину як рідного брата ОСОБА_5 не є
беззаперечним фактом прийняття ним
спадщини та доказом його законного
права на спадщину, тому твердження
ОСОБА_3 про порушення її законного
права на спадкове майно є сумнівним,
суд першої інстанції не звернув уваги
на норми ч. 3 ст. 1266 ЦК України,
відповідно до якої племінники
спадкодавця спадкують ту частку
спадщини, яка належала б за законом
їхнім матері, батькові (сестрі, братові
спадкодавця), якби вони були живими на
час відкриття спадщини.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду у
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

Вимоги до ухвали апеляційного суду
визначено у ст. 315 ЦПК України.
Зазначеним вимогам ухвала
апеляційного суду не відповідає.

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, суд апеляційної
інстанції, у порушення вимог ст. ст. 303,
315 ЦПК України, належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги,
не зазначив в ухвалі конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи, не оцінив докази у справі в їх
сукупності, не навів мотивів їх
відхилення та передчасно залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин рішення судів не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 18 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 2 жовтня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:
В.І.
Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К.
Парінова

В.О.
Савченко