Справа № 454/2357/13
Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/2656/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Азенко М.В.

з участю: представника відповідача -
Кріль Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та
Публічного акціонерного товариства
«Львівська вугільна компанія» на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 24 вересня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Львівська вугільна компанія» про
відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася в
суд з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Львівська
вугільна компанія» про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що тривалий час з 1979 року працювала
на різних посадах на ЦЗФ
«Червоноградська» та філії ЦЗФ
«Червоноградська ЗАТ
«Львівсистеменерго». 05 жовтня 2006р.
звільнилася з роботи на підставі п.2
ст.40 КЗпП України. Згідно довідки МСЕК
(сер. ЛВА-2 № 014832 від 21.11.2006р.) позивачці
безтерміново встановлено третю групу
інвалідності. Згідно довідки МСЕК (сер.
ЛВА-1 № 311220 від 21.11.2006р.) їй встановлено
вперше та безтерміново 50% втрати
працездатності. Внаслідок
професійного захворювання їй було
завдано моральну шкоду, яку просила
стягнути з відповідача у розмірі 30 000
грн.

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 24 вересня 2013
року позов задоволено частково, та
стягнуто з відповідача в користь
позивача 8 000 грн. на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконання
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання. В решті
позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили сторони.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду в
частині відмови у задоволенні решти
позовних вимог, просить рішення суду
змінити в частині стягнутої суми та
стягнути з відповідача в її користь 30 000
грн. на відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі відповідач
зазначає, що позивач свідомо працювала
в шкідливих умовах праці та не довела
факту спричинення їй моральної шкоди,
необґрунтованим є і розмір моральної
шкоди. Крім цього судом першої
інстанції залишено поза увагою той
факт, що позов заявлено з пропуском
тримісячного строку позовної давності,
встановленого для цієї категорії
справ, у довідці МСЕК не зазначено
факту заподіяння позивачу моральної
шкоди. Просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове про відмову у позові.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши доводи представника
відповідача, перевіривши законність а
обґрунтованість рішення суду в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з таких
підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з
1979р. по жовтень 2006р. працювала в
шкідливих умовах на підприємствах ДП
«Львіввугілля», а саме ПАТ «Львівська
вугільна компанія» і в зв'язку з
роботою в шкідливих та тяжких умовах
праці їй висновком МСЕК від 21.11.2006р.
безтерміново встановлено 50% втрати
працездатності (а.с. 20 - довідка МСЕК від
21.11.2006р. серія ЛВА-2), висновком МСЕК від
21.11.2006р. їй вперше встановлена третя
група інвалідності від професійного
захворювання (а.с. 20 - довідка МСЕК від
21.11.2006р).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно рішення Конституційного суду
України від 07.01.2004 р. у справі №1-рп/2004 р.
ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати працездатності спричиняють
йому моральні та фізичні страждання.

З врахуванням того, що позивач зазнав
ушкодження здоров'я під час виконання
трудових обов'язків у шкідливих умовах
праці, суд правильно прийшов до
висновку, що йому завдана моральна
шкода, тому доводи апеляційної скарги
відповідача про необхідність подання
позивачем медичного висновку про факт
заподіяння йому моральної шкоди не
заслуговують на увагу.

У Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків, затвердженому
наказом Міністерства охорони здоров'я
від 22.11.1995р. № 212 (зареєстрований у
Мін'юсті 22.03.1996р. за № 136/1161), на
медико-соціальні експертні комісії
було покладено обов'язок встановлення
факту спричинення моральної шкоди (п.
1.11 наказу).

Пунктом 3.8 Порядку було передбачено, що
висновком медичних органів як
підставою для відшкодування моральної
шкоди може бути висновок
лікаря-психіатра
лікувально-профілактичного закладу,
або лікарсько-консультаційної чи
медико-соціальної експертної комісії
про стрес, якого зазнав потерпілий у
результаті трудового каліцтва чи
професійного захворювання, чи їх
наслідків, про депресію чи інші
негативні вияви стану потерпілого.
Такі висновки слід було розглядати в
комплексі з іншими документами і
наявними відомостями про потерпілого.

Тобто чинним законодавством не було
передбачено, що виключно МСЕК
встановлює факт спричинення моральної
шкоди.

Цей наказ втратив чинність на підставі
наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012р.,
тобто на час звернення ОСОБА_3 з позовом
до суду він був нечинним.

З врахуванням цього та висновків
вищезазначеного рішенні
Конституційного Суду України
достатньо самого факту стійкої втрати
професійної працездатності
потерпілому на виробництві для
відшкодування моральної шкоди, тобто
спеціальний висновок МСЕК по цьому
питанню не вимагається.

Посилання відповідача на те, що
позивачем пропущено строк звернення до
суду про стягнення моральної шкоди є
також безпідставними, оскільки
відповідно до пункту 3 частини першої
статті 268 ЦК України на вимогу про
відшкодування збитків, завданих
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, позовна давність не
поширюється.

При визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди суд
правильно врахував, що позивач не навів
розрахунків завданої моральної шкоди в
розмірі 30 000 грн. та достатнього
правового обґрунтування вказаного
розміру та з врахуванням принципу
виваженості та розумності правильно
прийшов до висновку, що розмір
достатньої компенсації не повинен
перевищувати 8000 грн.

Не погодитись з такими висновками суду
у колегії судів немає підстав.

Враховуючи, що суд першої інстанції
повно і правильно встановив фактичні
обставини справи, застосував закон,
який поширюється на зазначені
правовідносини, а доводи апеляційних
скарг та зміст оскаржуваного рішення
також не дають підстав для висновку про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
не вбачає підстав для зміни або
скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и
л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Публічного
акціонерного товариства «Львівська
вугільна компанія» відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 24 вересня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20-ти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуючий: _______________
Мусіна Т.Г.

Судді: _______________
Бермес І.В.

_______________ Савуляк Р.В.