22-ц/775/315/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Кулик С.В.
У Х В А Л А

Іменем України

12 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Песоцької Л.І.

Ткаченко Т.Б., Мальцевої Є.Є.

при секретарі Костомановій
А.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі Донецької
області справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання договору позики
недійсним за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
08 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з даним позовом. Вказувала на те,
що 05 вересня 2010 року о 15 годині 30 хвилин
біля моста через річку Кальміус у
селищі Сартана міста Маріуполя
Донецької області з вини її сина,
ОСОБА_5, який керував автомобілем ЗАЗ
«Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1,
на підставі довіреності, виданої
дружиною відповідача, ОСОБА_6,
трапилась дорожньо-транспортна
пригода, внаслідок якої був
пошкоджений вказаний автомобіль.

Між ПАТ «Страхова компанія «Країна» та
ОСОБА_6 01 липня 2010 року було укладено
договір добровільного страхування
зазначеного автомобіля, умовами якого
передбачалась страхова сума в розмірі
48000 грн. та франшиза.

Після ДТП відповідач забрав автомобіль
і став, висловлюючи погрози, вимагати
від її сина сплати 45000 грн. на ремонт
автомобіля, посилаючись на відмову
страхової компанії від виплати
страхового відшкодування. У зв'язку з
цим вона 25 вересня 2010 року написала
ОСОБА_4 розписку про те, що
зобов'язується сплатити йому 45000 грн. у
відшкодування шкоди, завданої
пошкодженням автомобіля, до 25 вересня
2011 року. Протягом декількох місяців
вона окремими сумами передала
відповідачу 24000 грн., про що він робив
відмітки в розписці.

Після того, як вона попросила
відповідача надати їй акт оцінки
вартості пошкодженого автомобіля, дані
про відмову страхової компанії від
виплати страхового відшкодування і
передати їй автомобіль, відповідач
заявив вимогу що б вона написала
розписку про те, що отримала від нього в
борг 45000 грн., які зобов'язується
повернути до 25 вересня 2011 року. Під його
тиском та погрозами на адресу сина,
заявами, що він прийме заходи до
відібрання у них житлового будинку, не
зарахує у відшкодування шкоди сплачені
нею грошові кошти, вона написала
розписку про те, що взяла у нього в борг
25 вересня 2010 року 45000 грн. Після чого
відповідач звернувся до суду з позовом
про стягнення з неї боргу в розмірі 45000
грн.

Посилаючись на те, що розписка є
безгрошовою та такою, що написана під
тиском відповідача, позивач просила на
підставі ст. 231 ЦК України визнати
договір позики 45000 грн., укладений між
нею та ОСОБА_4 недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
08 січня 2014 року у задоволені позову
відмовлено.

Не погодившись, ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі просить рішення суду скасувати
і ухвалити рішення про задоволення її
позову, посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, неврахування наданих нею
доказів.

У судове засідання ОСОБА_3 повторно не
з'явилась, про розгляд справи
повідомлена.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача ОСОБА_7, яка
доводи скарги підтримали, відповідача
ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_8, які
заперечували проти задоволення скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

У відповідності з вимогами ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним, тобто він є
оспорюваним. Відповідно до ст. 204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно зі ст. 1051 ЦК позичальник має
право оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року N9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
при вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (стаття 231 ЦК),
судам необхідно враховувати, що
насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна. Факт насильства не обов'язково
має бути встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним,
через вчинення його під впливом
насильства або погрози, необхідна
наявність фізичного або психічного
впливу на особу з метою спонукання до
укладення правочину. Погроза може бути
підставою для визнання правочину
недійсним, коли з обставин, які мали
місце на момент його вчинення,
випливає, що відмова учасника
правочину від його вчинення могла
спричинити шкоду його законним
інтересам.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судом установлено, що 25 вересня 2010 року
між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено
договір позики, що підтверджується
розпискою, за змістом якої ОСОБА_3
отримала у борг від ОСОБА_4 грошові
кошти в сумі 45000 грн. та зобов'язалась їх
повернути до 25 вересня 2011 року (а.с. 5).

Позивач підтвердила факт написання нею
боргової розписки власноручно, при
цьому зазначивши, що такі дії були
вчинені під впливом психічного тиску з
боку відповідача, у зв'язку з чим
договір позики є недійсним.

Проте, достатніх та переконливих
доказів психічного тиску з боку
відповідача, який міг бути підставою
для визнання договору недійсним, нею не
надано.

З пояснень позивача в судовому
засіданні вбачається, що після
знайомства між нею та відповідачем
виникли довірительні відносини.

Це ж вбачається і з пояснень
відповідача щодо того, чому він
погодився позичити грошову суму та
обставин укладення договору позики.

До правоохоронних органів із письмовою
заявою про захист від неправомірних
дій відповідача або про притягнення до
відповідальності вона не зверталась.

Оцінивши пояснення ОСОБА_3, показання
свідків її дітей, ОСОБА_5 і ОСОБА_9, та
сусіда ОСОБА_10, на які вона посилалась у
підтвердження позовних вимог, суд
обґрунтовано дійшов висновку про
недоведеність доводів про укладення
договору позики внаслідок
застосування психічного тиску з боку
відповідача.

Не надано позивачем і доказів
безгрошовості договору позики. У
розписці вказано, що вона взяла у
відповідача 45000 грн.

Не погоджуючись з висновками суду,
позивач не надала докази, які б їх
спростовували. В апеляційній скарзі
вона посилається на обставини, якими
обґрунтовувала позов і які судом
перевірялись.

У відповідності з вимогами ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Наявність правовідносин між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 у зв'язку із спричиненням шкоди
не виключає виникнення між сторонами
правовідносин з договору позики.

Зі справи вбачається, що рішенням суду
від 13 вересня 2013 року вирішено спір за
позовом ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Країна» та ОСОБА_5 про
відшкодування шкоди, завданої
пошкодженням автомобіля (а.с. 165-170).

За таких обставин рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 10, 60, 213, 214 ЦПК
України та положенням ст. ст. 231, 1046, 1047,
1051 ЦК України і підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
08 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді