Справа №490/2238/13-ц 14.04.2014 14.04.2014 14.04.2014
Провадження №22-ц/784/1129/14
Головуюча першої інстанції Гуденко О.А.
Доповідач апеляційної інстанції
Ухвала

Іменем України

14 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Богуславською О.М.,

з участю: відповідачки ОСОБА_2, її
представника - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 17 грудня 2013 року,
ухвалене у справі

за позовом

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором та

за зустрічним позовом

ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про визнання кредитного
договору недійсним,

встановила:

27 лютого 2013 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - Банк )
звернулося з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

В обґрунтування позову Банк
посилався на те, що 10 квітня 2008 року
відповідачка отримала кредитні кошти
у розмірі 9 997 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом 18 % річних на
суму залишку заборгованості з кінцевим
строком повернення, що відповідає дії
платіжної картки, а також зі сплатою
щомісячної комісії 1,5 %.

Відповідачка зобов'язалася
повернути кредит та сплатити проценти,
комісію та інші суми згідно з Умовами
і Правилами надання банківських
послуг.

Відповідачка скористалася
платіжною карткою, знявши гроші з
рахунку, однак умови договору не
виконувала, у зв'язку з чим станом на 31
січня 2013 року утворилася
заборгованість в розмірі 30 466 грн. 67
коп., яку позивач просив стягнути з
ОСОБА_2

Відповідачка ОСОБА_2,
заперечувала проти позову та
посилалася на те, що не підписувала
кредитний договір з Банком та грошові
кошти не отримувала.

У зв'язку з цим, 20 травня 2013 року до
початку розгляду справи по суті
пред'явила зустрічний позов.

В позові просила на підставі
ст.ст. 203,215 ЦК України визнати недійсним
кредитний договір.

Представник Банку Корчагіна В.О.
проти зустрічного позову заперечувала,
посилаючись на те, що відповідачка
фактично отримала кредитні кошти.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 17 грудня 2013 року
відмовлено у задоволенні позову Банку
та задоволено зустрічний позов
ОСОБА_2

Визнано недійсним кредитний
договір від 10 квітня 2008 року по
використанню кредитної карти UNIV №
596404, укладений між ОСОБА_2 та
Банком.

Вирішено питання розподілу
судових витрат.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало на це
рішення апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на невірну оцінку судом
висновку проведеної
судово-почеркознавчої експертизи та
безпідставну відмову у позові Банку,
просило рішення суду скасувати й
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов Банку та відмовити
у задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2

Заперечуючи проти задоволення
апеляційної скарги, відповідачка
посилалася на її необґрунтованість.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, в межах
доводів апеляційної скарги та вимог
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
Банку та задовольняючи зустрічний
позов відповідачки, суд першої
інстанції виходив з того, що позов
Банку є безпідставним, а зустрічний
позов доведеним.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду, з огляду на
таке.

Відповідно до ст.ст.202, 203, 207, 208 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, вчинена сторонами за їх
добровільним волевиявленням, у
визначеній законом формі.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання виписаних вимог в
прямо визначених законом випадках
робить правочин нікчемним, а у разі
відсутності такого зазначення - може
тягнути його недійсність за судовим
рішенням.

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК
України кредитний договір визначено як
договір, за яким банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у
письмовій формі.

Згідно з ст.207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах.

Крім того, правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Як вбачається з матеріалів
справи, обґрунтовуючи позовні вимоги,
Банк посилався на те, що 10 квітня 2008
року з ОСОБА_2 (на той час, яка не
перебувала у зареєстрованому шлюбі)
підписано кредитний договір, який
складався із заяви позичальника разом
з Умовами надання банківських послуг,
Правилами користування платіжною
карткою.

За умовами цього договору
відповідачка отримала кредитні кошти 9
997 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків 18 % річних на суму
залишку заборгованості з кінцевим
строком повернення, що відповідає дії
платіжної картки, а також зі сплатою
щомісячної комісії 1,5 % (а.с.6-10).

Як свідчить виписка з рахунку,
відкритого на ім'я ОСОБА_2, 10
квітня 2008 року Банк перерахував на
платіжну картку 9 997 грн. ( а.с.87-93).

Між тим, з пояснень ОСОБА_2
випливає, що вона не підписувала
кредитний договір на грошові кошти в
Банку не отримувала.

Її доводи підтверджується
висновком судової почеркознавчої
експертизи № 1143 від 10 жовтня 2013 року
про те, що в заяві на видачу кредиту від
10 квітня 2008 року у розділі № 5
«банківські послуги» графі «Підпис
отримав», у графі «підпис
ОСОБА_2» в довідці про умови
кредитування по використанню кредитки
«товари в розстрочку по каталогу» від 10
квітня 2008 року, в нижній частині
електрографічній копії двох сторінок
паспорту серії ЕР № 297625 виданого на
ОСОБА_2 після запису «копія вірна»
виконані не ОСОБА_2, а іншою особою (62-68).

Інших належних та допустимих
доказів отримання саме відповідачкою
платіжної картки та зняття нею
грошових коштів з рахунку, позивач суду
не надав, хоча згідно вимог ст. 60 ЦПК
України, то є його обов'язком.

Отже, дослідженими у судовому
засіданні доказами доведено, що
відповідачка кредитних коштів за
кредитним договором від 10 квітня 2008
року не отримувала та спірний
кредитний договір не підписувала.

Проаналізувавши викладене,
колегія суддів вважає, що висновки суду
першої інстанції про безпідставність
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та
доведеність зустрічного позову
ОСОБА_2, є правильними.

Колегія суддів вважає
безпідставними та такими, що
спростовуються матеріалами справи
посилання Банку на те, що висновок
експерта є необґрунтованим, оскільки
експертиза проведена з порушенням п. 1.2,
1.5 та 1.8 та Науково - методичних
рекомендацій з питань підготовки та
призначення судових експертиз та
експертних досліджень, затверджених
наказом Міністерства юстиції України
від 08 жовтня 1998 року № 53/5.

Так, з урахуванням п. 1.5, 1.8 цих
рекомендацій судом експерту були
надані вільні зразки почерку та
підписів відповідачки у необхідній
кількості, які відповідали об'єкту
дослідження за часом виконання,
зокрема, за 2006, 2008 - 2010 роки.

Як свідчить висновок експерта,
при дослідженні бралися до уваги всі
надані зразки почерку та підпису
відповідачки.

За такого, вказаний висновок
експерта є належним та допустимим
доказом.

До того ж, представник позивача,
яка брала участь у справі в суді першої
інстанції, не заявляла клопотань про
призначення повторної або додаткової
почеркознавчої експертизи для
вирішення експертом ще й інших питань.
Не заявлено таких клопотань і в суді
апеляційної інстанції.

За такого, на думку колегії
суддів, не вбачається підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки воно є законним та
обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 17 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення, і
з цього часу може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: