Номер провадження № 22-ц/785/3140/14
Головуючий у першій інстанції Бондар
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова
О.А.

- Станкевича
В.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 21.01.2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, Першого Приморського відділу
ДВС ОМУЮ про визнання недійсним акта
про передачу майна стягувачу та
свідоцтва про право власності на
майно,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним
позовом до суду (а. с. 2-5), в якому просила
визнати недійсними акт про передачу
майна стягувачу в рахунок погашення
боргу, затвердженого начальником
Першого Приморського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції 11 жовтня
2010 року та визнати недійсним з моменту
видачі свідоцтво № 11305 від 02 листопада
2010 року, видане приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, що посвідчує право
власності ОСОБА_8 на 1/2 частин квартири
АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивачка, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовувала тим, що 02 листопада 2010
року приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
відповідно до ст. 61 Закону України «Про
виконавче провадження» на підставі
постанови № В-2/44, 54; В-4/372 про визнання
торгів такими, що не відбулися,
затвердженої начальником першого
Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції
11.10.2010 року, та акта про передачу майна
стягувачу у рахунок погашення боргу,
затвердженого начальником Першого
Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції
11.10.2010 року, ОСОБА_8 видано свідоцтво про
право власності на майно, що
складається з 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, та складається в цілому з
трьох житлових кімнат, загальною
житловою площею 46,4 кв. м. та підсобних
приміщень, що раніше належало ОСОБА_9 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради 29.01.2004
року за № 8-14771, зареєстрованого в ОМБТІ
та РОН.

ОСОБА_9, відносно якого здійснювалось
виконавче провадження, володів лише 1/2
частини квартири, власником іншої 1/2
частини квартири є ОСОБА_10, однак, виділ
частки квартири, яка придбана ОСОБА_8, у
натурі не здійснювався, не визначено
співвласником яких приміщень у
квартирі він є, не визначено порядок
користування квартирою між
співвласниками. Порушено порядок
примусового виконання рішення суду,
зокрема: порядок арешту та опису майна,
не було проведено оцінку майна
боржника. Крім того, не зважаючи на те,
що на час передання майна у рахунок
погашення боргу у спірній квартирі
були зареєстровані та постійно
проживали позивач та неповнолітня
ОСОБА_5, 1997 року народження, правочин
щодо придбання відповідачем 1/2 частини
квартири було вчинено без згоди органу
опіки та піклування.

Таким чином, позивачка вважала, що
відповідачем набуто право власності у
порядку виконавчого провадження та за
цивільно-правовими угодами з
порушенням вимог діючого
законодавства України.

В судовому засіданні в суді
першої інстанції, як зазначено в
рішенні суду, позивач та представник
позивача позовні вимоги підтримали у
повному обсязі та просили задовольнити
їх. Відповідач ОСОБА_8 проти позовних
вимог заперечував, просив суд
відмовити у їх задоволенні.

Представник Першого Приморського
відділу ДВС ОМУ юстиції у судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи був сповіщений
належним чином, причини неявки суду не
повідомив.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 21.01.2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4
через свого представника, подала
апеляційну скаргу на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 21.01.2014 року, в якій просить
скасувати рішення суду від 21.01.2014 року
та ухвалити нове рішення, яким позовну
заяву ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах
та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,
задовольнити, посилаючись на те, що
вважає оскаржуване рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Іншими учасниками процесу рішення суду
не оскаржується.

В судовому засіданні представник
позивачки підтримала апеляційну
скаргу. Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явилися, про час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином, причини неявки суду не
повідомили, клопотання про відкладення
розгляду справи від них на адресу суду
не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивачки, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах позовних вимог, наданих
доказів і доводів апеляційної скарги,
судова колегія приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2010
року постановою № В-2/44, 54; В-4/372,
затвердженою начальником Першого
Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції,
передано нереалізовану 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_9, у власність ОСОБА_8, в
рахунок погашення частини боргу за
виконавчим листом № 2-312, виданого
Київським районним судом м. Одеси 17
червня 2009 року, про стягнення грошової
суми з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 у
розмірі 518 302, 80 грн., за оцінкою по якій
вказана частина квартири була передана
на реалізацію, а саме 368 895, 00 грн. Того ж
дня начальником Першого Приморського
відділу ДВС ОМУ юстиції затверджено
акт про передачу майна стягувачу у
рахунок погашення боргу.

02 листопада 2010 року приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7
відповідно до ст. 61 Закону України «Про
виконавче провадження», на підставі
вищевказаних постанови та акту, видано
ОСОБА_8 свідоцтво про право власності
на майно, що складається з 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, та складається в
цілому з трьох житлових кімнат,
загальною житловою площею 46,4 кв. м. та
підсобних приміщень, що раніше
належало ОСОБА_9 на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради 29.01.2004 року за № 8-14771,
зареєстрованого в ОМБТІ та РОН.

Так, вирішуючи переданий на розгляд
суду спір по суті, суд повинен
встановити наявність у особи, яка
звернулась з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист якого
подано позов, тобто встановити чи є
особа, за позовом якої порушено
провадження у справі належним
позивачем. Відсутність права на позов в
матеріальному розумінні тягне за собою
прийняття рішення про відмову в
задоволенні позову, незалежно від
інших встановлених судом обставин,
оскільки лише наявність права
обумовлює виникнення у інших осіб
відповідного обов'язку перед особою,
якій таке право належить, і яка може
вимагати виконання такого обов'язку
від інших осіб, тим самим лише
встановивши наявність у особи, яка
звернулася з позовом, суб'єктивного
матеріального права або охоронюваного
законом інтересу, на захист яких подано
позов, суд з'ясовує наявність чи
відсутність факту порушення або
оспорення і відповідно приймає рішення
про захист порушеного права або
відмовляє позивачу у захисті,
встановивши безпідставність та
необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Таким чином, з огляду на вищевикладене,
суд першої інстанції вважав, що
відповідач набув право власності
правомірно з додержанням
законодавства України.

З матеріалів справи не вбачається, а
позивачем не надано суду доказів, які б
підтверджували ту обставину, що її
права та свободи взагалі будь-ким
порушені чи не визнаються, або
оспорюються, не навела доказів у чому
полягають порушення її прав, у тому
числі і відповідачем ОСОБА_8 по справі.

Посилання позивача на те, що у спірній
квартирі зареєстрована та проживає
неповнолітня ОСОБА_5, права якої у
майбутньому можуть бути порушенні
відповідачем ОСОБА_8, є неспроможними,
та захист яких не передбачено нормами
чинного законодавства України.

За таких обставин, суд першої
інстанції, керуючись ст. ст. 11, 15-16, 328 ЦК
України ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України,
відмовив в задоволенні позову ОСОБА_4

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції, в межах позовних вимог,
повно, всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин та
прийшов до правильного висновку на
підставі наданих та досліджених
доказів, відмовивши в задоволенні
позову ОСОБА_4

Тому судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи, наданим доказам та
відповідним нормам права, а суд першої
інстанції правомірно на підставі вимог
закону та на підставі встановлених
обставин справи дійшов висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки, в судовому засіданні
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 03.12.2008 року,
17.12.2009 року, 28.01.2010 року Першим
Приморським ВДВС Одеського міського
управління юстиції відкриті виконавчі
провадження з примусового виконання:
виконавчого листа № 2-312, який видав
Київський районний суд м. Одеси 17
червня 2009 року, про стягнення з ОСОБА_9
на користь ОСОБА_8 грошової суми в
розмірі 518 302,8 грн.; виконавчого листа №
2-312, який видав Київський районний суд
м. Одеси 17 червня 2009 року, про стягнення
з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 грошової
суми в розмірі 3 730 грн.; виконавчого
листа № 2-4748, який видав Київський
районний суд м. Одеси 11 листопада 2008
року, про стягнення з ОСОБА_9 на користь
ВАТ «Державний ощадний банк України»
грошової суми у розмірі 502 073,10 грн. (а. с.
52).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 32, ч. 1 ст. 52, ч. 1
ст. 57, ч. 1 ст. 62 Закону України «Про
виконавче провадження», заходами
примусового виконання рішень є,
зокрема, звернення стягнення на кошти
та інше майно (майнові права) боржника,
у тому числі якщо вони перебувають в
інших осіб або належать боржникові від
інших осіб; звернення стягнення на
майно боржника полягає в його арешті,
вилучені та примусовій реалізації;
арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення; реалізація арештованого
майна, крім майна, вилученого з обігу
згідно із законом, та майна,
зазначеного в частині восьмій статті 57
цього Закону, здійснюється шляхом його
продажу на прилюдних торгах, аукціонах
або на комісійних умовах.

17.11.2009 року постановою про арешт майна
боржника і оголошення заборони на його
відчуження та 15.03.2010 року актом опису й
арешту майна - накладений арешт на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, що належить
на праві власності ОСОБА_9 (а. с. 52).

Тобто, з метою забезпечення реального
виконання вищевказаних судових рішень
Першим Приморським ВДВС Одеського
міського управління юстиції накладено
арешт на майно боржника (ОСОБА_5) - 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, яку 11.10.2010
року постановою № В-2/44, 54; В-4/372,
затвердженою начальником Першого
Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції,
передано у власність ОСОБА_8, в рахунок
погашення частини боргу за виконавчим
листом № 2-312, виданого Київським
районним судом м. Одеси 17.06.2009 року, про
стягнення грошової суми з ОСОБА_9 на
користь ОСОБА_8 у розмірі 518 302, 80 грн., за
оцінкою по якій вказана частина
квартири була передана на реалізацію, а
саме 368 895, 00 грн.

Того ж дня начальником Першого
Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції
затверджено акт про передачу майна
стягувачу у рахунок погашення боргу (а.
с. 53-54), а 02.11.2010 року приватним
нотаріусом, на підставі вищевказаних
постанови та акту, видано ОСОБА_8
свідоцтво про право власності на майно,
що складається з 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 (а. с. 13).

Відповідно до матеріалів справи
(а. с. 17) на момент забезпечення
реального виконання вищевказаних
судових рішень та накладення арешту на
майно боржника (ОСОБА_5) - 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, у вказаній квартирі
був зареєстрований та проживав лише
ОСОБА_10 - співвласник вказаної квартири
(докази протилежного в матеріалах
справи відсутні), який так само як і
ОСОБА_9 не оспорюють ні акту про
передачу майна стягувачу в рахунок
погашення боргу від 11.10.2010 року ні
свідоцтва, що посвідчує право
власності ОСОБА_8 на 1/2 вказаної
квартири.

Акт від жителів будинку за адресою
АДРЕСА_1 про проживання позивачки з
дитиною з 2000 року в квартирі № 5, судова
колегія вважає є недопустимим доказом,
враховуючи вимоги ч. 2 ст. 57 та ч. 2 ст. 59
ЦПК України, оскільки вказані жителі не
допитувалися, як свідки і таке
клопотання, зокрема, в суді апеляційної
інстанції не заявлялося, а також
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Позивачка разом з неповнолітньою
дитиною зареєструвалася у вказаній
квартирі 14.04.2010 року (а. с. 17), після
початку процедури примусового
виконання вказаних судових рішень та
звернення стягнення на майно боржника
(арешту), а до цього позивачка разом з
неповнолітньою дитиною була
зареєстрована за іншою адресою, що
підтвердила в судовому засіданні, в
суді апеляційної інстанції, її
представник, тобто ані майнового права,
ані права користування спірною
квартирою не мали (докази протилежного
в матеріалах справи відсутні).

За таких обставин, відсутні
підстави вважати, що оспорюваними
актом про передачу майна стягувачу в
рахунок погашення боргу та свідоцтвом
про право власності ОСОБА_8 на 1/2
частину спірної квартири порушуються
права позивачки та її неповнолітньої
дитини.

Доводи апеляційної скарги судова
колегія не приймає до уваги, враховуючи
те, що на момент початку процедури
примусового виконання вказаних
судових рішень та
звернення стягнення на майно боржника
(арешту), позивачка та її неповнолітня
дитина ані майнового права, ані права
користування спірною квартирою не
мали, а реєстрація в спірній квартирі
після початку процедури примусового
виконання вказаних судових рішень, на
думку судової колегії, є намаганням
перешкодити виконанню вказаних
судових рішень.

Таким чином, на підставі
наведеного, судова колегія, враховуючи
доводи апеляційної скарги, вважає, що
суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не можуть бути
прийняті до уваги, враховуючи
викладене та, оскільки вони не
спростовують висновки суду.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що апеляційну скаргу
представника ОСОБА_4 необхідно
відхилити, а рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 21.01.2014 року
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 21.01.2014 року по справі
за позовом ОСОБА_4, яка діє у своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Першого Приморського
відділу ДВС ОМУЮ про визнання
недійсним акта про передачу майна
стягувачу та свідоцтва про право
власності на майно - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області О.Д.
Варикаша

О.А. Ступаков

В.А. Станкевич