Провадження№2/756/542/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014року Оболонський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Белоконна І.В.

при секретарі - Поливко М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом Першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах малолітніх дітей сиріт -
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та опікуна малолітніх
дітей сиріт - ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
третя особа - приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року Перший заступник
прокурора Шевченківського району м.
Києва звернувся до суду в інтересах
малолітніх дітей сиріт - ОСОБА_1, ОСОБА_2
та опікуна малолітніх дітей сиріт -
ОСОБА_3 в порядку цивільного
судочинства з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору дарування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
постановою слідчого від 06.08.2012 року, з
метою забезпечення цивільного позову у
кримінальній справі накладено арешт
на все майно обвинуваченого за
ознаками складу злочину, передбаченого
ст. 291 КК України, ОСОБА_4. З зазначеною
постановою ОСОБА_4 був ознайомлений під
час оголошення йому про закінчення
досудового слідства і пред'явлення
матеріалів кримінальної справи, що
підтверджується відповідним
протоколом від 25.08.2012 року. Між тим,
06.09.2012 року укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
який є батьком дарувальника.

Посилаючись на те, що вказаний правочин
є фіктивним, позивачі просять визнати
недійсними договір дарування,
укладений 06.09.2012 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, предметом якого є квартира
АДРЕСА_1.

Представники позивачів у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги,
просили суд задовольнити позов у
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 явку свого
представника у судове засідання 25.03.2014
року не забезпечив, повідомлений
належним чином, у судове засідання не
з'явився. У письмових заперечення
наданих суду заперечував проти
задоволення позову. Вказав, що ОСОБА_4
не був ознайомлений з постановою
слідчого від 06.08.2012 року про накладення
арешту на все його майно і на момент
вчинення спірного правочину йому не
було відомо про накладення арешту на
квартиру АДРЕСА_1, на момент
посвідчення правочину у відповідних
реєстрах жодних обмежень, обтяжень
зареєстровано не було. Спірний
правочин не є фіктивним, був
спрямований на настання реальних
наслідків. Також ОСОБА_4 звертає увагу
на те, що їм не заперечується той факт,
що саме його дії стали причиною
загибелі людей і що він усвідомлює свою
майнову відповідальність та не
відмовляється від неї.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання
не з'явився, повідомлений належним
чином про дату, місце та час розгляду
справи, направив до суду письмові
заперечення проти задоволення
позовних вимог та клопотання про
розгляд справи за його відсутністю.

Третя особа приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 у судовому засіданні
заперечував проти задоволення
позовних вимог, зазначив, що при
посвідченні згаданого правочину
жодних обтяжень, щодо майна
відповідачів по справі, у Єдиному
державному реєстрі про
наявність/відсутність обтяжень не
значилось, зазначений договір
дарування посвідчений ним, як
приватним нотаріусом, на законних
підставах, за відсутності будь - яких
порушень законодавства.

Заслухавши пояснення сторін по справі,
дослідивши обставини справи, суд
встановив наступне.

06.09.2012 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5
договір дарування належної йому на
праві власності квартири АДРЕСА_1.
Договір посвідчено приватним
нотаріусом Київського нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі
за №816, зареєстрований у Київському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 12 вересня 2012 року за
реєстраційним номером 35034989.

Вироком Немирівського районного суду
Вінницької області від 25 квітня 2013 року
ОСОБА_4 визнано винним у вчинені
злочину, передбаченого ст.291 КК України
і призначено йому покарання у виді
позбавлення волі на строк 5 (п'ять)
років. На підставі ст. 75 КК України
звільнено ОСОБА_4 від відбування
призначеного основного покарання у
виді позбавлення волі з іспитовим
строком 3(три) роки. Задоволені цивільні
позови потерпілих ОСОБА_7, ОСОБА_3, яка
діє як в своїх інтересах, так і в
інтересах малолітніх осіб ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 200 000 грн. моральної
шкоди завданої смертю їх дочки ОСОБА_8,
а також стягувати завданої шкоди в сумі
282,82 грн, щомісячно, довічно починаючи з
дня смерті ОСОБА_8 Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у сумі 400 000 грн. моральної
шкоди завданої смертю їх батьків
ОСОБА_8 та ОСОБА_3 Стягувати з ОСОБА_4 на
користь неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2
по 715,23 грн. кожній, щомісячно, до
досягнення ними 18-ти років, а в разі
навчання до його закінчення, але не
більш як до досягнення ними 23 років,
починаючи з дня смерті батьків.

Вироком Апеляційного суду Вінницької
області від 18.12.2013 року вирок
Неміровського районного суду
Вінницької області від 25 квітня 2013
року, щодо ОСОБА_4, в частині
призначення йому покарання, скасувати.
Призначити ОСОБА_4 за ст.291 КК України
покарання у виді 5 років позбавлення
волі. В решті вирок суду першої
інстанції залишити без змін.

У мотивувальній частині вироку
Апеляційного суду Вінницької області
від 18.12.2013 року однією з підстав
призначення міри покарання ОСОБА_4 у
вигляді 5 -ти років без застосування
ст.75 КК України зазначене наступне:
судом першої інстанції безпідставно
визнано пом'якшуючою обставину - щире
каяття засудженого, оскільки дана
обставина не знайшла свого
підтвердження під час досудового та
судового слідства. ОСОБА_4 вчинив дії
які прямо та переконливо свідчать про
відсутність щирого каяття, а саме
виведення нерухомого майна з власності
у період досудового розслідування, що
свідчить про те, що каяття ОСОБА_4 не
відзначається щирістю, і є нічим іншим
як спробою уникнути відповідальності
перед потерпілими.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним. (ст. 204 ЦК України)

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Таким чином, вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину. При
цьому, з'ясуванню підлягає, чи було
порушено вимоги ст. 203 ЦК України в
момент вчинення правочину, зокрема на
дату укладення договору.

Матеріалами справи підтверджено, що
позивач ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та інтересах малолітніх
дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є стороною
оскаржуваного договору дарування,
однак вказує, що такий договір порушує
її інтереси, як потерпілої у
кримінальній справі, оскільки у зв'язку
з незаконним відчуженням майна ОСОБА_4
вона позбавлена права на забезпечення
цивільного позову пред'явленого у
кримінальній справі.

Недійсність правочину позивач
обґрунтовує порушенням сторонами при
укладенні договору дарування від 06.09.2013
року положень ст. 234 ЦК України.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювались цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину.

Укладення фіктивного правочину завжди
відбувається з певною метою і умисно.

Як вбачається з матеріалів справи, під
час досудового слідства старшим
слідчим слідчого управління УМВС
України у Винницькій області ОСОБА_9
06.08.2012 року винесено постанову про
накладення арешту на все майно
обвинуваченого ОСОБА_4. Постанову для
виконання направлено в Київське міське
бюро технічної інвентаризації (а.с.130).

З зазначеною постановою ОСОБА_4 був
ознайомлений під час оголошення йому
про закінчення досудового слідства і
пред'явлення матеріалів кримінальної
справи, що підтверджується відповідним
протоколом від 25.08.2012 року (а.с.133)

Заперечення відповідача ОСОБА_4 про те
що він та його адвокат 25.08.2012 року не
знайомились з протоколом про
оголошення обвинуваченому про
закінчення досудового слідства і
пред'явлення йому матеріалів
кримінальної справи №12150150, як на доказ
того, що йому не було відомо про арешт
його майна, спростовуються письмовими
доказами долученими до матеріалів
справи, а саме: відповідними записами
наявними в журналу реєстрації
відвідування через пост ГУВС України у
Вінницікій області за 25.08.2012 рік (а.с.141)
та показаннями слідчого ОСОБА_9, який
був допитаний судом у судовому
засіданні як свідок.

У відповідності з ч.1 ст. 126 КПК України
(у редакції 1960 р) забезпечення
цивільного позову проводиться шляхом
накладення арешту на вклади, цінності
та інше майно обвинуваченого чи
підозрюваного, які несуть за законом
матеріальну відповідальність за його
дії, де б ці вклади, цінності та інше
майно не знаходилось.

Таким чином, наявність постанови про
накладення арешту на майно означає, що
відповідач не мав права розпоряджатись
майном або коштами, на які накладено
арешт, з моменту винесення такої
постанови, незалежно від того, які
зроблені дії на стадії виконання цієї
постанови.

Правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202
ЦК України).

Згідно із ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності із ч. 1 ст. 722 ЦК України
право власності обдаровуваного на
дарунок виникає з моменту його
прийняття.

Договір дарування квартиру укладений
після винесення постанови слідчого про
накладення арешту на все майно ОСОБА_4, .
про що останньому було відомо.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_5
є рідним батьком ОСОБА_4 Після вчинення
правочину дарування квартири ОСОБА_4
продовжував проживати разом з родиною
у спірній квартирі АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою про склад
сім'ї та реєстрацію (а.с.45), з якої
вбачається, що останній на час розгляду
справи є зареєстрованим за вказаною
адресою.

Твердження відповідача ОСОБА_4 щодо
того, що вказаний правочин вчинений для
настання правових наслідків, зокрема,
мотивом дарування квартири батькові
було те, що раніше саме ним йому були
надані кошти як на купівлю спірної
квартири, так і на підтримку його
матеріального стану, не можуть бути
взяті судом до уваги, оскільки дані
твердження не підтверджені належними
доказами.

Таким чином, суд доходить висновку, що
під час укладення оскаржуваного
договору відповідачу ОСОБА_4 було
достеменно відомо про накладення
арешту на зазначений об'єкт нерухомого
майна, а тому здійснивши відчуження
квартири в період дії її арешту, ОСОБА_4
уклав фіктивний правочини.

Сукупність вказаних фактів дає суду
достатні підстави вважати, що спірний
договір дарування квартири укладений
ОСОБА_4 з метою приховання майна від
звернення з нього стягнення за
зобов'язаннями перед ОСОБА_3 та
малолітніми ОСОБА_2, ОСОБА_1, є
фіктивним, що є підставою для визнання
його недійсним та задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 202,203, 215, 234,717,722 ЦК
України, ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Першого заступника
прокурора Шевченківського району м.
Києва в інтересах малолітніх дітей
сиріт - ОСОБА_1, ОСОБА_2 та опікуна
малолітніх дітей сиріт - ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа-приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору дарування
- задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 06 вересня
2012 року між ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) та
ОСОБА_5 (НОМЕР_2), посвідчений (в реєстрі
№816) приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований у Київському бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 12 вересня 2012 року за
реєстраційним номером 35034989.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду м. Києва
через Оболонський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
І.В. Белоконна