Справа № 344/2913/14-ц
Провадження № 2/344/2216/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

26 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді
Польської М.В.,

при секретарі с/з:
Дзюбак Х.Б.,

за участю представника позивача
Цимбалістий М.М., представник третьої
особи Бойчука М.Й.,

розглянувши у приміщенні
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області цивільну
справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг»
до ОСОБА_4, ВДВС Івано-Франківського
міського управління юстиції, третя
особа - ПАТ «Державний ощадний банк
України», про зняття арешту із
заставного майна, -

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося
до Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області з позовом
до ОСОБА_4, відділу ДВС
Івано-Фанківського міського
управління юстиції, третя особа ВАТ
«Державний ощадний банк України» про
зняття арешту із заставного нерухомого
майна.

Представник позивача в судове
засідання з'явився та підтримав
заявлені вимоги в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не
з'явилися, хоч про час і місце судового
розгляду повідомлялися у
встановленому порядку, а тому, виходячи
зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того,
що відповідачі про причини неявки суд
не повідомили, а позивач подав
достатньо матеріалів, які свідчать про
взаємовідносини сторін, суд вважає, що
можливо провести заочний розгляд
справи.

Представник третьої особи ВАТ
«Державний ощадний банк України»
поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників
позивача та третьої особи, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
судом встановлено, що між сторонами
виник спір з приводу звільнення з-під
арешту майна, що перебуває в заставі
(іпотеці) позивача.

Так, в забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
№ML-0АК/249/2007 від 11.12.2007 року укладеним
між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, за яким
останнім отримано кредит в сумі 88 916.34
швейцарських франків (а.с.5-9), було
укладено 11.12.2007 року договір іпотеки
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_4, посвідченого
приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за №Д0896
(а.с.10-11).

Згідно договору купівлі-продажу
кредитного портфелю від 27.05.2011 року,
укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ТзОВ
«ОТП Факторинг», відійшло право вимоги
в т.ч. по договору іпотеки №Д0896 від
11.12.2007 року до позивача (а.с.20-30).

Як вбачається з Витягу про
реєстрацію у Державному реєстрі
іпотек (а.с.48-50) запис 11.12.2007 року
стосується заборони в т.ч. відчуження
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1,
підстава обтяження договір іпотеки
№Д0896, обтяжувачем-іпотекодержателем
якого є ЗАТ «ОТП Банк» на суму
зобов'язання 88 916.34 швейцарських
франків.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про заставу» застава - це спосіб
забезпечення зобов'язань, якщо інше не
встановлено законом. В силу застави
кредитор (заставодержатель) має право в
разі невиконання боржником
(заставодавцем) забезпеченого заставою
зобов'язання одержати задоволення з
вартості заставленого майна переважно
перед іншими кредиторами.

Аналогічні положення містяться в
статті 572 Цивільного кодексу України.

Порядок звернення стягнення на
заставлене майно визначено статтею 54
Закону України «Про виконавче
провадження». Так, згідно з частиною 1
статті 54 Закону України «Про виконавче
провадження» звернення стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які
не є заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю (частина 3 статті 54
Закону України «Про виконавче
провадження»).

Постановою про арешт майна боржника
від 19.12.2012 року державного виконавця
відділу ДВС Івано-Фанківського
міського управління юстиції, при
примусовому виконанні рішення
Рожнятівського районного суду та
виданого виконавчого листа 02.03.2012 року
про стягненню з ОСОБА_4 на користь ВАТ
«Державний ощадний банк України» 166 526
грн. заборгованості (а.с.13-19). Арешт
накладено в порядку виконання рішення
суду на все майно боржника, в тому числі
і квартиру АДРЕСА_1, іпотекодержателем
на дану квартиру ВАТ «Державний
ощадний банк України» не був.

Відповідно до частини 1 статті 589
Цивільного кодексу України у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Як вже встановлено судом, договір
іпотеки від 11.12.2007 року зареєстровано в
Державному реєстрі іпотек, а
накладення арешту майна боржника
відповідачем 2 на користь третьої
особи вчинене при перебуванні цієї
квартирі в реєстрі, і арешт такого
майна в користь не іпотеко держателя,
порушує права такого.

Згідно ст.60 ЗУ "Про виконавче
провадження", особа, яка вважає, що
майно, на яке накладено арешт,
належить їй, а не боржникові, може
звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

У разі прийняття судом рішення про
зняття арешту з майна арешт з майна
знімається за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про зняття
арешту з майна надсилається боржнику
та органу (установі), якому була
надіслана для виконання постанова про
накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до ст.114 ЦПК України, позови
про виключення майна з опису
пред'являються за місцезнаходженням
цього майна або основної його частини.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Однією з підстав позову є встановлення
належності арештованого майна. У
такому випадку порушується спір про
право цивільне, в процесі вирішення
якого допитують свідків, досліджують
письмові та речові докази, вивчають
матеріали кримінальних справ на
предмет того, чи не здобуто це майно
злочинним шляхом, тощо.

З'ясувавши обставини справи, суд
повинен вирішити справу на підставі
тієї матеріально-правової норми, яка
регулює цей вид суспільних відносин,
повинен обрати і застосувати
відповідно до обставин справи, що
розглядається, відповідну норму (чи
норми) права. Застосування відповідної
норми передбачає і правильне
тлумачення судом цієї норми права.
Тільки після перевірки і дослідження
всіх обставин справи в судовому
засіданні суд, ухвалюючи рішення,
робить остаточний висновок про дійсні
взаємовідносини сторін і дає остаточну
правову оцінку обставинам справи.

А тому, суд прийшов до висновку про
обґрунтованість позовних вимог.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом та
ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Судові витрати позивач залишив за
собою.

На підставі наведеного, відповідно до
ст. 1, 18 Закону України «Про заставу»,
ст..54,60 Закону України «Про виконавче
провадження», ст. ст. 572, 589 Цивільного
кодексу України, керуючись ст. ст. 10, 60,
212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, на
праві приватної власності і
знаходиться в іпотеці ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», згідно договору
іпотеки №PML-0AK/249/2007 від 11.12.2007 року та
договору відступлення права вимоги
№б/н від 27.05.2011 року.

Заочне рішення може бути переглянути
за письмовою заявою відповідача
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
Польська
М.В.