Номер провадження № 22-ц/785/3080/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О.,
Драгомерецького М.М.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 21 грудня 2004 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до НДІПК НПА «Селекція»
про визнання угоди дійсною та визнання
права власності,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
із позовною заявою до НДІПК НПА
«Селекція» про визнання дійсним
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, визнання права власності.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що 01 вересня 2003 року
між ОСОБА_3 та НДІПК НПА «Селекція» в
особі генерального директора Б.П.
Боінчан було укладено договір купівлі
продажу нерухомого майна, а саме
нежитлових будівель літ. «А», загальною
площею 162 кв.м., літ. «Б» загальною
площею 3,5 кв.м., які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1. При цьому позивачем
повністю була виплачена вартість
нежитлових приміщень, але відповідач
ухиляється від нотаріального
засвідчення договору. У зв'язку із
зазначеним позивач просив визнати
зазначений договір купівлі-продажу
нерухомого майна дійсним та визнати за
ним право власності на нежитлові
будівлі літ. «А», загальною площею 162
кв.м., та літ. «Б» загальною площею 3.5
кв.м., які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги та просив суд їх
задовольнити.

Справа розглянута у відсутності
відповідача.

Рішенням суду позов задоволений в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та постановити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити в
повному обсязі, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

ОСОБА_3 25.03.2014р. надав особисто до
канцелярії суду свої заперечення на
апеляційну скаргу, в яких вказує, що
апелянт не довів той факт, що
оскаржуване рішення стосується його
прав, а рішення суду першої інстанції
правильне та законне. В той же день він
подав до апеляційного суду телеграму
про відкладення розгляду справи у
зв'язку з важкою хворобою, однак,
жодного доказу свого стану здоров'я не
надав, також не надав доказів щодо
обґрунтування своїх заперечень на
апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги та пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
вони законні та обґрунтовані.

Так, суд першої інстанції в
обґрунтування своїх висновків щодо
задоволення позову, вказав, що 01
вересня 2003 року між позивачем та
відповідачем у смт. Затока Одеської
області у письмовій формі був
укладений договір купівлі-продажу,
відповідно якого позивач придбав, а
відповідач продав нежитлові будівлі
літ. «А», загальною площею 162 кв.м., та
літ. «Б» загальною площею 3.5 кв.м., які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та
позивачем у повному обсязі було
сплачено вартість нежитлових
приміщень, що підтверджується копією
договору купівлі-продажу. Проте в
супереч ст.209 ЦК України вказаний
договір не був нотаріально
посвідчений, оскільки відповідач по
справі ухиляється від його
нотаріального посвідчення.

Однак, судова колегія не може повністю
погодитися з такими висновками.

Суд першої інстанції при вирішенні
справи повинен винести рішення на
підставі належних та допустимих
доказів, досліджених в судовому
засіданні на підставі глави 5 ЦПК
України.

Судова колегія вважає, що суд не
з'ясував всіх обставин по справі, не
перевірив їх належними та допустимими
доказами.

Відповідно до ст.224 ЦК Української РСР
(який діяв на час укладання спірного
договору купівлі - продажу), за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Ст.225 ЦК Української РСР передбачено, що
право продажу майна, крім випадків
примусового продажу, належить
власникові. Якщо продавець майна не є
його власником, покупець набуває права
власності лише в тих випадках, коли
згідно з статтею 145 цього Кодексу
власник не вправі витребувати від
нього майно.

В матеріалах справи відсутні докази
того, що належним власником спірного
майна є відповідач по справі, відсутні
будь які документи щодо права
власності НДІПК НПА «Селекція» на
спірне майно.

Крім цього, судова колегія не може
погодитися з доводами суду першої
інстанції, що при укладенні угоди
сторони домовились відносно всіх
основних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, а
саме договором купівлі-продажу, і
відбулося його повне виконання.

Так, в матеріалах справи відсутні
будь-які документи які б
підтверджували факт передачі
відповідачем позивачу нежитлових
будівель літ. «А», загальною площею 162
кв.м., та літ. «Б» загальною площею 3,5
кв.м., які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

Більш того, матеріали справи не містять
жодного доказу сплати позивачем
відповідачу будь яких грошових коштів
за придбане майно.

До того ж, а ні в позовній заяві, ні в
судовому рішенні, ні в матеріалах
справи немає жодного обґрунтування та
належного доказу того, що позивач
звертався до відповідача із вимогою
нотаріального посвідчення угоди, а
відповідач НДІПК НПА «Селекція»
будь-яким чином ухилявся від
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу нерухомого майна.

Також, колегія суддів звертає свою
увагу на те, що відповідно до статті 5
Угоди між Урядом України та Урядом
Республіки Молдова про взаємне
визнання прав та регулювання відносин
власності, що ратифікована 12.07.2001 року,
кожна Сторона має право продати,
обміняти, передати у заставу, здати в
оренду, передати безкоштовно або на
договірних засадах свою власність
іншій Стороні, її фізичним і юридичним
особам. Реалізація положень цієї
статті здійснюється органами,
уповноваженими розпоряджатися
державним майном кожної з Сторін,
відповідно до законодавства Сторони
місцезнаходження об'єктів власності,
якщо інше не передбачено додатковими
угодами Сторін.

Проте в матеріалах справи відсутні
будь які докази того, що у генерального
директора НДІПК НПА «Селекція» Б.П.
Боінчан були відповідні повноваження
розпоряджатися об'єктами
соціально-культурної сфери, що
перебували у державній власності
Республіки Молдова.

Також суд першої інстанції не взяв до
уваги, що 01.09.2003 року, на момент
укладання спірного договору
купівлі-продажу, позивач по справі не
досягнув повноліття.

Відповідно до статті 11 ЦК УРСР,
здатність громадянина своїми діями
набувати цивільних прав і створювати
для себе цивільні обов'язки (цивільна
дієздатність) виникає у повному обсязі
з настанням повноліття, тобто після
досягнення вісімнадцятирічного віку.
Статтею 13 ЦК УРСР передбачено, що
неповнолітні віком від п'ятнадцяти до
вісімнадцяти років вправі укладати
угоди за згодою своїх батьків
(усиновителів) або піклувальників.

Отже позивач по справі, якому на момент
укладання договору було тільки 17 років,
не мав права укладати договір купівлі
продажу нерухомого майна, а саме
нежитлових будівель, оскільки він не
мав повної цивільної дієздатності.
Також в матеріалах справи відсутні
будь які докази того що батьки,
усиновителі, або піклувальники
позивача надавали йому відповідні
дозволи на укладання зазначеного вище
договору купівлі-продажу.

Крім того, позивач надав до суду
заперечення на апеляційну скаргу,
відповідно до якого вбачається, що
інтереси ОСОБА_2 жодним чином не
порушуються, оскільки він не був
власником спірного нерухомого майна, а
тому позбавлений права на апеляційне
оскарження.

Судова колегія вважає, що вказане
заперечення на апеляційну скаргу не
ґрунтується на фактичних обставинах
справи та є безпідставним. Так, судовою
колегією встановлено, що ОСОБА_2 є
користувачем земельної ділянки, на
якій розташовано зазначені спірні
нежитлові будівлі, на підставі
договорів оренди земельних ділянок від
06.08.2004 року та від 19.12.2013 року.
Задовольняючи позов суд не з'ясував
особу, у користуванні якої знаходилась
земельна ділянка, на якій знаходяться
спірні нежитлові будівлі, у зв'язку із
чим порушив законне право апелянта на
користування земельною ділянкою.

Крім цього, колегія суддів звертає свою
увагу на те, що позивач подав до суду
позов в 2004р. На момент подачі позову
йому виповнилося 18 років.

Відповідно до п.8. Положення про паспорт
громадянина України, до паспорту при
досягненні громадянином 25- і 45-річного
віку вклеюються нові фотокартки, що
відповідають його вікові. Паспорт, в
якому не вклеєно таких фотокарток при

досягненні його власником зазначеного
віку, вважається недійсним.

До матеріалів справи позивач надав
копію свого паспорту, в якому міститься
вклеєна фотокартка позивача віком 25
років (а.с.11).

Більш того, позивач в своїй позовній
заяві зазначає адресу спірного майна -
АДРЕСА_1.

Однак, в 2004 р. такої адреси спірного
майна ще не існувало.

Так, на момент подачі позову база
відпочинку «Селекція» знаходилась за
адресою АДРЕСА_2

Вказану обставину підтверджує договір
оренди земельної ділянки від 06.08.2004р.,
на якій знаходяться спірні будівлі
(а.с.30), а також надана позивачем копія
одного листа з техпаспорту бази
відпочинку (а.с.6).

Тільки в 2007 році земельна ділянка та
розташована на ній база відпочинку
отримали поштову адресу - АДРЕСА_1
(а.с.41).

Також колегія суддів звертає увагу на
те, що суд першої інстанції не дав
належної оцінки копії наданого
позивачем договору купівлі - продажу
спірного майна (без надання оригіналу),
в якій до того ж відсутня печатка
підприємця - продавця, та копії одного
листа з техпаспорту бази відпочинку
(а.с.6), в якому зазначено що спірні
будівлі мали нумерацію НОМЕР_1 та
НОМЕР_2, які були кимось закреслені та
поверх записані літ. А та літ. Б. Коли,
ким, на підставі чого були зроблені
вказані зміни, у вказаній копії не
зазначено, однак, суд прийняв посилання
на данні літери до уваги, визнав право
власності за позивачем на зазначені
приміщення літ. А та літ. Б, не
перевіривши їх дійсне найменування.

При таких обставинах, винесене рішення
не може вважатися законним та
обґрунтованим, так як воно ухвалене без
повних і всебічно з'ясованих обставин,
на які позивач посилався як на підставу
своїх позовних вимог, без
підтвердження їх належними та
допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції не повно з'ясував обставини,
що мають значення для справи, не довів
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи, а
також суд порушив та неправильно
застосував норми матеріального права,
у зв'язку з чим, є підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4;
ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 21 грудня 2004 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_3 до НДІПК НПА
«Селекція» про визнання угоди дійсною
та визнання права власності -
відмовити.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М.
Драгомерецький

В.О. Панасенков