Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Ковалевич С.П.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю відповідача та представників
сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» та ОСОБА_1 на
рішення Рівненського міського суду від
5 грудня 2013 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» до
ОСОБА_1 про стягнення кредитної
заборгованості,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 5 грудня 2013 року вимоги Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „Приватбанк" (далі - ПАТ
„Приватбанк" або Банк) задоволено
частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь
позивача заборгованість за кредитним
договором (без номера) від 1 березня 2006
року станом на 20 вересня 2013 року в
розмірі 21 378,16 гривень, з яких
заборгованість за процентами за
користування кредитом склала 19 653,85
гривень; штраф (фіксована частина) - 500
гривень; штраф (процентна складова) - 1
224,31 гривень та 229,40 гривень судового
збору.

В задоволенні решти позову відмовлено.

ПАТ „Приватбанк" та ОСОБА_1 подали
апеляційні скарги, де покликалися на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків обставинам справи і на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Позивач на обґрунтування своєї
апеляційної скарги зазначав про
помилковість висновку суду щодо
повторності суми заборгованості за
кредитом, яку вже було стягнуто з
відповідача на підставі рішення
Рівненського міського суду від 27
листопада 2007 року. В зв'язку з
невиконанням цього рішення суду сума
заборгованості за договором (в тому
числі неустойка й відсотки)
збільшилась з моменту винесення наказу
по день подання другого позову.

Відповідач не виконав рішення суду, а
тому відповідно до правил ч. 1 ст. 599 ЦК
України Банк щодо припинення
зобов'язання не погоджувався з
висновком суду про вирішення спірних
відносин попереднім рішенням.

Вважав, що ухвалення судового рішення
та його часткове виконання не припиняє
зобов'язальних правовідносин сторін за
договором, не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання, не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених умовами договору.

Посилаючись на норми ст.ст. 11, 12, 15, 16 ЦК
України та ст. 3 ЦПК України, вважав, що
судом не перевірено суми
заборгованості та строки її погашення.

Зазначав про недодержання судом ст.ст.
5, 10, 11, 60, 213 ЦПК України щодо законності
і обґрунтованості оскаржуваного
рішення, принципів рівності перед
законом і судом, змагальності сторін та
диспозитивності цивільного
судочинства, роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№ 12 „Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку" і від 18.12.2009 року № 14 „Про
судове рішення у цивільній справі", що
призвело до ухвалення незаконного та
необґрунтованого рішення.

З цих підстав просить змінити рішення
Рівненського міського суду від 5 грудня
2013 року, ухваливши нове, яким позов
задовольнити.

ОСОБА_1, обґрунтовуючи свою апеляційну
скаргу, зазначала про незастосування
судом першої інстанції правил
цивільного закону щодо пропуску
позовної давності, що підлягало
застосуванню. Вважала, що
заборгованість за кредитним договором
стягнуто за час, який становить 7 років
та 3 місяці.

Покликаючись на порушення судом ст. 261
ЦК України, наполягала, що в позивача
право на позов виникло при першому
порушенні позичальником свого
зобов'язання, тобто при першій несплаті
чергового місячного платежу за
кредитним договором. Останній платіж
за кредитним договором вона здійснила
29 липня 2009 року, а тому вважає, що строк
позовної давності сплив у липні 2012
року. Позивач звернувся з позовом у 2013
році, тобто після спливу позовної
давності, що позбавляє його права
стягувати заборгованість за кредитним
договором.

З урахуванням ст. 266 ЦК України щодо
позовної давності до додаткових вимог
зазначала, що включення для обчислення
штрафних санкцій за прострочення
платежів за межами позовної давності
до основної вимоги не ґрунтуються на
законі. При вирішенні справи і
ухваленні рішення судом не враховано
положень правової позиції, висловленої
Верховним Судом України в постанові
від 6 листопада 2013 року (справа № 6-616 цс
13).

Вважала, що суд першої інстанції не
звернув увагу на період, за який
стягується заборгованість за
кредитним договором, не роз'яснив її
права щодо звернення до суду з заявою
про застосування строків позовної
давності, чим було порушено норми ч. 4
ст. 10 ЦПК України.

Крім того, вказувала про недодержання
судом вимог ст. 213 ЦПК України щодо
законності і обґрунтованості
оскаржуваного рішення.

Просить скасувати оскаржуване рішення,
ухваливши нове, яким в задоволенні
позову відмовити з урахуванням спливу
позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
сторін, колегія суддів дійшла висновку
про часткове задоволення апеляційної
скарги Банку і задоволення апеляційної
скарги відповідача.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з доведеності
та обґрунтованості вимог ПАТ
«Приватбанк» у частині стягнення 21 378, 16
гривень заборгованості, оскільки спір
в частині стягнення 4 832, 31 гривні
заборгованості за кредитом вже
вирішено рішенням суду, що набрало
законної сили.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Матеріалами справи встановлено, що 1
березня 2006 року між сторонами було
укладено кредитний договір (без
номера), за умовами якого ОСОБА_1
одержала у кредитодавця 5 000 гривень
кредиту у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 48 відсотків на рік
на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Позичальник підтвердив своє
волевиявлення на те, що підписана ним
заява разом із Умовами надання
банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає між нею і ПАТ «Приватбанк»
укладений договір.

Вважаючи, що відповідач не виконує
належним чином своїх зобов'язань за
кредитним договором, починаючи з
травня 2006 року, Банк у жовтні 2013 року
звернувся до суду із позовом про
стягнення із неї 26 210, 47 гривень, з яких: 4
832, 31 гривень складає заборгованість за
кредитом, 19 653, 85 гривень -
заборгованість за процентами за
користування кредитом, 500 гривень -
штраф (фіксована частина), 1 224, 31 гривень
- штраф (процентна складова).

Згідно зі ст.ст. 1054, 526, 530 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Рішенням Рівненського міського суду
від 12 березня 2007 року, що набрало
законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на
користь ПАТ «Приватбанк» 4 832, 31 гривень
заборгованості за кредитом та 2 524, 96
гривень заборгованості за процентами
(а.с. 22-22, зв.).

З урахуванням цих обставин 5 грудня 2013
року Рівненським міським судом закрито
провадження у справі в частині
стягнення 4 832, 31 гривень заборгованості
за кредитом (а.с. 39), ухвала про що
сторонами не оскаржувалась.

Як встановлено, рішення суду про
стягнення 4 832, 31 гривень заборгованості
за кредитом та 2 524, 96 гривень
заборгованості за процентами не
виконано, а присуджені кошти
позичальником на користь Банку не
сплачено (а.с. 26).

Пункт 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг передбачає, що
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього терміну жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично продовжується на такий
самий термін.

Однак зазначені положення не свідчать
про те, що договором не встановлено
строку його дії.

Пункти 9.6, 9.7 Умов вказують, що у разі
ненадходження грошових коштів на
кредитну карту на погашення
заборгованості протягом 3 місяців з
часу закінчення строку дії карти банк
починає нараховувати комісію за
користування рахунком, а при нульовому
рахунку на картці на неактивному
рахунку картка закривається. Кредитний
рахунок також закривається при
ненадходженні заробітної плати, пенсії
або соціальних виплат на карту
протягом 6 місяців і дія кредитної
картки не продовжується. При
відсутності на картці грошових коштів
у розмірі, достатньому для оплати
послуг банку для продовження дій карти
та при ненадходженні грошових коштів
на картку протягом 3 місяців з часу
спливу дії картки банк стягує комісію
за обслуговування рахунку за тарифами.

У розділі 4 Умов та правил надання
банківських послуг передбачено
обов'язки банку повідомляти
позичальника про стан картрахунку і
проведених операціях, про наявність у
нього кредитної заборгованості (п. 4.9).

За таких обставин пункти 9.3, 9.4, 9.6 і 9.7
Умов та правил надання банківських
послуг свідчать про встановлення
строку дії кредитного договору та
початок перебігу строку, з якого дія
кредитної картки припиняється, а банк
набуває права вимоги за договором.
Наведене вказує і про початок строку, з
якого у позивача виникає право на
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості за договором.

Строк дії картки визначено до
листопада 2008 року, що визнано в
апеляційному суді і представником
позивача (а.с. 85), а останній платіж
відповідачем проведено у липні 2009 року
(а.с. 4).

Тому помилковими є доводи Банку про те,
що правовідносини між сторонами
тривають відповідно до пунктів 9.3 і 9.12
Умов.

З правового висновку Верховного Суду
України, що висловлений постановою від
20 листопада 2013 року у справі №6 126 цс13,
видно, що пункт 7 частини 11 статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою частиною 11 статті 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України у своїх роз'ясненнях, що дані у
п. 31 постанови від 30.03.2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
зазначив про застосування позовної
давності у справі за позовом про
повернення споживчого кредиту
незалежно від заяви сторони у спорі,
оскільки положення пункту 7 частини
тринадцятої статті 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
забороняють кредитодавцю вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України
«Про захист прав споживачів» кошти, які
надані кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції є споживчим
кредитом. Тому достатніми є підстави
стверджувати те, що ОСОБА_1 отримала
саме споживчий кредит.

Оскільки останній платіж відповідачем
сплачено в липні 2009 року, а ПАТ КБ
«Приватбанк» звернувся до суду з
позовом у жовтні 2013 року, тому позовну
давність ним пропущено понад один рік.
У судовому засіданні він не
обговорював питання про причини
пропущення ним позовної давності і їх
поважність, в зв'язку з чим підстав для
задоволення позову не вбачається.

При цьому колегією суддів ураховується
те, що правила про позовну давність
застосовуються лише тоді, коли буде
доведено існування самого
суб'єктивного права. Тому в разі
наявності такого права або коли воно є
порушеним, позов не підлягає
задоволенню не по суті заявленої
вимоги, а з причин пропущення позовної
давності.

З метою повного і всебічного з'ясування
обставин справи відповідно до правил ч.
4 ст. 10 ЦПК України апеляційним судом
витребувано Пам'ятку клієнта, яку ПАТ
КБ «Приватбанк» не надав, пославшись на
її відсутність.

Не можна погодитися з доводами
апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк»
про те, що сторони, укладаючи кредитний
договір, досягли згоди з приводу того,
що по закінченню строку його дії
відповідна картка продовжується
банком на новий строк, якщо раніше (до
початку місяця закінчення строку дії)
не надійшло письмової заяви держателя
про закриття картрахунку, а відтак
продовжується строк дії договору,
тобто момент досягнення домовленості
вважається таким, що настав.

Доводи апеляційної скарги ПАТ
«Приватбанк» про помилковість
висновків суду щодо повторності
стягнення суми 4 832, 31 гривень як
заборгованості за кредитом (тілом
кредиту) не заслуговують на увагу.

Оскільки рішення суду про стягнення
цієї суми набрало законної сили і було
звернуто до виконання, однак не було
виконане, підстав удруге вирішувати
наявність тієї самої заборгованості,
між тими самими сторонами і з умов того
самого кредитного договору у суду не
було, про що 5 грудня 2013 року вірно
постановлено ухвалу про закриття
провадження у справі.

Покликання відповідача на пропущення
Банком позовної давності відповідають
правовій позиції, висловленій
Верховним Судом України у своїй
постанові від 6 листопада 2013 року у
справі №6 616 цс 13.

Підставою для скасування
оскаржуваного рішення відповідно до п.
4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є неправильне
застосування норм матеріального права.

На підставі ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України,
постанови Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року у справі №6 126 цс13,
постанови Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року у справі №6 616 цс 13, п.
31 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України
постанови від 30.03.2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Приватбанк»
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від
5 грудня 2013 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству
комерційному банку «Приватбанк»
відмовити у задоволенні позову до
ОСОБА_1 про стягнення кредитної
заборгованості за пропущенням
позовної давності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: