АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7201/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Вовк С.В.
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Р.Д.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_15 на рішення
Печерського районного суду міста Києва
від 15 квітня 2014 року в цивільній справі
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7,
третя особа: Відділ у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
громадян фізичних осіб Печерського
району РУГУ МВС України в місті Києві
про усунення перешкод у користуванні
квартирою та скасування реєстрації,-

в с т а н о в и л
а:

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 15 квітня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
ОСОБА_7, третя особа: Відділ у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
громадян фізичних осіб Печерського
району РУГУ МВС України в місті Києві
про усунення перешкод у користуванні
квартирою та скасування реєстрації
задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з квартири
АДРЕСА_1, усунувши тим самим ОСОБА_6
перешкоди в користуванні її власністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 витрати по сплаті судового
збору в сумі 57,35 з кожного.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник відповідач ОСОБА_3 ОСОБА_15
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Печерського районного суду міста Києва
від 15 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Вказує на те, що ч.2 ст.40 Закону
України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК
України встановлено, що всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
вимоги. У разі якщо мешканці
добровільно не звільняють житловий
будинок або житлове приміщення в
визначений у вимозі строк, то їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду. Проте, всупереч
вимогам даних норм закону позивачем на
адресу відповідачів не надсилалася
письмова вимога про добровільне
звільнення квартири АДРЕСА_1, а тому це
є безумовною підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог. Крім того,
судом не враховано, що спір між ОСОБА_6
та ОСОБА_3, ОСОБА_7 щодо виселення
останніх з спірної квартири вже був
предметом розгляду в Печерському
районному суді міста Києва, за
результатами якого є рішення від 15.05.2013
року, що набрало законної сили. В
такому випадку суд 1-ї інстанції
зобов'язаний був закрити провадження у
справі. Проте, суд 1-ї інстанції не взяв
до уваги дані обставини справи та
прийшов до необґрунтованого висновку
про часткове задоволення позовних
вимог.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_16 повністю
підтримав доводи апеляційної скарги та
просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_9 проти
доводів апеляційної скарги
заперечував, посилалась на те, що вони є
безпідставними, а рішення суду першої
інстанції повністю відповідає вимогам
закону.

ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився,
про день та час слухання справи судом
повідомлявся у встановленому законом
порядку, причину неявки суду не
повідомив, а тому, колегія суддів
вважає можливим слухати справу за його
відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 06 листопада 2012
року приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_17
ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право
власності на трьохкімнатину квартиру
АДРЕСА_1, зареєстроване в реєстрі №3643.

27 грудня 2012 року Комунальним
підприємством Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна було прийнято рішення
про державну реєстрацію за ОСОБА_6 на
праві приватної власності квартири
АДРЕСА_1.

В січні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
Печерського районного суду міста Києва
з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя
особа: Відділ у справах громадянства,
імміграції та реєстрації громадян
фізичних осіб Печерського району РУГУ
МВС України в місті Києві про виселення
та зняття з реєстрації.

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 15 травня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
ОСОБА_7, третя особа: Відділ у справах
громадянства, імміграції та реєстрації
громадян фізичних осіб Печерського
району РУГУ МВС України в місті Києві
про виселення та зняття з реєстрації
було задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення.

Рішенням Апеляційного суду місті Києва
від 10 липня 2013 року апеляційну скаргу
представника відповідача
ОСОБА_3ОСОБА_15 було задоволено.

Рішення Печерського районного суду
міста Києва від 15 травня 2013 року в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа:
Відділ у справах громадянства,
імміграції та реєстрації громадян
фізичних осіб Печерського району РУГУ
МВС України в місті Києві про виселення
та зняття з реєстрації скасовано та
ухвалено в даній частині нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Ухвалюючи дане рішення Апеляційний суд
міста Києва виходив з того, що на
виконання вимог ч.2 ст.40 Закону України
«Про іпотеку» позивачем на адресу
відповідачів не надсилалася письмова
вимога про добровільне звільнення
квартири АДРЕСА_1.

Судом також встановлено, що 27 липня 2013
року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_7
було направлено вимоги про добровільне
звільнення квартири АДРЕСА_1.

07 жовтня 2013 року ОСОБА_6 в присутності
свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 для
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було оголошено вимоги
про добровільне звільнення квартири
АДРЕСА_1.

Поряд з цим, 09 жовтня 2013 року ОСОБА_6 на
ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_7 повторно було
направлено вимоги про добровільне
звільнення квартири АДРЕСА_1.

02 листопада 2013 року позивачем в газеті
Урядовий кур'єр в рубриці оголошення
було розміщено вимоги про добровільне
звільнення ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з квартири
АДРЕСА_1.

Оскільки відповідачі в добровільному
порядку не виселилися з квартири
АДРЕСА_1, то 23 грудня 2013 року ОСОБА_6
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3
та ОСОБА_7 про усунення перешкод у
користуванні квартирою та скасування
реєстрації.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6 та виселяючи ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з
квартири АДРЕСА_1, усунувши тим самим
ОСОБА_6 перешкоди в користуванні її
власністю, суд 1-ї інстанції виходив з
того, що позовні вимоги в даній частині
є обґрунтованими, а тому підлягають
задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Згідно вимог статті 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Відповідно до статті 379 ЦК України
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтею 383 ЦК
України та статтею 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Статтею 109 ЖК України встановлено, що
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
встановлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Правовий аналіз норм ЖК України та ЦК
України дозволяє зробити висновок, що
виселення осіб допускається, зокрема, у
разі реалізації жилих приміщень, що
були придбані за рахунок кредиту,
повернення якого забезпечене іпотекою
відповідного жилого приміщення; у разі
реалізації жилих приміщень в ході
проведення виконавчих дій, для
погашення заборгованості за
виконавчими листами тощо. Врозрізі
такого спору, виселення має
відбуватись у добровільному порядку, а
в разі якщо громадяни не звільняють
жиле приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що на
даний час позивач є новим власником
квартири АДРЕСА_1. Право власності та
право користування спірною квартирою у
відповідачів припинилось у зв'язку з
продажем спірної квартири з прилюдних
торгів. Відповідачі перешкоджають
ОСОБА_6 у користуванні та розпорядженні
її власністю. Вимогу позивача
звільнити квартиру АДРЕСА_1 у
добровільному порядку відповідачі не
виконали.

За наведених обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду 1-ї
інстанції про те, що права позивача, як
власника квартири АДРЕСА_1 порушені, що
відповідно до вимог ст.391 ЦК України є
підставою для усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном за обраним
ним способом захисту порушеного права.

Колегія суддів також погоджується, з
висновками суду 1-ї інстанції про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог позивача
про зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_7 з
реєстрації в квартирі АДРЕСА_1,
оскільки на даний час відповідачі не
зареєстровані в спірній квартирі та не
є її власниками, що підтверджується
довідкою Комунального підприємства по
утриманні житлового господарства
Печерського району міста Києва
«Печерськжитло» форми №3.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачем всупереч ч.2 ст.40 Закону
України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК
України на адресу відповідачів не
надсилалася письмова вимога про
добровільне звільнення квартири
АДРЕСА_1, колегія суддів вважає
необґрунтованими та такими, що
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами.

Не є підставою для скасування рішення
суду 1-ї інстанції доводи апеляційної
скарги про те, що суд 1-ї інстанції
зобов'язаний був закрити провадження у
справі, з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України
суд своєю ухвалою закриває провадження
у справі, якщо набрали законної сили
рішення суду або ухвала суду про
закриття провадження у справі у зв'язку
з відмовою позивача від позову або
укладанням мирової угоди сторін,
ухвалені або постановлені з приводу
спору між тими самими сторонами, про
той самий предмет і з тих самих підстав.

З системного аналізу вказаних вище
норм вбачається, що закриття
провадження у справі можливе лише за
умови, що рішення, яке набрало законної
сили, є тотожним до позову, який
розглядається, тобто збігаються
сторони, предмет і підстави позовів.
Нетотожність хоча б одного елемента не
перешкоджає заінтересованим особам
звернутися до суду з позовом і не дає
суду підстав закривати провадження.
При цьому питання про тотожність треба
вирішувати не лише за загальними
ознаками предмета позову, але й за його
конкретним змістом.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
спір дійсно виник між тими самими
сторонами, про той самий предмет, однак,
звертаючись до суду з позовом про
виселення та зняття з реєстрації за
яким Апеляційним судом міста Києва вже
було ухвалено рішення від 10 липня 2013
року, позивач керувався приписами ст.109
ЖК України.

В позовній заяві по даній цивільній
справі позивач керується приписами
ст.391 ЦК України.

За наведених обставин, колегія суддів
приходить до висновку про нетотожність
позовів, у зв'язку з чим у суду 1-ї
інстанції були відсутні правові
підстави для закриття провадження у
справі.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_15 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_15 відхилити.

Рішення Печерського районного суду
міста Києва від 15 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: