інстанції - Кондратенко М. В.Номер
провадження 22-ц/788/495/14 Суддя-доповідач -
Лузан Л. В. Категорія - 26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В., Маслова В. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе"

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 22 січня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
"Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе", третя особа - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Суми,

про відшкодування моральної шкоди,
спричиненої професійними
захворюваннями,

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 22 січня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Стягнуто з ПАТ "Сумське НВО ім. М.В.
Фрунзе" на користь ОСОБА_3 5500 грн. в
рахунок відшкодування заподіяної
моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
постановлення нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог з
тих підстав, що у справі не були
доведені обставини, що мають значення
для справи, які суд визнав
встановленими, що висновки суду не
відповідають обставинам справи та що
судом були порушені та невірно
застосовані норми матеріального і
процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається наступне.

ОСОБА_3 перебувала в трудових
відносинах із відповідачем з 01 вересня
1976 року по 15 липня 2009 року, працювала по
професії "стерженщика ручной формовки"
(російськ.) (а.с. 5-6).

Стаж роботи ОСОБА_3 в умовах впливу
шкідливих факторів складає 24 роки
(а.с. 7).

Висновком Фтизіатричної МСЕК м. Суми
від 07 квітня 2010 року ОСОБА_3 встановлена
III група інвалідності безтерміново та 65
% втрати професійної працездатності, в
т.ч. силікоз - 10%- первинно, хр.бронхіт- 30%,
вібраційна хвороба - 25% (а.с.8).

Висновком Фтизіатричної МСЕК м. Суми
від 27 квітня 2011 року ОСОБА_3 встановлена
II група інвалідності безтерміново та 80
% втрати професійної працездатності, в
т.ч. силікоз, ХОЗЛ, НК, ЛН ІІ-ІІІ ст.- 55 %,
вібраційна хвороба - 25% (а.с.9).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачка
втратила працездатність у зв'язку з
професійним захворюванням, яке виникло
в результаті негативних виробничих
факторів під час виконання нею
трудових обов'язків внаслідок
незабезпечення роботодавцем безпечних
умов праці, в зв'язку з чим позивачці
була заподіяна моральна шкода, на
відшкодування якої судом визначена
грошова сума в розмірі 5500 грн.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками місцевого суду, оскільки
вони ґрунтуються на повному і
всебічному з'ясуванні всіх обставини
справи та зроблені з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.
При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

З Акту розслідування хронічного
професійного захворювання № 16 від 04
березня 2010 року вбачається, що
позивачці був встановлений наступний
діагноз:

"Основний діагноз. Силікоз І ст., s/s, 2/2
повільного розвитку. Захворювання
професійне;

хронічний обструктивний бронхіт II ст.
пилової етнології у фазі помірного
загострення. Емфізема легень І ст. ХЛС
компенсоване. Легенева недостатність
(ЛН) II ст. Захворювання професійне;

вегетативно-сенсорна поліневропатія
верхніх кінцівок в поєднанні з
остеоартрозом променевозап'ясних
суглобів, 2-х стороннім епикондильозом
плеча, міофіброзом надлопаткових
м'язів і 2-х стороннім плече-лопаточним
периартрозом зі стійким больовим
синдромом і обмеженням функції верхніх
кінцівок. Захворювання професійне.

Супутній діагноз. Гіпертонічне
захворювання II ст. Гіпертензивне серце.
ІБС.

Атеросклероз аорти в поєднанні з ХЛС:
розширення правих відділів серця,
трікуспідальна регургитація I ст.,
деостолична дисфункія ЛЖ I ст.
Мітральна регургітація С-I ст. СН IIА ст.
Хронічний гастродуоденит ремісія. ДЕП
(гіпертонічна + атеросклеротична) II ст.
з ХНМК, переважно в
вертебро-базилярному басейні.
Посттравматичний артроз лівого
голеностопного суглоба. РОХП і
спондилоартроз хребта з алогічним
синдромом".

З Акту розслідування хронічного
професійного захворювання від № 16 від
04 березня 2010 року вбачається, що при
проведенні розслідування випадку
хронічного професійного захворювання
позивачки встановлено, що професійне
захворювання виникло у зв'язку з
недосконалістю технологій,
неефективності використання засобів
індивідуального захисту, тривалої
роботи в шкідливих умовах праці.
Причиною професійного захворювання
стало проведення робіт в умовах
підвищеного рівня шуму, пилу, вібрації,
тяжкості праці, а також, що
адміністрація цеху № 1 не в повній мірі
виконала вимоги :

ГОСТу 12.1.005-88 «Санітарно гігієнічні
вимоги до повітря робочої зони» п.п.1.11,
3.1., 4.2.5;

ДСН 3.3.6-037-99 «Державні санітарні норми
виробничого шуму, ультразвуку і
інфразвуку» п.1.3-1,4;

ГОСТу 12.1.003-83 «ССБТ. Шум. Загальні вимоги
до повітря робочої зони» п.2.3;

«Інструкції по утриманню виробничих
приміщень» № 658-66 п.66, 78 (а.с. 7).

Таким чином зібраними у справі
доказами підтверджуються висновки
суду про те, що ПАТ «Сумське НВО ім. М.В.
Фрунзе» не створило належних умов
праці на робочому місці позивачки,
внаслідок чого вона отримала ряд
професійних захворювань.

У той же час відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП
України забезпечення безпечних і
нешкідливих умов праці покладається на
власника або уповноважений ним орган.

Обґрунтовуючи свій позов про стягнення
суми в рахунок відшкодування
заподіяної моральної шкоди, позивач
посилався на те, що стан її здоров'я
такий, що їй протипоказана праця,
пов'язана з дією токсичних,
подразнюючих, алергізуючих речовин,
шума, вібрації, важка фізична праця,
несприятливі метеофактори. У зв'язку з
профзахворюванням протягом тривалого
часу вона страждає через постійні
легеневі болі, що заподіює їй значні
моральні страждання, переживання.
Позивачка посилалась на те, що не може
тривалий час знаходитися в погано
провітрюваних приміщеннях.
Вищевказані обставини не дозволяють їй
відвідувати місця великого скупчення
людей через постійний страх
знепритомніти. При будь-яких дріб'язках
вона змушена звертатися по сторонню
допомогу, що морально її пригнічує. У
зв'язку з профзахворюванням вона
постійно зазнає фізичного болю у
зв'язку із нападами утрудненого
дихання, задишки та нападоподібного
кашлю 2-3 рази на добу, важкість та хрипи
у грудях та міжлопатковій ділянці,
головний біль, відчуває підвищену
втому, зниження слуху, шум у вухах та
голові. Приступи кашлю в місцях
скупчення людей, у тому числі,
громадському транспорті, звертають до
неї нездорову увагу. Позивачка
посилалась на те, що вимушена постійно
приймати знеболюючі, заспокійливі та
інші ліки, змушена користуватись
інгалятором.

Через дратівливість, яка пов'язана зі
станом її зхдоров'я, погіршилися її
особисті взаємини з рідними, сусідами,
позивачка змушена вести досить
замкнутий спосіб життя, що не властиво
її характеру і сильно пригнічує.
Порушено звичайний уклад її життя, вона
позбавлена можливості повноцінно
виконувати хатню роботу через значне
обмеження рухів, що призводить до
необхідності докладати додаткових
зусиль для організації праці та побуту,
що пригнічує її фізичний та моральний
стан.

Приймаючи до уваги характер
професійних захворювань позивачки,
колегія суддів вважає, що її доводи про
заподіяння моральної шкоди є
переконливими і заслуговують на увагу,
доводи про обсяг моральних страждань
також заслуговують на увагу, так як
вони узгоджуються з тим переліком
професійних захворювань, які виявлені
у позивачки.

Ураховуючи характер і обсяг моральних
страждань, які зазнає позивачка як
наслідок вищеназваних професійних
захворювань, а також виходячи з
роз'яснень, наданих у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», засад розумності,
виваженості та справедливості, у суду
першої інстанції були підстави для
стягнення з відповідача на користь
позивачки 5500 грн. в рахунок
відшкодування заподіяної їй моральної
шкоди.

Колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи апеляційної
скарги про невірне застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права при вирішенні даної справи. При
цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженого ним органу чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядку, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноваженого ним
органу чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що
шкода, заподіяна працівникам каліцтвом
або іншим ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків, відшкодовується у
встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди.
Відшкодування такої шкоди провадиться
у разі, якщо порушення його законних
прав призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

З названої норми права вбачається, що
моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі змінами,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 25 травня 2001
року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин, зокрема,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах, яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону № 1105-XIV.

Однак Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
згідно з п.27 ст.77 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2006 рік» не
відповідає за завдану моральну шкоду,
оскільки зупинено дію абз.4 ст.1, підп.
«є» п.І ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч.3 ст.34 Закону №
1105-XIV у частині відшкодування моральної
шкоди застрахованим особам і членам
їхніх сімей.

Крім того, із Закону № 1105-XIV Законом
України від 23 лютого 2007 року «Про
внесення змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
який набрав чинності з 30 березня 2007
року, виключена ч. 3 ст. 34.

Таким чином, місцевий суд правильно
керувався положеннями ст. 237-1 КЗпП
України та задовольнив позов про
стягнення моральної шкоди, так як
характер професійних захворювань
позивача дає підстави для висновку про
те, що він морально страждає від
наслідків цих захворювань, внаслідок
цих захворювань змінився спосіб життя
позивача, від нього вимагаються
додаткові зусилля для організації
свого життя.

До вимог про відшкодування моральної
шкоди у випадках, передбачених
трудовим законодавством, дійсно
застосовується тримісячний строк
звернення до суду (ст. 233 КЗпП). Однак до
інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, як вимог, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, строки позовної
давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР (1963
р.) не застосовуються (п. 16 постанови
Пленуму Верховного Суду від 31.03.95 N 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди").

З набранням чинності ЦК України (2004 р.)
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 цього
Кодексу).

Колегія суддів не може погодитись і з
доводами апеляційної скарги щодо
завищеного розміру суми, стягнутої в
рахунок відшкодування заподіяної
моральної шкоди, яка, на думку апелянта,
визначена без урахування рішення суду
від 08 квітня 2008 року. При цьому колегія
суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у 2008
році позивачка зверталась до суду з
позовом про стягнення з ПАТ "Сумське
НВО ім. М.В. Фрунзе" та з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Суми 50000 грн. в
рахунок відшкодування заподіяної їй
моральної шкоди. В обґрунтування
такого позову вона посилалась на те, що
перебувала з ПАТ "Сумське НВО ім. М.В.
Фрунзе" у трудових відносинах і
внаслідок неналежних умов праці
отримала професійне захворювання : за
висновком МСЕК 19.03.2002 р. їй вперше
встановлено втрату професійної
працездатності в розмірі 25 %, а за
висновком МСЕК 23.03.2005 р. їй встановлено
50 % втрати професійної працездатності.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 08 квітня 2008 року
позивачці було відмовлено у
задоволенні названого позову з підстав
відсутності правової норми, яка б
передбачала можливість відшкодування
такої шкоди.

Проте, вбачається, що при ухваленні
рішення у справі, яка розглядається у
даний час, судом першої інстанції
названі обставини були враховані, а
розмір суми в рахунок відшкодування
заподіяної за період з 2008 року по 2011 рік
шкоди визначений з урахуванням
вищеназваних обставин. Зокрема,
вбачається, що за період з 2010 р. - 2011 р.
ОСОБА_3 двічі проходила огляд у
Фтизіатричній МСЕК м. Суми, було
встановлено, що у порівнянні з 2008 роком
стан її здоров'я погіршувався, що в
цілому призвело до втрати 80 %
професійної працездатності, що у
порівнянні з часу ухвалення
попереднього рішення суду у 2008 році
становить підвищення ступеня втрати
працездатності на 30 % ( 80 % - 50 % ).

За наведених обставин колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
містять нових даних, які б давали
підстави для скасування
постановленого рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308,
313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства "Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе" відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 22 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -