Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/287/14-ц

Провадження № 2/185/632/14

17 лютого 2014 року
м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Бабій С.О., при
секретарі Сліпченко С.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
визнання права власності на 1/2 частину
квартири, усунення перешкод у
користуванні нею та вселення,

ВСТАНОВИВ:

10.01.2014 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду з даним позовом до ОСОБА_2,
посилаючись на те, що з 01.03.1997 року по
30.11.2012 р. вони перебували в
зареєстрованому шлюбі. Під час
перебування в шлюбі, сторони придбали
квартиру АДРЕСА_1, яка є їх спільною
сумісною власністю. Просив порівну
поділити вищезазначене майно. Також,
оскільки відповідач вигнав позивача із
їхньої квартири та змінив замки на
вхідний двері, позивач також заявив
вимоги про усунення перешкод у
користуванні квартирою.

Позивач, представник позивача ОСОБА_3 у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали, просили позов задовольнити
в повному обсязі. Дали пояснення
аналогічні викладеним у позовній
заяві, повідомили суду обставини, які
змусили позивача звернутися із даним
позовом до суду. Представник позивача
також уточнив, що вимога про визнання
за позивачем права власності на 1/2
частину квартири заявлена у порядку
поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя без його
реального поділу (виділу в натурі).
Відповідач та представник відповідача
ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнали у повному обсязі та
просили суд відмовити в їх задоволенні,
зазначивши, що фактичні шлюбні
відносини між сторонами припинені із
2009 року, що встановлено рішенням суду,
відповідач оплатив спірне майно за
рахунок коштів, отриманих ним у кредит,
відповідач із червня 2009 р. мешкає у с.
В'язівок із співмешканцем, та позивачем
пропущено строк позовної давності для
звернення до суду, тому просив
застосувати наслідки спливу позовної
давності, відмовивши у позові.

Вислухавши пояснення позивача,
відповідача, представників сторін,
вивчивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позовна заява
підлягає задоволенню.

Як встановлено у судовому засіданні,
сторони у справі з 01.03.1997 р. по 30.11.2012р.
перебували в зареєстрованому шлюбі
(а.с.14). Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 19.11.2012 р. шлюб між сторонами
був розірваний (а.с.10). Відповідно до ч. 2
ст. 114 СК України у разі розірвання
шлюбу судом шлюб припиняється у день
набрання чинності рішенням суду про
розірвання шлюбу. Рішення про
розірвання шлюбу набрало законної сили
30.11.2012 p.

Під час шлюбу подружжям було придбано
спірне майно на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 16.08.2005 р.,
укладеного між ОСОБА_5 як продавцем та
відповідачем ОСОБА_2, як покупцем (а.с.30).
Пункти 10, 11 вказаного договору містять
відомості про надання позивачем згоди
на купівлю спірного майна у
зареєстрованому шлюбі за сумісні
кошти, а також про роз'яснення
нотаріусом ст.ст. 59, 65, 74 Сімейного
кодексу України. Право власності на
нерухоме майно 18.08.2005 р. зареєстровано
за відповідачем (а.с.31).

Згідно ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема, майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.
Щодо спісного майна судом не було
встановлення підстав для набуття
спірного майна у приватну власність
відповідача.

Згідно ч. 2 ст.60 СК України вважається,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Ч.3 ст.368 ЦК України
визначено, що майно, набуте подружжям
за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Згідно ст.70 СК України, у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу про шлюб
та сім'ю України, дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно ст. 355 ЦК України майно, що є
у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦУ України при
поділі майна, що є у спільній сумісній
власності вважається, що частки
співвласників у праві власності є
рівними.

В силу ст. 71 Кодексу про шлюб та сім'ю
України, якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішено судом.

Як роз'яснив в п. 25 Пленум Верховного
суду України у своїй постанові № 11 від
21 грудня 2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його не
дійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, слід керуватися
положеннями ч. 4,5 ст. 71 Кодексу про шлюб
та сім'ю України, щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними,
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Судом було докладно роз'яснено
сторонам у справі їх процесуальні
права та обов'язки. Клопотання про
призначення по справі судової
будівельно-технічної експертизи, тощо
сторонами та їх представниками не
заявлялися.

Враховуючи, що подружжя не дійшло згоди
про поділ спірного майна, при цьому
реально поділити квартиру не
представляється можливим, тому суд
вважає за можливе задовольнити позов
із визначенням ідеальних часток сторін
на спірне майно, а саме по 1/2 частині
спірного майна за кожною стороною у
справі.

Так само підлягає задоволенню позовні
вимоги про усунення перешкод у
користуванні квартирою та вселення,
виходячи із наступного.

На підставі ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК
України власнику належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном і він
реалізує їх на власний розсуд. Правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб - ч. 1 ст. 316 ЦК України.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Права власника квартири визначені ст.
383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Позивач зареєстрована у спірній
квартирі із 06.11.2006 р. (а.с.9)

За встановлених судом обставин
вбачається, що відповідач порушує одну
із складових частин права власності -
право користування квартирою. Порушене
право позивача як співвласника
квартири підлягає захисту.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, при цьому припинення дії, яка
порушує право та відновлення
становища, яке існувало до порушення, є
одними із способів захисту цивільних
прав та інтересів.

Способи захисту, обрані позивачем, не
суперечать чинному законодавству
України, зокрема ст. 391 передбачає право
власника майна вимагати усунення
будь-яких перешкод, які не пов'язані із
позбавленням володіння, у здійсненні
ним права користування чи
розпорядження своїм майном. Оскільки
неможливість фізичного доступу до
спірної квартири створює перешкоди у
здійсненні права користування,
зобов'язання відповідача) не чинити
позивачу перешкод у користуванні нею, а
передача йому ключів від замків
квартири та вселення позивача до
спірної квартири відновить його права
співвласника квартири, що відповідає
правовій позиції, висловленій
Верховним Судом України в постанові
від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13,
оскільки не суперечить положенням ст.
16 ЦК України. Зокрема, ч. 2 указаної
статті передбачено, що суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом. Законодавчі
обмеження матеріально-правових
способів захисту цивільного права чи
інтересу підлягають застосуванню з
дотриманням положень ст. ст. 55, 124
Конституції України та ст. 13 Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, відповідно до
яких кожна особа має право на
ефективний засіб правового захисту, не
заборонений законом. Оскільки
положення Конституції України та
Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.
ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження
матеріального права суперечать цим
положенням, порушення цивільного права
чи цивільного інтересу підлягають
судовому захисту і у спосіб, не
передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК
України, але який є ефективним засобом
захисту, тобто таким, що відповідає
змісту порушеного права, характеру
його порушення та наслідкам,
спричиненим цим порушенням.

Суд не вбачає підстав для відмови
позивачу у позові на підставі
застосування наслідків спливу
позовної давності, про що просить
відповідач та представник відповідача
у справі, із наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261
ЦК України позовна давність - це строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила,
при цьому згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України
за зобов'язанням з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна
давність обчислюється за загальними
правилами визначення строків,
встановленими ст. ст. 253 - 255 цього
Кодексу (а саме перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок).

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України,
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Згідно ст. 72 СК України, позовна
давність не застосовується до вимог
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
якщо шлюб між ними не розірвано. До
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Оскільки, як було встановлено судом,
рішення суду про розірвання шлюбу між
сторонами набрало законної сили 30.11.2012
p., а спори щодо квартири АДРЕСА_1 та
користування нею у сторін почалися у 2013
р., суд не вважає строк позовної
давності щодо вимог позивача таким, що
сплинув. Фактичне припинення шлюбних
відносин між сторонами у справі із
червня 2009 р., на що вказує позивач, не є
обставиною, із якою закон пов'язує
початок обчислення позовної давності.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Керуючись ст.ст.16, 257, 259, 261, 267, 379, 382, 383, 386,
391, 392 ЦК України, ст.ст. 60,63,69,70,71,72 СК
України, ст.150 ЖК України, ст. ст. 5-8, 10,11,
57, 60, 84, 88, 209, 212, 214-215, 224-228, 294 ЦПК України ,
суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, ІПН
НОМЕР_1) право власності на 1/2 квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2,
ІПН НОМЕР_2) право власності на 1/2
квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2,
ІПН НОМЕР_2) не чинити ОСОБА_1 (
ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за
адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) перешкод у
користуванні квартирою АДРЕСА_1) та
передати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, ІПН
НОМЕР_1) ключі від замків квартири.

Вселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, ІПН
НОМЕР_1) у квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2,
ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за
адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) 543 (п'ятсот
сорок три) гривні 60 коп. витрат по
сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана апеляційному суду
Дніпропетровської області через
Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
С. О. Бабій