Справа №482/2431/13-ц 31.03.2014 31.03.2014 31.03.2014
Провадження №22-ц/784/953/14 Провадження №
Головуючий у 1-ї інстанції: Гажа О.П.
Доповідач в апеляційній
інстанції: Буренкова К.О.
У Х В А Л А

Іменем України

31 березня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О.,
Крамаренко Т.В.,

при секретарі судового
засідання: Свіщуку О.В.,

за участю: представника
позивача - Рудь С.А., відповідача ОСОБА_3,
представника відділу ДВС - Мовлян Г.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в цивільну
справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Новоодеського районного
суду від 28 січня 2014 року за її позовом
до відділу державної виконавчої служби
Новоодеського районного управління
юстиції і ОСОБА_3 про визнання
неправомірними дій та бездіяльності
державного виконавця щодо визначення
заборгованості по аліментам,
визначення її розміру та стягнення
пені за прострочення сплати аліментів,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до відділу державної
виконавчої служби Новоодеського
районного управління юстиції (далі -
відділ ДВС) і ОСОБА_3 про визначення
заборгованості по аліментам,
визначення її розміру та стягнення
пені за прострочення сплати аліментів.

Позивачка зазначала, що постановою
Новоодеського районного суду від 23
вересня 2003 року на її користь з ОСОБА_3
стягнуто аліменти на утримання дитини
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4
частини всіх видів його заробітку,
починаючи з 23 лютого 2003 року та до
досягнення дитиною повноліття. 23
вересня 2003 року їй було видано
виконавчий лист. У зв'язку з тим, що
боржник працював у ПП «Чорноморець»
відділом ДВС виконавчий лист було
направлено за місцем його роботи. Після
звільнення відповідача у жовтні 2004
року з ПП «Чорноморець» виконавчий
лист повернуто до Новоодеського
районного управління юстиції, про що
вона була повідомлена вказаним
підприємством. З 2004 року вона
періодично отримувала аліменти від
відповідача. Звернувшись у вересні 2012
року до відділу ДВС, їй стало відомо, що
виконавчий лист на примусовому
виконанні у період з 2004 - 2012 роки не
знаходився. 14 січня 2013 року вона
отримала дублікат виконавчого листа та
звернулася до відділу ДВС для
подальшого його виконання. Між тим,
державним виконавцем заборгованість
по аліментам ОСОБА_3 нарахована лише,
починаючи з лютого 2010 року по 30 серпня
2013 року в розмірі 9460 грн. 64 коп.

Посилаючись на те, що саме з вини
відділу ДВС було втрачено виконавчий
лист, а також на норми ст. 195-196 СК
України позивачка просила визнати
неправомірними дії державного
виконавця відділу ДВС Білоуса Р.С. щодо
визначення розміру заборгованості по
аліментам за період з лютого 2010 року по
30 серпня 2013 року в розмірі 9460 грн. 64 коп.;
визнати неправомірною бездіяльність
державного виконавця щодо визначення
заборгованості по аліментам за період
з 09 жовтня 2004 року по січень 2010 року;
визначити заборгованість по аліментам
за період з 09 жовтня 2004 року по 30 серпня
2013 року в розмірі 25169 грн. 65 коп., а також
стягнути з ОСОБА_3 на її користь
заборгованість по аліментам в розмірі
25169 грн. 65 коп. і пеню в розмірі 22940 грн.
за прострочення сплати аліментів.

Рішенням Новоодеського
районного суду від 28 січня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційні скарзі позивачка
просить вказане рішення суду
скасувати, а у справі ухвалити нове
рішення, яким задовольнити заявлені
нею вимоги, посилаючись на те, що суд
неповно з'ясував обставини вини
відділу ДВС у втраті виконавчого листа,
розмір заборгованості по аліментам
визначив з порушенням вимог ст. ст. 195-196
СК України та безпідставно відмовив у
стягненні пені за прострочення
аліментного зобов'язання.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що
постановою Новоодеського районного
суду від 23 вересня 2003 року на її
користь з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на
утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
розмірі 1/4 частини всіх видів його
заробітку, починаючи з 23 лютого 2003 року
та до досягнення дитиною повноліття.

23 вересня 2003 року Новоодеським
районним судом позивачці видано
виконавчий лист №2-788, який було
передано на виконання до відділу ДВС.
У зв'язку з тим, що боржник працював у ПП
«Чорноморець» відділом ДВС виконавчий
лист було направлено за місцем його
роботи. Після звільнення відповідача у
жовтні 2004 року з роботи у ПП
«Чорноморець» виконавчий лист
повернуто до Новоодеського районного
управління юстиції, про що позивачка
була повідомлена вказаним
підприємством (а.с.11)

Із позовної заяви ОСОБА_5 видно, що
з 2004 року вона періодично отримувала
аліменти від відповідача, про що
свідчать поштові перекази та
банківські квитанції. Звернувшись лише
у вересні 2012 року до відділу ДВС,
позивачці стало відомо, що виконавчий
лист на примусове виконання у період
за 2004 - 2012 роки до відділу ДВС не
надходив.

Ухвалою Новоодеського районного
суду від 20 листопада 2012 року було
задоволено заяву позивачки про видачу
дубліката виконавчого листа, який вона
отримала 14 січня 2013 року, та передала
до відділу ДВС на примусове виконання.

Постановою державного виконавця
від 04 лютого 2013 року за вказаним
дублікатом виконавчого листа було
відкрито виконавче провадження (а.с.9)

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 194 СК
України, аліменти можуть бути стягнуті
за виконавчим листом за минулий час,
але не більш як за три роки, що
передували пред'явленню виконавчого
листа до виконання. Якщо за виконавчим
листом, пред'явленим до виконання,
аліменти не стягувалися у зв'язку з
розшуком платника аліментів або у
зв'язку з його перебуванням за
кордоном, вони мають бути сплачені за
весь минулий час.

Положеннями ч. 3, 4, 9 ст. 74 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачено, що державний виконавець
обчислює розмір заборгованості із
сплати аліментів, складає відповідний
розрахунок та повідомляє про нього
стягувану та боржнику, а в разі
виникнення спору щодо розміру
заборгованості із сплати аліментів, то
він вирішується в суді.

Враховуючи наведені обставини,
державний виконавець відповідно до
вимог частин 1 та ст. 194 СК України
обґрунтовано визначив заборгованість
ОСОБА_3 по сплаті аліментів за період з
01 лютого 2010 року по серпень 2013 року
включно, тобто, за останні три роки, що
передували пред'явленню дубліката
виконавчого листа до виконання.

Визначаючи розмір заборгованості
по аліментах за період з 01 лютого 2010
року по серпень 2013 року включно у 9460
грн. 64 коп., державний виконавець
відповідно до положень ст. 195 СК України
правильно виходив із
середньостатистичної заробітної плати
по Новоодеському районі, оскільки ні
позивачка, ні відповідач не надали
доказів про те, що останній має
регулярну заробітну плату (дохід) (а.с.4,
13).

Доказів на підтвердження того, що
виконавчий лист було втрачено з вини
відділу ДВС, як це передбачено ст. 60 ЦПК
України, відповідачка суду не надала.

Тому вимоги позивачки про визнання
неправомірними дій та бездіяльності
державного виконавця щодо визначення
періоду нарахування заборгованості по
аліментам, її розміру є
безпідставними. А тому не підлягають
задоволенню.

Статтею 196 СК України визначено, що
при виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Із матеріалів справи вбачається, що
виконавчий лист щодо стягнення із
відповідача на користь позивачки
аліментів перебуває на примусовому
виконанні лише з 04 лютого 2013 року. На
а.с. 33-51 є копії поштових переказів та
квитанцій банку, які свідчать про
сплату відповідачем в добровільному
порядку на користь позивачки
аліментів, а саме: у 2005 році - 1250 грн.; у
2006 році - 1650 грн.; у 2007 році - 1800 грн.; у 2008
році - 1750 грн.; у 2009 році - 2400 грн.; у 2010
році - 1600 грн.; у 2011 році - 1200 грн.; у 2013
році - 9100 грн. Вказані обставини
позивачка не заперечувала.

Частинами 1 та 2 ст.181 СК України
визначено, що способи виконання
батьками обов'язку утримувати дитину
визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини
той із них, хто проживає окремо від
дитини, може брати участь у її
утриманні в грошовій і (або)
натуральній формі.

Встановивши наведені обставини,
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що
ОСОБА_5 не заперечувала проти
добровільного виконання відповідачем
аліментних зобов'язань. А тому відсутні
підстави, передбачені ст. 196 СК України,
для стягнення на користь позивачки із
відповідача пені за прострочення
зобов'язання по сплаті аліментів.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідачу було відомо раніше про
наявність в нього заборгованості по
аліментам не можна прийняти до уваги.
Так, відповідно до змісту наведених
правових норм, право на стягнення пені
у одержувача аліментів виникає лише
при виникненні заборгованості з вини
платника аліментів. А виникнення
заборгованості із сплати аліментів
законодавець пов'язує з моментом
здійснення нарахування такої
заборгованості державним виконавцем в
установленому законом порядку.

Таким чином перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, колегія суддів дійшла висновку,
що воно відповідає вимогам норм
матеріального та процесуального права.
А тому підстав для його скасування чи
зміни немає.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а
рішення Новоодеського районного суду
від 28 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча
Судді