Справа №485/3150/13-ц 01.04.2014 01.04.2014 01.04.2014
Провадження №22-ц/784/789/14
Провадження № 22ц- 784/789/14
інстанції Устіченко К.І.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем
України

01 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі Яценко Л.В.,

за участю:

- представника відповідача
Крісанова С.Л.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 03
лютого 2014 року

за позовом

ОСОБА_3 до Приватного підприємства
«СеОл-агро»

про

стягнення заборгованості з орендної
плати

в с т а н о
в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3
звернулася в суд з позовом до ПП
«СеОл-агро» про стягнення
заборгованості з орендної плати.

Позивачка зазначала, що 01 вересня
2010 року уклала з відповідачем два
договори оренди належної їй земельної
ділянки загальною площею 4,23 га, яка
належить їй на підставі державного
акту на право власності на землю від 22
червня 2001 року.

За умовами вказаних Договорів
оренди відповідач зобов'язався
сплачувати орендну плату у грошовій,
натуральній або відробітковій формі в
загальному розмірі 1470 грн. або 3 % від
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки у строк не пізніше 01 листопада
кожного року.

Посилаючись на те, що за 2012 -2013
роки їй не доплачена орендна плата
в сумі 3037 грн. 78 коп., виходячи із нової
грошової оцінки земельної ділянки та з
урахуванням 0,2 % пені за кожен день
прострочення недоплаченої суми в межах
1 року, позивачка просила про
задоволення позову.

Рішенням Снігурівського
районного суду Миколаївської області
від 03 лютого 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши наведені в апеляційній
скарзі доводи та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що вона
не підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Відповідно до ст. 93 ЗК України
право оренди земельної ділянки - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
провадження підприємницької
діяльності.

Відповідно до ст.. 13 Закону України «Про
оренду землі» (далі - Закон) договір
оренди землі - це договір, за яким
орендодавець зобов'язаний за плату
передати орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 21 Закону орендна
плата за землю - це платіж, який орендар
вносить орендодавцеві за користування
земельною ділянкою. Розмір, форма і
строки внесення орендної плати за
землю встановлюються за згодою сторін
у договорі оренди (крім строків
внесення орендної плати за земельні
ділянки державної та комунальної
власності, які встановлюються
відповідно до Податкового кодексу
України.

Статтями 24, 25 Закону передбачені права
та обов'язки орендодавця та орендаря,
зокрема, орендодавець зобов'язаний
своєчасно вносити орендну плату в
розмірі та строки обумовлені
договором.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки площею 4,23
га, яка розташована на території
Баратівської сільської ради
Снігурівського району Миколаївської
області, та передана їй для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва на підставі Державного
акту на право приватної власності на
землю, виданого 22 червня 2001
Баратівською сільською радою народних
депутатів Снігурівського району
Миколаївської області .

01 вересня 2010 року позивачка
(орендодавець) уклала з відповідачем
(орендар) два окремі договори оренди
земельної ділянки, згідно умов яких
передала у платне користування
відповідача земельні ділянки площею 1,8
га та 2,43 га на 10 років - з 01 вересня 2010
року по 01 вересня 2020 року.

Договори оренди зареєстровані у
відділі Держкомзему Снігурівського
району Миколаївської області, про що
вчинено запис у Державному реєстрі
земель 29 березня 2012 року.

За умовами договорів оренди відповідач
зобов'язався сплачувати орендну плату
у строк не пізніше 01 листопада кожного
року у грошовій, натуральній або
відробітковій формі по узгодженню
сторін і її розмір становить 428 грн. та
1042 грн. відповідно або 3 % від вартості
земельної ділянки.

Пунктом 3.4. договору оренди визначено,
що у разі невнесення орендної плати у
строки, визначені цим договором,
орендар сплачує пеню у розмірі 0,2%
несплаченої суми за кожен день
прострочення.

Наполягаючи на задоволенні позову,
позивачка вказувала на наявність
заборгованості по орендній платі,
посилаючись на те, що за 2012 та 2013 роки
отримала по 1 470 грн. (428 грн. + 1042 грн.)
орендної плати за кожен рік, проте,
виходячи із нової грошової оцінки
земельної ділянки, яка згідно із
положеннями постанови Кабінету
Міністрів України від 31 жовтня 2011 р. №
1185 «Про внесення змін до Методики
нормативної грошової оцінки земель
сільськогосподарського призначення та
населених пунктів» становить 86224,65 грн.,
але не була врахована відповідачем,
вона недоотримала 1113 грн. 74 коп.
орендної плати за кожен рік, тобто
всього 2227,48 грн., із такого розрахунку: 86
224,65 грн. х 3% - 1470 грн. = 1113,74 грн. х 2 = 2227,48
грн.

Крім того, враховуючи вимоги пункту 3.4
договору, позивачка вважала, що в межах
заборгованості за 1 рік підлягає
стягненню пеня саме на прострочену
суму 1113 грн. 74 коп., тому загальний
розмір заборгованості разом з пенею
становитиме 3037 грн. 78 коп.

Обгрунтовуючи свої вимоги, позивачка
виходила з того, що збільшення розміру
орендної плати повинно здійснюватися
автоматично змінюватися відповідачем
в залежності від нової грошової оцінки
земельної ділянки.

Між тим, укладений між сторонами
договір оренди не містить таких умов.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України
передбачено, що сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до пунктів 3.2; 8 договорів
оренди орендна плата може
переглядатися за згодою сторін, а за
відсутності згоди спір вирішується у
судовому порядку.

Тобто, умови договору оренди землі
зобов?язують за певних обставин
переглянути умови договору.

Позивачка не зверталася до відповідача
з питанням перегляду орендної плати.

З відомостей про отримання орендної
плати, що містяться в матеріалах справи
вбачається, що позивачка за 2012 - 2013 роки
отримала орендну плату по 1249 грн. 50 коп.,
виходячи із орендної плати, зазначеної
у договорах оренди - 1470 грн., що
становить 3% від грошової оцінки
земельної ділянки (на час укладення
договору оренди), за мінусом 15 % (220,50
грн.) податку на доходи фізичних осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61
цього Кодексу.

За такого, позивачкою не доведено
наявність заборгованості по орендній
платі, а тому суд дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність підстав в
задоволенні позову.

За наведених обставин, доводи
апеляційної скарги про те, що орендар
під час виплати орендної плати
зобов'язаний враховувати
нормативно-грошову оцінку землі на
відповідний рік, є безпідставними.

Крім того, постанова Кабінету
Міністрів України від 31 жовтня 2011 року
№ 1185 «Про внесення змін до Методики
нормативної грошової оцінки земель
сільськогосподарського призначення та
населених пунктів» передбачає
застосування відповідних коефіцієнтів
для нормативно-грошової оцінки земель,
що призводить до зміни з 01січня 2012 року
річних сум податкових зобов'язань зі
сплати земельного податку та орендної
плати за земельні ділянки державної та
комунальної власності, а також може
бути підставою для перегляду орендної
плати за земельні ділянки
сільськогосподарського призначення,
укладені з фізичними особами.

Тобто положення вказаної постанови є
підставою для перегляду розміру
орендної плати, встановленої умовами
договору у разі зміни її грошової
оцінки, а не для автоматичної зміни
умов договору оренди та підвищення
розміру орендної плати.

Оскільки рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, то підстав для
його скасування немає.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити, а рішення Снігурівського
районного суду Миколаївської області
від 03 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді