ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Наумчука
М.І.,Мостової Г.І., Остапчука
Д.О.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, про поділ домоволодіння в
натурі, та за зустрічним позовом ОСОБА_7
до ОСОБА_6, про припинення права
власності на частку в спільному майні
та визнання права власності на Ѕ частку
домоволодіння, виплати частини
компенсації, за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 жовтня
2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що йому на підставі рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 червня 2008 року
належить на праві власності Ѕ
частина житлового будинку АДРЕСА_1.
Інша частина будинку на підставі цього
ж рішення належала ОСОБА_6, та ОСОБА_6 по
ј частині кожному.

Після смерті його матері в лютому 2005
року, будинок залишився без догляду,
належного утримання та потребує
негайного ремонту.

Позивач просив ухвалити рішення, яким
поділити в натурі вказане
домоволодіння між ними.

Ухвалою Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 20
листопада 2009 року до участі у справі в
якості відповідача було притягнуто
ОСОБА_7 та виключено з числа
відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_6

У грудні 2009 року ОСОБА_7 звернулась до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6 та
просила припинити його право на частку
в спільному майні та визнати за нею
право власності на Ѕ частину
домоволодіння АДРЕСА_1

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим,
що вона є власником Ѕ частини
домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі
договору дарування від 03 липня 2009 року
та договору міни від 04 липня 2009 року.
Інша частина домоволодіння належить
ОСОБА_6 на підстав рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 червня 2008 року.

До набуття нею у власність спірного
домоволодіння будинок знаходився у
жахливому стані, у зв'язку з чим нею
були понесені витрати щодо утримання
та збереження домоволодіння в розмірі
43 566,23 грн. Відповідач не виконує
обов'язків щодо утримання та
збереження домоволодіння.

Оскільки вона самотужки несе тягар
утримання спільного домоволодіння, а
ОСОБА_6 постійно проживає на території
Російської Федерації та забезпечений
житлом, звернулась до суду з вказаним
позовом.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 грудня 2011 року
позов задоволено. Припинено право
спільної часткової власності ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на домоволодіння АДРЕСА_1.
Визнано за ОСОБА_7 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1. Стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 компенсацію
вартості Ѕ частини домоволодіння
АДРЕСА_1 в розмірі 44 073,00 грн, що
знаходяться на депозитному рахунку ТУ
ДСА України в Дніпропетровській
області. В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 жовтня
2013 року рішення суду першої інстанції,
в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_7, скасовано та ухвалено нове про
відмову в задоволенні позовних вимог. В
іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати ухвалене судове рішення
апеляційної інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України, під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Враховуючи, що заявником оскаржується
рішення апеляційної інстанції тільки в
частині позовних вимог за зустрічним
позовом ОСОБА_7 про припинення права на
частку у спільному майні та визнання
права власності на Ѕ частині
домоволодіння, то колегія суддів
вважає за недоцільним виходити за межі
касаційної інстанції та переглядати
рішення суду в повному обсязі.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог за зустрічним позовом
ОСОБА_7 та ухвалюючи в цій частині нове
про відмову в задоволенні позовних
вимог, апеляційний суд виходив із того,
що Ѕ частина спірного домоволодіння є
значною частиною і відповідно до
положень ст. 365 ЦК України право особи
на частку у спільному майні не може
бути припинено. Крім того, апеляційний
суд вважав, що середньо-ринкова
вартість спірного домоволодіння без
урахування ремонтно-будівельних робіт
становить 129 898,00 грн, а тому Ѕ частина
домоволодіння складає 64 949,00 грн, а
ОСОБА_7 на депозитний рахунок суду було
внесено 44 073,00 грн.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду апеляційної інстанції
не можна.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1
належить ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на праві
спільної часткової власності, що
підтверджується договором дарування
від 03 липня 2009 року, договором міни від
04 липня 2009 року та рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 червня 2008 року.

Спірне домоволодіння складається з
житлового будинку літ. А-1, загальною
площею 551 кв. м., погребу літ. Б, колодязю
літ. К, що підтверджується копією
технічного паспорту від 30 червня 2009
року.

Відповідно до Висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
16 листопада 2010 року вартість спірного
домоволодіння до проведення
ремонтно-будівельних робіт становить 88
156,00 грн, розподіл спірного
домоволодіння в натурі визначити не
надається можливим.

Згідно ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи
на частку у спільному майні може бути
припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників, якщо: 1)
частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; 2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування
майном є неможливим; 4) таке
припинення не завдасть істотної шкоди
інтересам співвласника та членам його
сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 265 ЦК України суд
постановляє рішення про припинення
права особи на частку в спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

ОСОБА_7 було здійснено внесення
вартості Ѕ частини спірного
домоволодіння на депозитний рахунок
суду, що підтверджується банківським
чеком від 19 листопада 2011 року на суму 44
073,00 грн.

За таких обставин, апеляційний суд,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції, в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_7 про
припинення права на частку у спільному
майні, визнання права власності та
ухвалюючи нове про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходив із
положень п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України, а саме,
що Ѕ частина спірного домоволодіння є
значною частиною, при цьому не
врахував, що спірне домоволодіння
поділити в натурі неможливо (п.2 ч.1 ст. 365
ЦК України), а також те, що припинення
права ОСОБА_6 на його частку у спірному
домоволодінні не завдасть істотної
шкоди його інтересам та членам його
сім`ї (п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України), оскільки
він проживає на території Російської
Федерації та має там постійне житло, що
не заперечується самим представником
ОСОБА_6

Крім того, судом апеляційної інстанції
не було враховано, що ОСОБА_6 не
заперечував проти отримання грошової
компенсації за його частку у спільному
майні, однак не погоджувався з її
розміром. При цьому суду необхідно
врахувати, що розмір грошової
компенсації визначається за угодою
сторін, а за відсутності такої угоди -
судом за дійсною вартістю будинку
(квартири) на час розгляду справи.

За таких обставин, визнати ухвалене
судове рішення законним і
обґрунтованим не можна, тому воно
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 жовтня
2013 року скасувати, справу направити
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук