Справа № 2/409/408/13
Провадження № 22ц/782/5455/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - судді Авалян Н.М.,

суддів - Максюти І.О., Туренка С.І.

при секретарі - Скоробогатовій Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Білокуракинського районного суду
Луганської області від 02 грудня 2013
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
Селянського фермерського господарства
«Вікторія-К» про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА :

Позивачка звернулась до суду з
позовом 29 серпня 2012 року, в якому
просила: 1) визнати недійсним договір
оренди земельної ділянки, укладений
між нею та відповідачем СФГ
«Вікторія-К» 19 лютого 2007 року; 2)
скасувати державну реєстрацію
договору оренди; 3) зобов'язати
відповідача СФГ «Вікторія-К» повернути
земельну ділянку. Позов обгрунтований
тим, що договором не були обумовлені
всі істотні умови, передбачені ст.15
Закону України «Про оренду землі»,
зокрема в договорі не було зазначено: 1)
цільове призначення земельної ділянки;
2) умови збереження стану об'єкта
оренди; 3) сторону, яка несе ризик
випадкового знищення або пошкодження
об'єкта оренди. Крім того, посилалась
на те, що на час укладення договору
оренди був відсутній план чи схема
спірної земельної ділянки, оскільки
таку ділянку було виділено в натурі
лише в листопаді 2011 року.

Рішенням Білокуракинського районного
суду Луганської області від 02 грудня
2013 року в задоволенні позову було
відмовлено в зв'язку з пропуском строку
позовної давності.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
неповноту з'ясування обставин справи,
просить його скасувати і ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду,
заслухавши сторони та обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право залишити його без змін,
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог або
змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст.309 ЦПК України
підставою для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою пропущений строк позовної
давності, перебіг якого суд визначив з
моменту передачі земельної ділянки
орендатору, тобто з 19 лютого 2007 року.

Проте, з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки він не
відповідає нормам матеріального та
процесуального права, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення і
лише у тому разі, якщо позовні вимоги
будуть визнані судом обґрунтованими.
(п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»).

Не зважаючи на те, що відповідачем була
подана заява про застосування строків
позовної давності, в рішенні відсутні
висновки про те, чи визнає суд позовні
вимоги обґрунтованими.

У зв'язку з цим рішення суду не
можна вважати законним та
обгрунтованим, у звязку з чим воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка на підставі державного акта
на право власності на землю від 23
листопада 2001 року є власницею
земельної ділянки площею 8,0938 га, яка
розташована на території
Просторівської сільської ради
Білокуракинського району Луганської
області.

19 лютого 2007 року між сторонами було
укладено договір оренди вказаної
земельної ділянки строком на десять
років, який 11 червня 2007 року
зареєстровано у Білокуракинському
районному реєстраційному окрузі
Луганської регіональної філії ДП
«Центр державного земельного
кадастру» за № 209877/07.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Частиною 2 ст. 203 ЦК України визначено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 3 ст. 792 ЦК України передбачено,
що відносини щодо найму (оренди)
земельної ділянки регулюються законом.

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст.
20 Закону України «Про оренду землі»
договір оренди землі підлягає
державній реєстрації, після чого він
відповідно до ст. 18 цього Закону
набирає чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
ст. ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 Закону
України «Про оренду землі»).

Аналізуючи доводи позивачки щодо
підстав визнання договору оренди землі
недійсним, апеляційний суд приходить
до наступних висновків.

Доводи позивачки про те, що на час
укладення договору оренди був
відсутній план чи схема спірної
земельної ділянки, оскільки таку
ділянку було виділено в натурі лише в
листопаді 2011 року не заслуговують на
увагу з огляду на те, що ця обставина не
є правовою підставою для визнання
недійсним укладеного договору, а крім
того, право власності за позивачкою
було визнано на підставі державного
акта на право приватної власності на
землю, що містить, крім іншого, план на
місцевості земельної ділянки, щодо
якої його видано.

Доводи позивачки про те, що в договорі
відсутня така істотна умова, як цільове
призначення земельної ділянки, не
заслуговують на увагу, оскільки це
спростовується договором, в п.16 якого
визначено, що цільове призначення
земельної ділянки, яка є предметом
оренди, - землі сільськогосподарського
призначення.

Також не заслуговують на увагу доводи
позивачки про те, що в договорі
відсутня така істотна умова, як умови
збереження стану об'єкта оренди,
оскільки це спростовується
матеріалами справи. Так, в п. 17 договору
зазначено умови збереження стану
об'єкта оренди - за цільовим
призначенням.

З доводом позивачки про те, що
договором не визначено, хто із сторін
несе ризик випадкового знищення або
пошкодження об'єкта оренди чи його
частини, колегія суддів погоджується.

Як вбачається з договору, в п.32 вказано,
що ризик випадкового знищення або
пошкодження об'єкта оренди чи його
частини несе орендар (орендодавець)
(непотрібне закреслити), однак із копії
договору від 19 лютого 2007 року не
вбачається, що сторони визначилися з
цього питання, оскільки закреслення
відсутнє.

Позивачка вважає, що така
невизначеність є підставою для
визнання договору оренди недісним.

Проте, з вказаним доводом позивачки
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Одже, за змістом законодавства,
відсутність у договорі оренди однієї з
істотних умов, передбачених ст. 15
Закону України «Про оренду землі» само
по собі не є безумовною підставою для
визнання правочину недійсним в
розумінні норм матеріального права,
які містяться в статтях 203, 215 ЦК
України. Така правова позиція
висловлена в постанові Верховного Суду
України від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13,
яка в сил ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів

Судом установлено, що права позивачки
відсутністю визначеності вказаного
пункту договору (ризик випадкового
знищення або пошкодження об'єкта
оренди чи його частини) впродовж дії
договору оренду не порушувались. На
порушення таких прав позивачка не
посилається в позовній заяві. Не були
вони встановлені й під час судового
розгляду справи. Таким чином, позивачка
лише припускає, що вказана
невизначеність договору може порушити
її права.

Ураховуючи викладене, позовні вимоги
слід визнати необгрунтованими.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1,3,4, 316,
317, 319, 323-325,327 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Білокуракинського районного
суду Луганської області від 02 грудня
2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову з
інших підстав в задоволенні позову
ОСОБА_1 до Селянського фермерського
господарства «Вікторія-К» про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції - Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом

Суддя-доповідач: