Справа № 368/48/13 Головуючий у І
інстанції Провадження № 22-ц/780/2674/14
Доповідач у 2 інстанції
СавченкоКатегорія 45
У Х В А Л А

іменем України

29 травня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Білоконь С.І.,

при секретарі Токар
Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 27 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про розподіл спільного майна подружжя
та припинення права власності на
нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із вказаним вище позовом, який
надалі доповнила і мотивувала тим, що 30
квітня 1993 року вона уклала із
відповідачем шлюб, від якого мають
неповнолітню доньку ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1. Спільне життя між ними не
склалося і рішенням Кагарлицького
районного суду Київської області від 29
жовтня 2012 року шлюб між ними розірвано.
Вказувала, що в період шлюбу сторони
придбали квартиру АДРЕСА_3, яка є їх
спільною сумісною власністю і підлягає
розподілу. Посилалася, що після
розлучення донька Богдана проживає з
нею і перебуває на її утриманні.
Відповідач матеріальної допомоги на
дитину не надає, аліменти не сплачує, а
тому вважає, що згідно ч.3 ст.70 СК
України її частка у спільному майні має
бути збільшена до 2/3 частин, а право
відповідача на 1/3 частину квартири слід
припинити на підставі ст.365 ЦК України,
поскільки ця частка є незначною і
спільне володіння і користування
квартирою неможливе, бо між ними
постійно виникають сварки і конфлікти.

У зв'язку з наведеним просила розділити
майно подружжя та збільшити розмір її
частки у спірній квартирі до 2/3 частин,
припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3
частину квартири, та визнати за нею
право особистої власності на квартиру
АДРЕСА_3.

Рішенням Кагарлицького районного суду
Київської області від 27 лютого 2014 року
позов задоволено частково. Визнано за
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за
кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Не погоджуючись із таким рішенням
позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове, яким її позовні вимоги
задоволити в повному обсязі,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального
права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про розподіл між
сторонами в рівних частинах
подружнього майна у вигляді квартири,
суд обгрунтовував свої висновки
відсутністю передбачених ч.3 ст.70 СК
України підстав для збільшення частки
ОСОБА_1 у праві власності на квартиру.
При цьому суд виходив з того, що
позивачкою не надано доказів того, що
розмір аліментів, які сплачує
відповідач на утримання
неповнолітньої дитини, є недостатнім
для забезпечення її фізичного,
духовного розвитку і лікування.

Крім того, суд прийшов до висновку про
відсутність підстав для припинення
права власності відповідача на частину
квартири.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу
спільного майна подружжя їх частки
визнаються рівними.

Відповідно до положень ч.3 ст.70 СК
України за рішенням суду частка майна
одного з подружжя, з яким проживають
діти, може бути збільшена за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їх
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Судом першої інстанції встановлено і
вбачається з матеріалів справи, що
сторони із 30 квітня 1993 року перебували
в зареєстрованому шлюбі, який
розірвано рішенням Кагарлицького
районного суду від 29 жовтня 2012 року. Від
шлюбу сторони мають неповнолітню
доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період зареєстрованого шлюбу
сторонами придбано квартиру АДРЕСА_3,
яка є їх спільною сумісною власністю
подружжя.

Також судом встановлено, що позивачка
не надала належних і допустимих
доказів, які б давали підстави для
збільшення її частки, зокрема доказів
недостатності сплачуваних
відповідачем аліментів для
забезпечення її фізичного, духовного
розвитку і лікування їх доньки ОСОБА_3.

За таких обставин суд обгрунтовано
задоволив вимоги ОСОБА_1 частково та
розподілив квартиру між сторонами в
рівних частинах.

Доводи апеляційної скарги про те, що
сплачуваних відповідачем аліментів на
дитину в розмірі 700 грн. недостатньо
необгрунтовані та не підтверджуються
жодним доказом. З огляду на
встановлений законом прожитковий
мінімум на одну особу в розмірі 1176 грн.
на місяць колегія суддів вважає такі
доводи безпідставними.

До суду апеляційної інстанції подані
письмові пояснення ОСОБА_1 про те, що
підставою для збільшення її частки у
праві власності на квартиру є те, що
спірна квартира придбана за її
особисті кошти, а саме за рахунок
проданої нею у 2003 році належної їй
особисто квартири АДРЕСА_4. Колегія
суддів вважає такі доводи
необгрунтованими, з огляду на те, що
квартира АДРЕСА_4 придбана позивачкою
за договором купівлі-продажу у 1998 році,
тобто в період зареєстрованого шлюбу
із відповідачем, а отже твердження
позивачки, що ця квартира є її
особистою власністю безпідставні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 27 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
її проголошення.

Головуючий

Судді :