Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №276/1730/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Мельник Микола Леонович
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Жигановської О.С.

суддів Коломієць О.С.,
Якухно О.М.

при секретарі Єгоровій В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до територіальної
громади в особі Іршанської селищної
ради про встановлення факту проживання
однією сім'єю та визнання права
власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 28.01.2014 року, -

в с т а н о в и
л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вище названим позовом до
територіальної громади в особі
Іршанської селищної ради, в якому
просив встановити факт проживання
однією сім'єю з ОСОБА_2 та визнати за ним
право власності на спадкове майно, яке
складається із 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1. В обґрунтування позову
зазначив, що з 23.12.1975 року по 06.07.1999 року
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2. Під час шлюбу ними в рівних
частинах була приватизована згадана
квартира. Після розірвання шлюбу вони
продовжували проживати однією сім'єю,
мали спільний бюджет, взаємні права і
обов'язки.

В жовтні 2005 року ОСОБА_2 поїхала в гості
до подруги в Російську федерацію, де і
померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Після її
смерті відкрилась спадщина на 1/2
частину квартири, на яку він як
спадкоємець четвертої черги має право,
оскільки не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини проживав зі
спадкодавцем однією сім'єю.

Рішенням Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 28.01.2014 року в задоволенні позову
відмовлено. В апеляційній скарзі
позивач ОСОБА_1 ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового - про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
1-ї інстанції виходив з тощо, що
встановлення факту проживання
чоловіка і жінки однією сім'єю без
укладення шлюбу можливо лише після
01.01.2004 року, а встановлення факту
постійного проживання разом зі
спадкодавцем на час відкриття спадщини
можливо, якщо у паспорті спадкоємця
відсутня відмітка про місце реєстрації
особи.

Колегія суддів не погоджується із
такими висновками, мотивуючи
наступним.

Відповідно до положень ст.1264 ЦК України
у четверту чергу право на спадкування
за законом мають особи, які проживали
зі спадкодавцем однією сім'єю не менш
як п'ять років до часу відкриття
спадщини.

Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №7 від 30.05.2008 року „Про судову
практику у справах про спадкування",
при вирішенні спору про право на
спадщину осіб, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини
(четверта черга спадкоємців за
законом), судам необхідно враховувати
правила частини другої статті 3 СК
України про те, що сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Зазначений
п'ятирічний строк повинен виповнитися
на момент відкриття спадщини і його
необхідно обчислювати з урахуванням
часу спільного проживання зі
спадкодавцем однією сім'єю до набрання
чинності цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач
перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому
шлюбі, який розірвано 06.07.1999 року (а.с.7).
Під час шлюбу вони в порядку
приватизації житла набули право
власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6). За
вказаною адресою ОСОБА_2 проживала та
була зареєстрована з 10.04.1991 року по
ІНФОРМАЦІЯ_3 року(а.с.40,45,46, 47), а ОСОБА_1 -
з 25.04.1990 року по 27.10.2000 року (а.с.46,48).

У жовтні 2000 року позивач знявся з
реєстрації в смт.Іршанськ,
зареєструвався у своєї дочки від
першого шлюбу в АДРЕСА_3, оформив
Російське громадянство з метою
отримання пенсії громадянина Росії
(а.с.14-16,33,35), проте продовжував
проживати з ОСОБА_2 однією сім'єю та
вести спільне господарство (а.с.8,11).

Як пояснив ОСОБА_1 він раз в три місяці
на короткий строк виїжджав до Росії,
щоб забрати пенсію, а потім повертався
до дружини.

У жовтні 2005 року ОСОБА_2 поїхала в гості
до однокласниці в Хабаровський край, де
і раптово померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року
(а.с.9).

Після її смерті спадкова справа не
заводилась, інших спадкоємців крім
позивача немає (а.с.24,41-42). Оскільки
позивач на час відкриття спадщини
постійно проживав разом із
спадкодавцем, тому вважається таким, що
прийняв спадщину.

Факт проживання позивача однією сім'єю
зі спадкодавцем, крім вищенаведених
доказів, підтверджується показами
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, які пояснили, що
є сусідами з позивачем. Позивач з
дружиною ОСОБА_4 постійно аж до її
смерті жили як одна сім'я, вели спільне
господарство, купували речі, доглядали
один за одним, завжди були разом.

Слід зазначити, що спадкова квартира є
однокімнатною (а.с.13), особовий рахунок
і досі відкритий на позивача (а.с.48,83),
який сплачував всі необхідні платежі
за надані комунальні послуги (а.с.84-85).
Наведені обставини в сукупності
свідчать про наявність правових
підстав для задоволення позову.

Посилання суду 1-ї інстанції на норми
ст.ст.21,36 СК України є
необґрунтованими, оскільки позивачем
не ставилось питання про встановлення
факту проживання жінки та чоловіка
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а
про встановлення факту проживання зі
спадкодавцем однією сім'єю.

Також колегія суддів не погоджується
із висновком суду 1-ї інстанції про те,
що місцем проживання особи є її місце
реєстрації за певною адресою, оскільки
за нормами ч.1 ст.29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому
(гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Не можна визнати доречними посилання
місцевого суду на роз'яснення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013 року, оскільки вони
стосуються випадків, передбачених ч.3
ст.1268 ЦК України та коли це питання
вирішується у порядку окремого
провадження, проте даний спір
врегульовано ст.1264 ЦК України, ч.2 ст.256
ЦПК України і він розглядається в
позовному провадженні.

Враховуючи наведене, рішення суду 1-ї
інстанції підлягає скасуванню в
порядку п.п.3,4 ст.309 ЦПК України з
ухваленням нового - про задоволення
позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.209,218,303,307,309,313,314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Володарсько-Волинського
районного суду Житомирської області
від 28.01.2014 року скасувати і ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1999 року та до
ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: