Справа № 2-4483/11
Провадження № 2/522/2471/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року Приморський районний
суд м Одеси, у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.

при секретарі - Соболевої О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» про визнання недійсним
кредитного договору та договору
застави транспортного засобу, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до
Публічного акціонерного товариства
„Райффайзен банк Аваль» в якому
просив суд визнати недійсним кредитний
договір № 014/0043/73/63711 від 21.08.2006 року та
визнати недійсним договір застави
транспортного засобу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21
серпня 2006 року між ОСОБА_1 та АТ
«Райффайзен Банк Аваль» було укладено
кредитний договір № 014/0043/73/63711.
Відповідно до договору позивачем банку
була надана достовірна інформація про
його фінансовий та майновий стан.
Позивач отримав кредит з лімітом у 25000
доларів США.

Відповідачем було порушено положення п
3.2 «Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту», затверджену Постановою НБУ
№168 від 10.05.2007 року, а також ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Порушенням умов чинного законодавства
позивач вважає і те, що банком порушено
п. 4 ст. 5 Декрету « Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Позивач вважає, що вказаними
порушеннями банком умов договору та
чинного законодавства України, що дає
підстави для визнання його недійсним, з
цього приводу позивач був вимушений
звернутись до суду.

У судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
та просили суд позов задовольнити у
повному обсязі.

Представник Публічного акціонерного
товариства „Райффайзен Банк Аваль" у
судове засідання з`явився, просив у
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи,
дійшов висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179
ЦПК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Вказаний позивачем
нормативно-правовий акт, а саме
Постанова НБУ №168 набрав чинності 05
червня 2007 року, а кредитний договір був
підписаний 21.08.2006 року. Згідно ст. 58
Конституції України, а також ст. 5 ЦК
України зазначений нормативний акт не
може бути застосований до
правовідносин, що виникли до набрання
останнім чинності.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статтею 2 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» встановлено, що
кошти - це гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.
Статтею 47 цього Закону визначено, що
банк здійснює діяльність, надає
банківські та інші фінансові послуги в
національній валюті, а за наявності
відповідної ліцензії Національного
банку України - в іноземній валюті.

Вимоги щодо наявності генеральних та
індивідуальних ліцензій НБУ при
здійсненні банками операцій з
валютними цінностями встановлені
також Декретом Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Судом встановлено, що АТ «Райффайзен
Банк Аваль» на час укладення
кредитного договору № 014/0043/73/63711 від
21.08.2006 року мав право укладати кредитні
договори в іноземній валюті, оскільки
мав банківську ліцензію та відповідний
дозвіл.

У додатку до дозволу зазначено перелік
операцій, які має право здійснювати АТ
«Райффайзен Банк Аваль» з валютними
цінностями, у тому числі залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України.

Судом враховано, що укладаючи
кредитний договір в іноземній валюті
сторони дійшли згоди по всіх його
істотних умовах, прийняли на себе певні
ризики, на випадок зміни валютного
курсу та в момент укладення договору не
мали будь-яких законних підстав
вважати, що зміна встановленого
валютного курсу не настане.

Позивачем не доведено, що сторони при
укладенні кредитного договору були
впевнені в тому, що така зміна обставин
не настане.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК
України відповідальність за валютні
ризики лежить саме на позичальнику.

Відсутність у боржника необхідних
коштів для погашення заборгованості не
є підставою звільнення від
відповідальності за порушення
зобов`язання, як це передбачено статтею
617 ЦК України.

Також судом враховано, що Закон України
«Про внесення змін до деяких
законодавчих актів щодо врегулювання
відносин між кредиторами та
споживачами фінансових послуг» від 22
вересня 2011 року, яким внесено зміни до
Закону України «Про захист прав
споживачів» та заборонено надання
(отримання) споживчих кредитів в
іноземній валюті на території України
набув чинності 16 жовтня 2011 року, а
кредитний договір між ОСОБА_1 було
укладено в 2006 році. При цьому
відповідно до розділу 2 п. 2 вказаного
закону його дія не поширюється на
кредитні договори, укладені до
набрання ним чинності.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів" до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Враховуючи викладене, у суду відсутні
підстави для визнання кредитного
договору № 014/0043/73/63711 від 21.08.2006 року
недійсним та визнати недійсним договір
застави транспортного засобу.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає,
що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
слід відмовити за їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 192, 203, 215, 536, 638, 651, 1054, 1056-1
ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 64, 84, 169, 208,
209, 212, 213-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через
Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя:

25.03.2014