Номер провадження № 22-ц/785/21/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А.,

- Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 06 листопада 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 - «Про поділ спільного майна
подружжя», -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя, по якому просив здійснити
поділ подружнього майна шляхом
визнання права власності за ним та
відповідачем за кожним по ? частині у
квартирі АДРЕСА_1 та за кожним по ?
частині у квартирі АДРЕСА_2.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 20.08.1993 року був укладений шлюб з
відповідачем, під час якого та за
спільні кошти подружжям було придбано
дві квартири, що є спільною сумісною
власністю, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, та задресою: АДРЕСА_2. Дане
майно було оформлене на ім'я ОСОБА_3
07.12.2006 року рішенням Приморського
районного суду м. Одеси шлюб між ним та
відповідачем був розірваний.
Відповідач з часу розірвання шлюбу
відмовляється в добровільному порядку
розподілити вказане спірне майно в
рівних частках.

Представник позивача підтримав доводи
викладені у позовній заяві та
наполягав на задоволенні позовних
вимог.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник
проти позову заперечували та надали до
суду письмові заперечення, в яких
заперечували з підстав того, що
розподіл подружнього майна було
здійснено та у якості частки спільного
сумісного майна позивачу було передано
частку у статутному капіталі
товариства і майно, яке знаходилось у
фактичному володінні товариства та
окремий об'єкт нерухомості, який
позивач у подальшому продав.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 06.11.2013 року позов ОСОБА_5
задоволений, здійснений поділ
подружнього майна: визнано за ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 право власності за кожним на ?
частку квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, та на ? частку
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_2.

25.11.2013 року ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить скасувати рішення районного
суду, ухвали у справі нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог,
посилаючись на порушення районним
судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення рішення суд вирішує,
чи мали місце обставини справи, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має
здійснюватися за правилами,
передбаченими ст. 212 ЦПК України з
урахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд досліджує
докази, які судом першої інстанції були
досліджені з порушенням встановленого
порядку або в дослідженні яких було
неправомірно відмовлено, а також нові
докази, неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну
справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи,
однак не вправі виходити за межі
заявлених позовних вимог та тієї
доказової бази, яка сформована за
рахунок доказів, поданих до суду самими
учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив з того, що позивачем не
пропущений строк позовної давності та
з того, що спірне майно є спільною
сумісною власністю позивача та
відповідача, а тому підлягає поділу в
рівних частках.

З наведеними висновками районного суду
колегія суддів не погоджується.

Судом встановлені такі обставини у
справі.

20.08.1993 року між позивачем та
відповідачем був зареєстрований шлюбі,
який був розірваний 07.12.2006 року за
рішенням суду.

Під час шлюбу та за спільні кошти
подружжям було придбано наступне
майно, що є спільною сумісною власністю
а саме дві квартир, що розташовані за
адресами: АДРЕСА_1; АДРЕСА_2.

Вказані квартири є предметом спору у
даній справі.

Під час звернення до суду, позивач
стверджував, що після розірвання шлюбу
сторони фактично мирним шляхом
поділили спільне майно: у позивача
залишилась квартира, що розташована за
адресою: АДРЕСА_2, а відповідачу
відповідно квартира, за адресою:
АДРЕСА_1.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 03.06.2004 року позивач став власником
39/100 частин виробничої бази, яка
розташована в АДРЕСА_3. У подальшому,
01.03.2006 року ВК Фонтанської сільської
ради Комінтернівського району
Одеської області позивачу було видано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, відповідно до якого
позивач є власником всієї вказаної
виробничої бази.

Також, під час шлюбу, було створено ТОВ
«Флагман-НТК», засновниками якого
стали відповідач та ОСОБА_6, директором
якого був призначений позивач, який у
подальшому сплативши частку у
статутному капіталі став учасником
зазначеного ТОВ замість ОСОБА_6

Доводи апелянта про те, що після
розірвання шлюбу спільне майно
подружжя фактично поділено між
позивачем та відповідачем добровільно
та мирним шляхом: позивачу - ТОВ та
виробнича база, відповідачу - дві
квартири підтверджується.

Колегією суддів звертається увага, що
квартира, розташована за адресою:
АДРЕСА_2 була фактично переобладнана
під офіс та на підставі договору
оренди, укладеному 16.05.2006 року між
позивачем та відповідачем, відповідач
передав в оренду вказану квартиру ТОВ
«Флагман-НТК». Договір оренди з кожного
року переукладався, останній був
укладений між сторонами 06.06.2012 року
строком до 05.05.2013 року.

Укладаючи вказаний договір оренди
квартири (офісу) з відповідачем,
позивач тим самим визнав, що квартира
належить відповідачу.

З матеріалів справи також вбачається,
що 19.02.2010 року позивач за нотаріально
посвідченим договором дарування за
згодою відповідача подарував належну
йому виробничу базу.

Таким чином, спільне майно подружжя
було між сторонами по справі фактично
поділено після розірвання шлюбу, вони
ними користувались, спорів не виникало.

В квітні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про поділ майна,
посилаючись що строк позовної давності
був пропущений ним з поважних причин, а
саме через те, що відповідач з моменту
розірвання шлюбу обіцяла позивачу
поділити спільне майно, тому тільки у
2013 році він звернувся до суду про поділ
майна, тому вважав, що з цих підстав
строк позовної давності ним був
пропущений з поважних причин.

Ухвалою районного суду від 10.07.2003 року
ОСОБА_5 було поновлено строк позовної
давності по зверненню до суду із
позовом про поділ майна подружжя.

Наведене ствердження позивача є
необґрунтованим, голослівним та
безпідставним, оскільки з матеріалів
справи вбачається, що майно фактично
було поділено, сторони користувались
кожний виділеним йому майном, спорів
між ними не виникало.

Крім того, колегія суддів вважає, що
постановлення судом першої інстанції
ухвали від 10.07.2013 року про поновлення
процесуальних строків до ухвалення
рішення по суті позову не відповідає
положенням ЦПК України та роз'ясненням,
наданими у Постанові Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» в п.11, в якому
зазначено, що «Встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущено без
поважних причин, суд у рішення зазначає
про відмову в позові з цих підстав,
якщо про застосування позовної
давності заявлено стороною у спорі,
зробленою до ухвалення ним рішення,
крім випадків позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього».

Такі висновки колегії суддів
грунтуються також на вимогах ст. 267 ЦК
України про наслідки спливу позовної
давності, встановлені в ч.ч.4,5: «Сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмові у позові. Якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту».

Отже, слід вважати, що пропущений строк
позовної давності може бути поновлений
тільки рішенням суду при вирішенні
справи по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно положень вказаної статті
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно до ст. 61 СК Україна об'єктом
права спільної власності подружжя може
бути будь-яке майно, за винятком майна,
виключеного з цивільного обороту.
Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Зокрема
виходячи з положень цієї статті,
договори купівлі - продажу квартир були
укладені моєю дружиною в період шлюбу,
а тому вказані квартири, як об'єкти
договорів, є спільною сумісною
власністю подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що
дружина та чоловік мають рівні права,
на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст. 65 СК України передбачено,
що дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Аналогічні положення викладені також у
ч. ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Одночасно, у відповідності до положень
ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

Відповідно до 1 ст. 69 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Приймаючи до уваги наведені положення
закону та фактичні обставини у справі,
колегія суддів вважає, що позивачем був
пропущений строк позовної давності без
поважних причин.

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Колегія суддів прийшла до висновку, що
позовні вимоги позивача не підлягають
задоволенню через пропуск строку
звернення до суду з позовними вимогами
про поділ спільного майна подружжя,
який сплинув у 2009 році, оскільки з
моменту розірвання шлюбу у 2006 році у
позивача виникло право на поділ майна,
яке він мав реалізувати на протязі
трьох років.

Крім того, заявлені вимоги про поділ
майна шляхом визнання права власності
на ? частини спірних квартир, не є
поділом майна у розумінні вимог закону,
який передбачає виділ належної йому
частки в натурі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга містить доводи, які є
підставами для скасування рішення
районного суду з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам справи; недоведеності
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав доведеними та
неправильного застосування норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 6 листопада 2013 року -
скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_5 - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову:
арешт на квартиру АДРЕСА_1 та на
квартиру АДРЕСА_2, накладений ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 23.05.2013 року.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

15.01.2014 року
м. Одеса