У Х В А Л А

Іменем України

23 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Панько В.Ф., Мацунича М.В.

при секретарі - Савариній Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
20 лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Закарпатської обласної
клінічної лікарні ім. А.Новака, третьої
особи без самостійних вимог на предмет
спору - головного лікаря Закарпатської
обласної клінічної лікарні ім. А.Новака
Яцини Юрія Юрійовича про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди ,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним
позовом, який мотивовано тим, що він
працював у відповідача лікарем на 0,5
ставки по сумісництву і 11.11.2013 р. його
було звільнено з роботи на підставі
ст.7, п.3 ст.43-1 КЗпП України, п.8 Положення
№43 «Про умови роботи за сумісництвом
працівників державних підприємств,
установ, організацій». Вважав, що це
звільнення є незаконним.

Рішенням суду в задоволенні позову
відмовлено.

Позивач оскаржив це рішення, порушив
питання про його скасування та
ухвалення нового рішення про
задоволення його вимог.

Апеляційна скарга мотивована
порушенням судом першої інстанції норм
матеріального права.

В судовому засіданні апелянт та його
представники скаргу з наведених
підстав підтримали.

Представник відповідача та Яцина Ю.Ю.
вважали, що підстав для задоволення
скарги немає.

Заслухавши осіб, які приймали участь у
судовому засіданні та дослідивши
матеріали справи колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
твердження того, що позивач не працював
сумісником, оскільки таке сумісництво
не допускається Положенням «Про умови
роботи за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ,
організацій»; незаконним є посилання в
наказі про звільнення на п.3 ст.43-1 КЗпПУ;
підстав, передбачених ст.ст.40,41 КЗпПУ
немає; його трудова книжка не може
одночасно знаходитись в двох місцях;
відмова у задоволенні вимог про
стягнення моральної шкоди не
мотивована.

Зазначені доводи не можуть бути
прийнятими до уваги на підставі
наступного.

Твердження апелянта про те, що він не
працював за сумісництвом у
Закарпатській обласній лікарні ім.
А.Новака /надалі - лікарня/ не
відповідає дійсності.

Так, відповідно до наказу № 227-к від
09.08.2012 р. позивач був прийнятим на
роботу в лікарню саме за сумісництвом
/а.с.42/. На даний факт вказується і в його
позовній заяві. Цей факт
підтверджується також таким доказом як
прийняття позивача на роботу в
госпіталь інвалідів війни та учасників
ліквідації аварії на ЧАЕС, що
передувало прийняттю його на роботу в
лікарню, а також його заявою про
прийняття його на роботу в лікарню в
порядку сумісництва /а.с.10,41/.

Посилання позивача на те, що його
робота в лікарні не може бути роботою
за сумісництвом на підставі Положення
про умови роботи за сумісництвом
працівників державних підприємства,
установ, організацій, зокрема п. 11
Переліку робіт, які не є сумісництвом,
відповідно до якого до таких робіт
відноситься інша робота, яка
виконується в тому разі, коли на
основній роботі працівник працює
неповний робочий день і відповідно до
цього отримує неповний оклад (ставку),
якщо оплата його праці по основній та
іншій роботі не перевищує повного
окладу (ставки) за основним місцем
роботи до уваги братись не може,
оскільки наказ про його прийом на
роботу до лікарні є чинним, за ним він
працював, цей наказ він не оспорював в
установленому законом порядку і тому
не приймати цей наказ до уваги є
неможливим.

Відповідно до п. 8 зазначеного вище
Положення звільнення з роботи за
сумісництвом провадиться з підстав,
передбачених законодавством, а також у
разі прийняття працівника, який не є
сумісником, чи обмеження сумісництва у
зв'язку з особливими умовами та режимом
праці без виплати вихідної допомоги.

Відповідно до ч.3 ст. 43-1КЗпПУ
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника)
допускається у випадку звільнення з
суміщуваної роботи у зв'язку з
прийняттям на роботу іншого
працівника, який не є сумісником, а
також у зв'язку з обмеженнями на роботу
за сумісництвом, передбаченими
законодавством.

По справі встановлено, що на посаду, яку
займав позивач, прийнята інша особа не
на правах сумісності і саме по цій
причині позивач був звільнений.
Посилання в наказі про звільнення на
зазначеному норму КЗпПУ, а також на ст.7
КЗпПУ та вказане Положення не
суперечить трудовому законодавству.

Посилання позивача про відсутність для
звільнення підстав, передбачених
ст.ст.40,41 КЗпПУ є таким, що відповідає
дійсності, однак він був звільнений не
на підставі цих статей трудового
законодавства, а на підставі норм
матеріального права, вказаного вище.

Також відповідає дійсності твердження
апелянта щодо неможливості
одночасного знаходження його трудової
книжки в різних місцях, однак цей
аргумент судом першої інстанції
використано для відмови в задоволенні
позову, оскільки він відповідає
обставинам встановленим по даній
справі, а саме: зазначеними вище
наказами доведено, що основне місце
роботи позивача було в госпіталі де і
повинна знаходитись його трудова
книжка.

Відшкодування моральної шкоди
відповідно до ст.237-1 КЗпПУ можливе лише
при порушенні його законних прав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
законні права позивача не порушено.
Цього достатньо для відмови у
задоволенні цієї частини позову.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314 ЦПК України,
судова колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 20 лютого 2014 року по даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді :