Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
:головуючого судді - Ковальчук
Н.М.,

суддів: -
Григоренка М.П., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання -
Демчук Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» на рішення
Здолбунівського районного суду від 24
жовтня 2013 року у справі за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором кредиту,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного
суду від 24 жовтня 2013 року у задоволенні
вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним та
необґрунтованим, ТзОВ «Кредитні
ініціативи» оскаржило його в
апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі вказує, що
про заочне рішення Здолбунівського
районного суду від 12 липня 2013 року,
існування якого і послужило підставою
відмови у позові, ТзОВ «Кредитні
ініціативи» стало відомо
безпосередньо із оскаржуваного
рішення суду, у зв'язку з чим,
товариство було позбавлене права на
його оскарження. Пояснює, що на даний
час направлено до суду першої
інстанції заяву про перегляд заочного
рішення Здолбунівського районного
суду від 12 липня 2013 року. Зазначає, що на
час винесення рішення до ТзОВ
«Кредитні ініціативи» перейшло право
вимоги до ОСОБА_3 згідно договору
факторингу з ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор Плюс» від 28.11.2012р.
Покликаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що судовим
рішенням, яке набрало законної сили,
визнано недійсним кредитний договір,
укладений між ПАТ «Сведбанк» та
відповідачкою, а тому, підстави для
задоволення будь-яких вимог інших осіб,
які випливають з вказаного договору,
відсутні.

Проте з таким висновком місцевого суду
колегія суддів апеляційного суду
погодитися не може.

Судом встановлено:10 липня 2008
року між ВАТ «Сведбанк»( після зміни
назви ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір
№1701/0708/88-086, відповідно до умов якого
остання отримала кредит у розмірі 20 000
(двадцять) тисяч доларів США, та
зобов'язалася погашати заборгованість
по кредиту щомісячними платежами зі

________________________________________________________________________
_______________________________________________

Справа № 2-1145/11

Головуючий в суді І інстанції - Плевако
О.П.

Провадження № 22-ц 787/68/2014

Суддя-доповідач - Ковальчук Н.М.

сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 11,9% річних на весь
строк фактичного користування
кредитом.

Спірні відносини між ПАТ «Сведбанк» та
ОСОБА_3 виникли з приводу невиконання
відповідачкою умов кредитного
договору і, як наслідок, утворення
заборгованості, яка станом на 26 жовтня
2011 року склала 166 406 грн. 99 коп., куди
входить: заборгованість за кредитом в
сумі 17 545,38 доларів США, заборгованість
по відсотках в сумі 2 543,01 доларів США та
пеня в розмірі 774, 55 доларів США.

За змістом ст.ст. 1054 і 526 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного судочинства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У зв»язку з несплатою кредиту ОСОБА_3 в
листопаді 2011 року ПАТ «Сведбанк»
звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Здолбунівського районного
суду від 23 травня 2013 року замінено
позивача ПАТ «Сведбанк» на ТзОВ
«Кредитні ініціативи», посилаючись на
те, що останньому відступлено право
вимоги до боржників ПАТ «Сведбанк» за
договором факторингу.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає, що суд першої інстанції,
посилаючись на заочне рішення
Здолбунівського районного суду від 12
липня 2013 року, як на підставу відмови в
задоволенні позову до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, не врахував
вимог процесуального законодавства
щодо порядку оскарження заочного
рішення та набрання ним законної сили.

Як видно з матеріалів справи 8
листопада 2013 року позивачем до
Здолбунівського районного суду подана
заява про перегляд заочного рішення
Здолбунівського районного суду від 12
липня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ПАТ «Сведбанк» про визнання
недійсним кредитного договору та
договору іпотеки. На даний час заява
судом не розглянута, перебуває у
провадженні.

З огляду на зазначене, колегія суддів
погоджується з доводами апеляційної
скарги про те, що на час винесення
оскаржуваного рішення, заочне рішення
від 12 липня 2013 року про визнання
кредитного договору недійсним не
набрало законної сили, а тому, в силу
вимог ст.61 ЦПК України, не може бути
підставою для відмови в задоволенні
позову про стягнення боргу за
кредитним договором.

Разом з тим, колегія суддів
апеляційного суду, вивчивши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають до задоволення,
виходячи із слідуючого.

28 листопада 2013 року між ПАТ «Сведбанк»
(Банк) та ТзОВ «Факторингова компанія
«Вектор Плюс» (Фактор) укладено договір
факторингу № 15, згідно п.2.1 якого Банк
відступає Фактору свої права вимоги
заборгованості по кредитних договорах,
укладених з боржниками, зазначені у
реєстрі заборгованості боржників,
право на вимогу якої належить банку на
підставі документації.

Відповідно ч.1 ст.1077 ЦК України за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника).

У вищевказаному договорі факторінгу в
п.п.2.3,2.4 зазначено, що перехід від
Банку до Фактора вимоги
заборгованості за кредитними
договорами та договорами забезпечення
відбувається в Розрахункову Дату та
після сплати Фактором ціни продажу в
повному обсязі, після чого Фактор стає
повним кредитором.

Пунктом 2.6 вказаного Договору
факторингу №15 передбачено: наступне
відступлення(або будь-яке інше
відчуження, в т.ч. передача в заставу)
Фактором права Вимоги Заборгованості
до Боржників(як в цілому так і в
будь-якій частині) будь-яким третім
особам допускається виключно за
отримання Фактором від Банку
попереднього письмового
дозволу(погодження) Спостережної Ради
Банку.

У випадках, передбачених п.2.6.5.
Договору факторингу, для передачі
третім особам права вимоги до
боржників не потрібен письмовий
дозвіл Банку в разі, якщо особа, яка має
намір придбати у Фактора право вимоги
до боржників є банківською установою,
або фінансовою установою, яка
пов»язана відносинами фінансового
контролу з Банківською установою, або
якщо в момент укладення цього договору
пройшов 1 рік, а Фактор повідомив Банк
про можливе відступлення права вимоги
не менше як за 5 робочих днів.
Відносинами контрою, згаданими вище,
вважається повне пряме або непряме
володіння банківською установою не
менше 50% , особою, що має намір придбати
право вимоги до боржників.

На вимогу апеляційного суду жодних
доказів, які свідчили б про те, що
Договір факторингу від 28 листопада 2013
року між ПАТ «Сведбанк» (Банк) та ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
(Фактор) набрав законної сили,
позивачі до суду не подали.

В цей же день 28 листопада 2012 року ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор
Плюс»(Клієнт) та ТзОВ «Кредитні
ініціативи» (Фактор) уклали новий
договір факторингу, предметом якого
згідно п.2.1 є відступлення Клієнтом
Фактору свого права вимоги
заборгованості боржників перед ПАТ
«Сведбанк» по кредитних договорах,
укладених з боржниками і зазначені в
Реєстрі заборгованості боржників та у
Переліку кредитних договорів та
договорів забезпечення.

Замінюючи позивача по справі з ПАТ
«Сведбанк» на ТзОВ «Кредитні
ініціативи», суд першої інстанції не
з»ясував чи має право ТзОВ «Кредитні
ініціативи» вимагати від ОСОБА_3 на
свою користь заборгованість за
кредитом, чи відповідає сума
заборгованості сумі проданої ТзОВ
«Кредитні ініціативи» за договором
факторингу з огляду на те, що
відповідно до встановлених обставин
справи право вимоги до ОСОБА_8 було
продано двічі.

Відповідно до ст.1083 ЦК України
наступне відступлення фактором
грошової вимоги третій особі не
допускається, якщо інше не встановлено
договором факторингу. Якщо договором
факторингу допускається наступне
відступлення права грошової вимоги,
воно здійснюється відповідно до
положень гл. 73 ЦК України.

Боржник зобов»язаний здійснювати
платежі факторові за умови, що він
одержав від клієнта або фактора
письмове повідомлення про
відступлення права грошової вимоги
факторові і в цьому повідомленні
визначена грошова вимога, яка підлягає
виконанню, а також названий фактор,
якому має бути здійснений платіж(ст.1082
ЦК України).

Боржник має право вимагати від
фактора надання йому в розумний
строк доказів того, що відступлення
права грошової вимоги факторові
справді мало місце. Якщо фактор не
виконає цього обов'язку, боржник
має право здійснити платіж
клієнтові на виконання свого
обов'язку перед ним. Виконання
боржником грошової вимоги
факторові відповідно до цієї
статті звільняє боржника від
його обов'язку перед клієнтом.

Матеріали справи не містять доказів
щодо направлення повідомлення ОСОБА_3
про відступленні прав вимоги, із
зазначенням яка сума заборгованості
була передана за первісним та другим
договорами факторингу.

Не надані також докази того, чи набув
первісний договір факторингу
зобов»язальної сили, яка сума була
продана позивачу за другим договором
факторингу і чи мало право ТзОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
передавати право вимоги до боржників
ПАТ «Сведбанку» укладенням нового
договору факторингу.

Враховуючи вищенаведені
докази, вимоги закону та умови
договорів факторингу, колегія суддів
апеляційного суду приходить до
висновку, що ТзОВ «Кредитні
ініціативи» не набуло право вимоги про
стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за
кредитним договором від 10 липня 2008
року, укладеним між ВАТ
«Сведбанк»(після зміни назви ПАТ
«Сведбанк») та ОСОБА_3 №1701/0708/88-086.

Такі обставини підтверджуються і
тим, що після укладення договору
факторингу ПАТ «Сведбанк» у лютому 2013
року не втратив цікавість щодо
розгляду справи судом, направляв до
суду заяви та клопотання.

Матеріалами справи достовірно
встановлено, що ОСОБА_3 отриманий у ПАТ
«Сведбанк» кредит в повному обсязі не
повернула і не подала до суду доказів,
які спростовували б наявність у неї
боргу за кредитом, а тому, вона не
звільнена від зобов»язання перед ПАТ
«Сведбанк» виконати умови кредитного
договору щодо повернення кредитних
коштів, оскільки, за змістом положень
Цивільного кодексу України боржник,
який не отримав повідомлення про
передачу права вимоги іншій особі, не
позбавляється обов'язку погашення
заборгованості, а лише має право на
погашення заборгованості первинному
кредитору і таке виконання
зобов'язання є належним.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів приходить до переконання, що
ТзОВ «Кредитні ініціативи» не можуть
бути належним позивачем по справі,
оскільки у встановленому законом
порядку не набуло права вимоги до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
кредитним договором, а тому, рішення
суду підлягає скасуванню, як ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного
суду від 24 жовтня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором кредиту
відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення та може бути оскаржене
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий суддя підпис
Ковальчук Н.М.

Судді: підпис
Григоренко М.П.

підпис
Рожин Ю.М.

Згідно:суддя-доповідач
Ковальчук Н.М.