Провадження № 2/127/240/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25.03.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в
складі: головуючого - судді Сичук М. М.,

при
секретарі Гороховій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи -
підприємця ОСОБА_2 про визнання
недійсним або розірвання договору,
захист прав споживача та стягнення
коштів, стягнення моральної шкоди, -

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання
недійсним або розірвання договору,
захист прав споживача та стягнення
коштів, стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05
жовтня 2013 року близько 11 год. 00 хв.,
перебуваючи на трамвайній зупинці по
вул. 600-річчя в м. Вінниці, позивач
помітила оголошення з написом «Вікна,
двері з наданням послуг розстрочки», що
привернуло її увагу та остання одразу
зателефонувала за вказаним номером та
домовилась про зустріч із
консультантом фірми за адресою свого
проживання. Приїхавши додому до ОСОБА_1,
консультант зробив заміри віком, щодо
розрахунку повідомив, що його потрібно
обрахувати на комп»ютері в офісі, та
запропонував поїхати в офіс,
розташований за адресою: м. Вінниця вул.
Порика, 2, для оформлення замовлення та
обрахунку його вартості.

Того ж дня позивач поїхала до даного
офісу та уклала договір, згідно якого
сума вартості послуг склала 5766 грн. за 2
вікна з металопластику розміром 162х160, з
листом замірів позивача не знайомили.

Пізніше детально ознайомившись з
наданими відповідачем документами,
ОСОБА_1 зрозуміла, що підписала
кредитний договір № 401532392 із ПАТ
«Альфа-Банк», відповідно до якого на
поточний рахунок ФОП ОСОБА_2 було
перераховано грошові кошти у сумі 5775,53
грн. в якості оплати за товар.

У позивача викликало підозру у
шахрайстві те, що в договорі
індивідуального замовлення сума
виробу складала 5766,00 грн., а в
кредитному договорі 5775,53 грн.

Так, позивач 08.10.2013 року поїхала до
вказаного офісу із заявою про його
розірвання, однак керівництва не було,
тому 11.10.2013 року позивач вирішила
звернутися до правоохоронних органів
та повідомити про шахрайські дії
відповідача, а саме зловживання
довірою громадян, на що їй було
запропоновано звернутись до суду.

13.11.2013 року позивач направила листа
відповідачу з проханням вирішити дану
ситуацію відповідно до ст. 9 ЗУ «Про
захист прав споживачів», але відповіді
не отримала.

Зауважує, що договір укладений між
сторонами є недійсним, так як на першій
сторінці зазначено: «До уваги
замовника, без індивідуального номеру
замовлення, договір не дійсний», а в
договорі номер відсутній, тільки
зазначено літери «СК».

Згідно п. 3.2. договору виконавець
зобов»язується передати у власність
замовника виготовлені вироби протягом
32 робочих днів з моменту укладення
договору, але станом на 20.11.2013 року дані
вікна у власність позивача не передано.

Вважає, що неправомірними діями
відповідача їй завдано і моральну
шкоду, яка полягає в невизнанні її прав
як споживача, невиконання вимог
законодавства по їх відновленню, та
оцінює її в 2000,00 грн.

В ході судового розгляду доповнила
позовну заяву зазначила, що в листах
замірів до Договору перший лист
підписано не зрозуміло ким, а другий
лист з незрозумілими замірами та без
підпису замовника. Згідно
розрахунку-фактури СК-88, позивач товар
отримала 05.10.2013 року, хоча вона його не
отримувала. В матеріалах справи
відповідач зазначає номер договору
СК-89, а матеріалах справи СК-88, тому
вважає, що даний додаток № 1 до договору
№ СК-89 сфальсифікований, крім того ФОП
ОСОБА_1 вписані не її рукою.

Тому ОСОБА_1 змушена була звернутися із
даним позовом до суду та просить суд
постановити рішення, яким договір між
ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 від 05.10.2013 року
визнати недійсним, так як на першій
сторінці даного Договору зазначено:
«До уваги замовника, без
індивідуального номеру замовлення,
договір не дійсний», або розірвати у
зв»язку із істотним порушенням
договору відповідачем в частині не
виконання своїх зобов»язань,
передбачених п. 3.2 Договору, та
зобов»язати ФОП ОСОБА_2 повернути
кошти, які були перераховані на
поточний рахунок ФОП ОСОБА_2, ПАТ
«Альфа-Банк» за кредитним договором №
401532392 у загальній сумі 5775,53 грн.,
стягнути з відповідача 2000,00 грн.
моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримала позов в повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві та просила суд їх
задовольнити. В судовому засіданні
підтвердила, що вікна їй були привезені
та перебувають в її квартирі, однак
вона бажає кращі та дешевші вікна.

Представник відповідача ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов не визнав,
пояснив, що догорів є укладеним та
виконаним вчасно, а тому не вбачає
підстав для визнання його недійсним чи
розірвання, пояснив, що позивач сама
перешкодила установці вікон, які були
доставлені вчасно та знаходяться в її
помешканні, а позивач відмовилась
підписувати акт прийому-передачі.
Різниця в номерах Договору виникла
через, те, що спочатку він укладався
письмово, а потім вже дані вносились до
комп»ютеру та присвоювався номер
замовлення.

Відповідач ОСОБА_2 до судового
засідання не з»явилась, до суду
надійшло її письмове пояснення, згідно
якого вважає договір є укладеним,
виконаним вчасно, крім того дані вікна
доставлені позивачу у строк, проте не
були встановлені, так як позивач
відмовилась та перешкодила
працівникам їх встановити.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5 суду пояснив, що є сином
позивача та проживає разом із нею.
Зазначені вікна їх не влаштовують, вони
знайшли фірму, де вартість таких вікон
є нижчою. Вікна їм були доставлені,
знаходяться в них дома, проте не були
вмонтовані, так як позивач відмовилась.
За розмірами вони їм не підходять, бо є
замалими, будуть великі відкоси. Через
такі дії відповідача зимували без
вікон, ці вікна їм не потрібні.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
свідка, дослідивши надані суду докази,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
продавець (виробник, виконавець)
зобов'язаний передати споживачеві
продукцію належної якості, а також
надати інформацію про цю продукцію.

Параграфом 1 Глави 61 Цивільного
кодексу України унормовано загальні
положення про підряд.

Відповідно до ст. 837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на
виготовлення, обробку, переробку,
ремонт речі або на виконання іншої
роботи з переданням її результату
замовникові.

До окремих видів договорів підряду,
встановлених параграфами 2-4 цієї глави,
положення цього параграфа
застосовуються, якщо інше не
встановлено положеннями цього
Кодексу про ці види договорів.

Параграф 2 цієї глави регулює
особливий вид договору підряду -
договір побутового підряду.

Згідно зі ст. 865 ЦК України за
договором побутового підряду
підрядник, який здійснює
підприємницьку діяльність,
зобов'язується виконати за завданням
фізичної особи (замовника) певну
роботу, призначену для задоволення
побутових та інших особистих потреб, а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу. До відносин
за договором побутового підряду, не
врегульованих цим Кодексом,
застосовується законодавство про
захист прав споживачів.

Статтею 873 ЦК України передбачено, що
вартість робіт, виконаних за договором
побутового підряду, визначається за
погодженням сторін. За згодою
замовника робота може бути ним
оплачена при укладенні договору
побутового підряду шляхом видачі
авансу або у повному обсязі.

Як вбачається із частини 1 статті 866 ЦК
України, договір побутового підряду
вважається укладеним у належній формі,
якщо підрядник видав замовникові
квитанцію або інший документ, що
підтверджує укладення договору.

Статтею 868 ЦК України передбачено, що
підрядник зобов'язаний до укладення
договору побутового підряду надати
замовникові необхідну та достовірну
інформацію про запропоновані роботи,
їх види та особливості, про ціну та
форму оплати роботи, а також повідомити
замовникові на його прохання інші
відомості, що стосуються договору.
Підрядник зобов'язаний назвати
замовникові конкретну особу, яка буде
виконувати роботу, якщо за характером
роботи це має значення .

Згідно із частиною 2 ст. 870 ЦК України,
якщо робота виконується з матеріалу
підрядника, вартість матеріалу
оплачується замовником частково або в
повному обсязі, за погодженням сторін,
з остаточним розрахунком при одержанні
замовником виконаної підрядником
роботи.

Згідно наявного в матеріалах вправи
Договору СК від 05.10.2013 року вбачається,
що ОСОБА_1 уклала договір з ФОП ОСОБА_2
по виготовленю та передачі у власність
ПВХ конструкцій, загальною площею 5,184
кв. м., білого кольору, вартістю 5766,00
грн., з них вартість монтажу складає 377,00
грн., до сплати 5429,00 грн.

Отже, за своєю правовою природою
договір, укладений між сторонами, є
договір побутового підряду.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується її уповноваженими
особами та скріплюється печаткою.
Даний Договір підписаний сторонами та
скріплений печаткою. Також до
зазначеного Договору додаються заміри
вікон та підвіконників, підписані
замовником ОСОБА_1 (а.с. 8).

Тобто відносини за даними договорами
підпадають під дію Закону України «Про
захист прав споживачів» та норм ЦК
України, які регулюють відносини
побутового підряду. Положеннями ст. 12
цього Закону встановлено, що у разі
реалізації продукції поза
торговельними або офісними
приміщеннями продавець (виконавець)
зобов'язаний надати споживачеві
документ, який засвідчує факт
укладення договору і є підставою для
виникнення взаємних прав та обов'язків.
Такий документ повинен містити
інформацію про: 1) дату укладення
договору; 2) найменування та
місцезнаходження продавця (виконавця);
3) найменування продукції; 4) ціну; 5)
строк виконання робіт (надання послуг);
6) інші істотні умови договору; 7) права
та обов'язки сторін договору.

Укладений між сторонами справи договір
відповідає зазначеним умовам.

Щодо оплати вартості даних ПВХ
конструкцій (металопластикових вікон),
то 05.10.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
№ 401532392 про надання останній кредиту у
розмірі 5775,53 грн. зі сплатою 0,1% річних
строком до 07.10.2015 року (а.с. 9), що не
оспорюється сторонами.

В п. 2.5 зазначено, що кредит
позичальнику надається для: а)
оплати/часткової оплати товарів згідно
з переліком, що вказаний у специфікації
або листі-гарантії до цього Договору
від 05.10.2013 року у загальній сумі 5429,00
грн., шляхом безготівкового
перерахування грошових коштів на
поточний рахунок ФОП ОСОБА_2

У п. 2.8. вказано, що комісійна винагорода
за надання кредиту становить 346,53 грн.,
що пояснює різницю сум укладеного
позивачем Договору на виготовлення
віком та оформленого Договору кредиту
на їх оплату.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, позивач як підставу недійсності
даного правочину вказує відсутність в
її примірнику Договору
індивідуального номеру замовлення. З
досліджених судом наданих сторонами
матеріалів вбачається, що дійсно в
наданому позивачем примірнику
індивідуальний номер замовлення
зазначений «СК» (а.с. 7), а в наданому
відповідачем «СК-89» (а.с. 42), в
комерційній пропозиції «СК-88» (а.с. 46),
проте слід відмітити, що у всіх
примірниках Договору сторін вказано
вірно, дані зазначені однакові,
укладення самого Договору не
оспорюється сторонами та сторонами
було дотримано загальних вимог,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину. А тому дана
обставина не є підставою для визнання
даного договору недійсним.

Як зазначено у статті 651 ЦК України
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено
або розірвано за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.

Згідно п. 3.2. даного Договору, на який
посилається позивач, як на підставу
розірвання Договору, виконавець
зобов»язується передати у власність
замовника виготовлені вироби протягом
32 робочих днів з моменту укладення
Договору. (а.с. 7).

Так, зазначений Договір було укладено
05.10.2013 року і з розрахунку 32 робочих
днів терміном виконання до 19.11.2013 року,
14.11.2013 року вікна було доставлено.
Позивач посилається на те, що дана
фірма працювала і в суботу, проте суд
виходить із розрахунку саме робочих
календарних днів, як було зазначено в
укладеному між сторонами Договорі та є
традиційним для України. Крім того,
договором передбачено у випадку
нестандартної комплектації збільшення
терміну до 42 робочих днів.

При цьому суд звертає увагу, що сторони
та свідок в судовому засіданні
підтвердили, що вікна були доставлені
позивачу, однак вона відмовилась від
підписання акту-прийому передачі.
Разом з тим, п. 3.10 договору передбачає,
що замовник підписує акт
прийому-передачі виробів або надає
письмову мотивовану відмову від
підписання із вказівками щодо
недопрацювань, що позивачем здійснено
не було. Також в ході судового
засідання позивач не надав доказів
щодо неякісного товару чи
невідповідності його специфікації.

Також п. 4.2 договору передбачає сплату
виконавцем неустойки у випадку
невиконання п. 3.2 договору, однак
позивач своїм правом не скористався та
це не було предметом судового розгляду.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про
захист прав споживачів»
передбачено, що споживач має право
відмовитися від договору про виконання
робіт (надання послуг) і вимагати
відшкодування збитків, якщо виконавець
своєчасно не приступив до виконання
зобов'язань за договором або виконує
роботу так повільно, що закінчити її у
визначений строк стає неможливим.

Частиною 2 ст. 867 ЦК України
передбачено, що замовник має право у
будь-який час до здачі йому роботи
відмовитися від договору побутового
підряду, сплативши підрядникові
частину встановленої ціни роботи
пропорційно роботі, фактично виконаній
до повідомлення про відмову від
договору, та відшкодувавши йому
витрати, здійснені до цього моменту з
метою виконання договору, якщо вони не
входять до частини ціни роботи, яка
підлягає сплаті. Умови договору, що
позбавляють замовника цього права, є
нікчемними.

ОСОБА_1 в позовній заяві зазначає, що
08.10.2013 року приїжджала до офісу
відповідача для розірвання укладеного
договору, проте дана обставина нічим не
була підтверджена.

Натомість, судом встановлено, що 13.11.2013
року ОСОБА_1 склала заяву на ім»я ФОП
ОСОБА_2, в якій вона зазначає, що 05.10.2013
року між сторонами було укладено
спірний договір про виготовлення та
встановлення вікон, згідно якого
відповідач повинен доставити та
встановити вікна протягом 32 робочих
днів, так як зазначений договір був
укладений в суботу, значить він є
робочим днем, то строк виконання робіт
закінчився 12.11.2013 року (субота), а тому
вважає Договір не виконаним у строк та
відмовляється від нього, розриваючи
укладену угоду.

Статтею 9 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачено, що
споживач має право обміняти
непродовольчий товар належної якості
на аналогічний у продавця, в якого він
був придбаний, якщо товар не
задовольнив його за формою, габаритами,
фасоном, кольором, розміром або з інших
причин не може бути ним використаний за
призначенням. Споживач має право на
обмін товару належної якості протягом
чотирнадцяти днів, не рахуючи дня
купівлі, якщо триваліший строк не
оголошений продавцем.

Обмін товару належної якості
провадиться, якщо він не
використовувався і якщо збережено його
товарний вигляд, споживчі властивості,
пломби, ярлики, а також розрахунковий
документ, виданий споживачеві разом з
проданим товаром. Перелік товарів, що
не підлягають обміну (поверненню) з
підстав, зазначених у цій статті,
затверджується Кабінетом Міністрів
України.

Якщо на момент обміну аналогічного
товару немає у продажу, споживач має
право або придбати будь-які інші товари
з наявного асортименту з відповідним
перерахуванням вартості, або розірвати
договір та одержати назад гроші у
розмірі вартості повернутого товару,
або здійснити обмін товару на
аналогічний при першому ж надходженні
відповідного товару в продаж.
Продавець зобов'язаний у день
надходження товару в продаж повідомити
про це споживача, який вимагає обміну
товару.

При розірванні договору
купівлі-продажу розрахунки із
споживачем провадяться виходячи з
вартості товару на час його купівлі.
Гроші, сплачені за товар, повертаються
споживачеві у день розірвання
договору, а в разі неможливості
повернути гроші у день розірвання
договору - в інший строк за
домовленістю сторін, але не пізніше ніж
протягом семи днів.

Тобто дана стаття, на яку посилається
позивач, говорить саме про обмін товару
неналежної якості, а позивач наполягає
на розірванні виконаного договору та
поверненні коштів отриманих в кредит.

Слід відмітити, що відповідно до
положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» забороняється здійснення
нечесної підприємницької практики.
Нечесна підприємницька практика
включає в себе будь-яку діяльність (дії
або бездіяльність), що вводить
споживача в оману або є агресивною.
Правочини, здійснені з використанням
нечесної підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених з використанням
нечесної підприємницької діяльності,
яка полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів.

Проте з наявних в матеріалах справи
вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована як
фізична особа-підприємець 08.07.2013 року,
здійснює діяльність посередників у
торгівлі товарами широкого
асортименту (а.с. 13-14), уклала
відповідний Договір з ТОВ «Престиж
Групп» на поставку та передачу у
власність покупця метало пластикових
конструкцій (а.с. 32-38), та договір оренди
приміщення, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, для зайняття підприємницькою
діяльністю, крім того всі умови та
послуги були прописані в укладеному
між сторонами Договорі та обумовлені
ними.

Також позивачем було заявлено вимогу
про стягнення моральної шкоди,
спричиненої наслідок істотного
порушення зобов»язання з боку
відповідача, позбавленні належних умов
життєдіяльності, душевних стражданнях
через відсутність вікон, які могли б
зберегти тепло в помешканні,
необхідності відстоювати свою правоту
в суді, звертатись до правоохоронних
органів, яку оцінює в 2000,00 грн.

Відповідно до положень Постанови
Пленуму ВСУ «Про судову практику в
спорах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995
року, спори про відшкодування
заподіяної фізичній чи юридичній особі
моральної шкоди розглядаються, зокрема
коли право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції України або випливає з її
положень; у випадках передбачених ЦК
України та іншим законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди.

З аналізу норм параграфу 3 глави 82 ЦК
України випливає, що у спорах про
захист прав споживачів діюче цивільне
законодавство передбачає
відшкодування моральної шкоди у тих
випадках, якщо така завдана майну
споживача або шкода спричинена життю
або здоров'ю споживача, що позивачем не
доведено.

Згідно з вимогами ст.611 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування збитків та моральної
шкоди. Укладений між сторонами договір
не передбачає відшкодування моральної
шкоди у разі порушення умов його
виконання.

За такого, суд не вбачає підстав для
задоволення позовних вимог і в частині
стягнення моральної шкоди.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 57, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,
Закону України «Про захист прав
споживачів», Постановою Пленуму ВСУ
«Про судову практику в спорах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, ст. ст.
203, 207, 215, 526, 611, 629, 651, 837, 865, 866, 867, 868, 870, 873,
1167 ЦК України, суд -

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про
визнання недійсним або розірвання
договору, захист прав споживача та
стягнення коштів, стягнення моральної
шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Вінницької області
протягом 10 днів з моменту його
проголошення.

Суддя: