інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/2914/14 Доповідач у 2
інстанції Данілов О.М.Категорія 54
УХВАЛА

Іменем України

15 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Данілова О.М.,

суддів: Мережко М.В.,
Суханової Є.М.,

при секретарі: Франюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 17 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» про захист прав
споживачів та визнання договорів
недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області із позовом до ПАТ
«Укрсоцбанк» про захист прав
споживачів, визнання недійсними
кредитного та іпотечного договорів,
мотивуючи свої вимоги тим, що між
сторонами у 2007 році було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого вона отримала кредит на споживчі
цілі у розмірі 50000 доларів США строком
до 2022 року.

Вважає даний договір недійсним,
оскільки істотна умова договору щодо
порядку видачі та погашення кредиту не
відповідає вимогам генеральної
ліцензії банку на право здійснення
валютних операцій та вимогам
Інструкції про касові операції в
банках України.

Зазначає, що на час укладення спірного
правочину у банку була відсутня
генеральна ліцензія на проведення
операцій з готівковою іноземною
валютою. Своїми неправомірними діями
банк ввів її в оману, а зміст правочину
суперечить чинному законодавству.

Просила суд, визнати недійсним
кредитний договір укладений у 2007 році
між нею та ПАТ «Укрсоцбанк», а також
визнати недійсним договір іпотеки
№02-10/4295, укладений між сторонами 27.12.2007
року.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 17
березня 2014 року, у задоволенні
вищезазначеного позову було
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
ухваленого з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
просила скасувати рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 17 березня 2014 року
та ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши матеріали
справи, в порядку, передбаченому
статтею 303 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
27 грудня 2007 року між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_2 укладено кредитний договір
№10-29/4945, за яким остання отримала
кредит у розмірі 50000 доларів США зі
сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном
погашення до 26 грудня 2022 року (а.с. 11-15).

В якості забезпечення виконання умов
кредитного договору 27 грудня 2007 року
між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2
укладено іпотечний договір №02-10/4295,
відповідно до умов якого в іпотеку
передається квартира, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що при
укладенні умов договору про надання
кредиту ОСОБА_2 діяла вільно, виходячи з
власних інтересів, прийняла рішення
про вибір контрагента та про вступ з
ним в договірні відносини, на власний
розсуд з контрагентом визначила
характер договору, який вони уклали,
його умови (зміст), в тому числі порядок
видачі та погашення кредиту.

Крім цього, позивачем не доведено, що
оспорюваний кредитний договір не
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. 215 ЦК України, оскільки
умови договору та необхідні платежі
були погоджені сторонами при їх
укладенні та визнанні такими, що не є
несправедливими.

З такими висновками колегія суддів
погоджується, оскільки вони
ґрунтуються на матеріалах справи та
узгоджуються з нормами чинного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України,
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 27
грудня 2007 року між сторонами було
укладено договір кредиту №10-29/4945, за
яким банк надав позичальнику кредит у
розмірі 50000 доларів США для поточних
потреб зі сплатою 13,5% річних з терміном
погашення кредиту до 26 грудня 2022 року.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Конституції України,
грошовою одиницею України є гривня.
Вказана стаття визначає правовий
статус гривні, але не встановлює сферу
її обігу та будь-яких обмежень щодо
можливості використання в Україні
іноземної валюти. Таких обмежень не
міститься і в ст. 192 ЦК України, яка
вказує, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Банк як фінансова установа, отримавши у
встановленому законом порядку (ст. 19, 47
Закону України «Про банки і банківську
діяльність») банківську ліцензію та
відповідний письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, який є генеральною
ліцензією на валютні операції, має
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті (п. 2 ст. 5
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання та
валютного контролю»), а також
використовувати її як платіжний засіб.

Національним банком України на
виконання положень ст. 11 Декрету, ст. 44
Закону України «Про Національний банк
України» в межах своїх повноважень
прийнято Положення про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року №483 (зареєстроване у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року №1429/10028). Згідно із
пунктом 1.5 цього Положення,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк. Тому надання та
одержання кредиту в іноземній валюті
та сплата процентів за цим кредитом не
потребує індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
жодною зі сторін кредитного договору.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052,
1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про
захист прав споживачів».

З урахуванням наведеного суд зробив
правильний висновок про відмову у
задоволенні позову, оскільки сторонами
на власний розсуд шляхом вільного
волевиявлення визначено умови
договору, зокрема щодо порядку його
видачі та погашення.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України,
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам
справи, які судом установлені
відповідно до вимог процесуального
закону, а також узгоджуються з нормами
матеріального права, які судом
правильно застосовані.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду, так як
ОСОБА_2 не довела, що зміст кредитного
договору суперечить ст.ст. 18, 19 Закону
України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин відсутні передбачені
законом підстави для визнання
недійсним кредитного договору, що в
свою чергу також вказує на відсутність
підстав для визнання недійсним
похідного від нього договору іпотеки.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду відповідає обставинам
справи, постановлено з додержанням
вимог матеріального і процесуального
права і не може бути скасовано з
підстав, викладених в апеляційній
скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 17
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: