22-ц/775/732/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Ікорська Є.С.
Категорія № 30
Доповідач Мальцева Є.Є.
У Х В АЛ А

І м е н е м У к р а ї н и

21 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Песоцької Л.І.

суддів -
Мальцевої Є.Є., Ткаченко Т.Б.,

при секретарі -
Одінцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, спричиненої внаслідок
протиправних дій, за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 07 квітня 2014 року -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка звернулась в суд з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди. В
обґрунтування позовних вимог
зазначила, що вона є власницею квартири
АДРЕСА_1. Відповідачі по справі є
власниками квартири АДРЕСА_2, які
самовільно встановили перегородку з
шлакоблоку та металеві двері таким
чином, що позивачка не мала змоги
увійти в свою квартиру. Рішеннями
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
відповідачів було зобов'язано знести
самовільно зведену перегородку. У
зв'язку з цим між ними склалися
неприязні стосунки, і з 2012 року
відповідачі пошкоджують вхідні двері в
квартиру позивачки. Через протиправні
дії відповідачів ОСОБА_1 була змушена
переїхати в квартиру своєї матері.
Уточнивши позовні вимоги, позивачка
просила суд стягнути з відповідачів на
її користь матеріальну шкоду в сумі
2647,00 грн., що становить вартість
відновлення вхідних дверей, моральну
шкоду в розмірі 1000 грн. та витрати на
юридичну допомогу в розмірі 2000 грн.

Відповідачі по справі
звернулись із зустрічним позовом до
ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, спричиненої внаслідок
протиправних дій. Свої вимоги
мотивували тим, що до 2010 року позивачка
по справі не мешкала в належній їй
квартирі, але після того, як вона
вселилась туди, у сторін виникали
постійні суперечки з приводу
самовільно зведеної перегородки.
Позивачі за зустрічним позовом
вважають, що з боку ОСОБА_1 мали місце
цілеспрямовані та неправомірні дії,
спрямовані на провокаційну обстановку,
яка б понудила їх продати квартиру та
виїхати взагалі з будинку або
спровокувати їх на неправомірні дії.
Вказане нанесло їм матеріальну та
моральну шкоду на загальну суму 78 251,90
грн., яка складається з 51 000,00 грн. -
витрати на операцію сина ОСОБА_4; 2907,90
грн. - витрати на лікування ОСОБА_2; 1844,00
грн. - витрати на купівлю та установку
вхідної двері; 2500,00 грн. - витрати на
юридичну допомогу; 20 000,00 грн. - моральна
шкода. У зв'язку з вищенаведеним
позивачі за зустрічним позовом просили
стягнути з ОСОБА_1 на їх користь 78 251,90
грн..

Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
07 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди
задоволено. Стягнуто в солідарному
порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 2647,00
(дві тисячі шістсот сорок сім) грн. та
моральну шкоду у сумі 1000 (одна тисяча)
грн. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 витрати на правову
допомогу по 1000,00 (одна тисяча) грн. з
кожного. Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь держави судовий збір по 243,60
грн. з кожного. В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, спричиненої внаслідок
протиправних дій, відмовлено.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_3, в
апеляційній скарзі просить скасувати
рішення суду, ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_1 у повному обсязі, вимоги
зустрічного позову задовольнити у
повному обсязі. В скарзі посилається
на порушення норм матеріального та
процесуального права,
необґрунтованість судового рішення,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають істотне значення для справи,
невідповідність матеріалам та
фактичним обставинам, які наявні у
справі.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності відповідачів, які
належним чином телефонограмами,
зареєстрованими під №№ 166,167,
повідомлені про час та місце розгляду
справи, про причини неявки суд не
повідомили, заяв про відкладення
розгляду не надавали.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідачів
ОСОБА_5, який просив апеляційну скаргу
задовольнити, заперечення позивачки
ОСОБА_1, яка просила скаргу відхилити,
залишити рішення без змін, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи основний позов, суд
першої інстанції вважав доведеним, що
саме неодноразовими діями впродовж
26.11.2012 р., 27.11.2012 р., 08.12.2012 року, 14.12.2012 р.,
17.12.2012 р., 20.12.2012 р., 14.01.2013 р. з боку
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
пошкоджено вхідні двері квартири
позивачки, а вимоги зустрічного позову
до ОСОБА_1, напроти, нічим не
підтверджені, тому не підлягають
задоволенню.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може не
погодитись, оскільки вони відповідають
обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
згідно з рішенням Жовтневого
районного суду м.Маріуполя №2-18726/2010 від
22.10.2010 року ОСОБА_1 є власницею квартири
АДРЕСА_1.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 і
ОСОБА_6 є власниками квартири АДРЕСА_2
(а.с.17-21), в якій зареєстрована ОСОБА_2
(а.с.16).

Як вбачається з постанов про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 07.11.2011 року, 04.11.2012 року, 18.10.2012
року, 14.09.2012 року, відповідачі ОСОБА_2
неодноразово звертались до
правоохоронних органів з метою
притягнення позивачки до кримінальної
відповідальності з різноманітних
підстав. З тексту зазначених постанов
вбачається, що між сторонами склалися
неприязні стосунки, на підставі яких
виникають постійні сварки (а.с.53-54,58).

З відеозапису, зробленого
позивачкою, що міститься у матеріалах
справи, вбачається, що протягом часу,
починаючи з 26.11.2012 р., а потім 27.11.2012
р.,08.12.2012 року, 14.12.2012 р., 17.12.2012 р., 20.12.2012
р.,14.01.2013 р. двері квартири позивачки по
кілька разів на день з невеликим
проміжком часу руйнувалися ОСОБА_2та
ОСОБА_3, які виходили з квартири АДРЕСА_2
в під'їзд і за відсутності очевидців
відривали дерев'яні планки з двері
квартири АДРЕСА_2, заносячи відірвані
планки до власної квартири,
підпалювали двері, пошкодили «глазок»,
що призвело до повного знищення
дерев'яного покриття її вхідної двері.

Висновком експертного дослідження
від 12.09.2013 року підтверджується, що
вартість ремонтно-відновлювальних
робіт та матеріалів для проведення
відновлювального ремонту з метою
відновлення дерев'яного облаштування
вхідної металевої двері в квартирі
АДРЕСА_1 складає 2047 грн. (а.с.4). Вартість
висновку експерта становить 600 грн., які
оплатила експерту ОСОБА_7 позивачка
(а.с.6).

Відповідно до положень ч. 3 ст.386
ЦК України власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданої йому майнової та моральної
шкоди.

Відповідно до положень статті
1166 ЦК України, шкода, спричинена
фізичній особі або її майну підлягає
відшкодуванню у повному обсязі особою,
що спричинила шкоду, якщо не буде
доведено, що шкода сталася не з її вини.

Частина друга статті 1192 ЦК
України передбачає, що розмір збитків,
що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Як роз'яснено п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» № 6 від 27.03.1992р. (з подальшими
змінами), потерпілому відшкодовуються
в повному обсязі збитки відповідно до
реальної вартості втраченого майна та
робіт, які необхідно провести, щоб
виправити пошкоджену річ, усунути інші
негативні наслідки неправомірних дій
заподіювача шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає обґрунтованим висновок суду
щодо відшкодування матеріальної шкоди
на користь ОСОБА_1 з відповідачів,
оскільки позивачка надала суду належні
докази на її підтвердження.

У відповідності із ст. 1167 ЦК
України моральна шкода завдана
фізичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала
за наявності її вини.

У відповідності із п.3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31.03.1995 року із змінами внесеними
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 25.05.2001 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» моральна
шкода може полягати у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушення
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції дійшов до
правильного висновку, що позивачці
діями відповідачів спричинена також
моральна шкода, і суд у відповідності
до вимог закону задовольнив вимоги
позивачки про її відшкодування. При
вирішенні питання щодо розміру
відшкодування суд першої інстанції
керувався роз'ясненнями, викладеними в
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», і обґрунтовано стягнув з
відповідачів на користь позивачки
моральну шкоду в розмірі 1000 грн,
задовольнивши її вимоги.

Враховуючи наведене, неможливо
погодитись з доводами апеляції, що суд
неправомірно застосував норми
матеріального права при визначенні на
користь позивачки моральну шкоду саме
в такому розмірі.

Також зі справи вбачається, що
на підтвердження позовних вимог ОСОБА_3
та ОСОБА_2 допустимих та належних
доказів суду не надано.

Згідно із ч.1 ст. 213, ч.2 ст. 308 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним, обґрунтованим і
справедливим.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, а, відповідно до ч.1 ст. 212
ЦПК України, суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
досліджені наявних у справі доказів у
їх сукупності.

На виконання вимог зазначених
норм процесуального права суд першої
інстанції з достатньою всебічністю,
повнотою та об'єктивністю дослідив
безпосередньо у судовому засіданні всі
наявні у справі докази в їх сукупності,
дав їм належну оцінку, а тому дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення у належним чином
доведеного позову ОСОБА_1 і про
відмову в задоволенні зустрічного
позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 не
наведено доводів та фактів, які б не
були предметом дослідження суду першої
інстанції, або б вплинули на
правильність його висновків та
належали б до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
прийняття апеляційним судом рішення
щодо скасування або зміни
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом норм матеріального і
процесуального права при вирішенні
спору в частині відмови в зустрічних
позовних вимогах не є слушними,
оскільки вони відповідачами в суді
першої інстанції не доведені, і в
апеляційному суді не спростовані. На
підтвердження причинного зв'язку між
якими-либонь діями позивачки та
лікуванням сина відповідачів,
пошкодження дверей ОСОБА_3 позивачкою
ОСОБА_1, що потягнуло заміну двері
відповідачами, доказів останніми не
надано.

Також колегія суддів не погоджується з
твердженням апелянта про те, що
неможливо оцінювати в якості належного
доказу вимог позивачки відеозапис з її
камери над їхніми дверима, оскільки
обличчя на ньому є нечіткими, тому що
такі доводи є непереконливими і
надуманими, і відповідачі даний доказ
нічим не спростували. Крім того, з
даного відеозапису вбачається, що
особи, які псують двері позивачки,
виходять саме з квартири відповідачів,
в домашньому одягу, і повертаються до
квартири ОСОБА_3.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
постановлено з дотримання норм
матеріального і процесуального права,
в ньому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються допустимими доказами,
дослідженими в судовому засіданні і
підстав для його скасування не
вбачається.

Таким чином, переглядаючи
справу в межах позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції, та
доводів апеляційного оскарження,
відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду першої інстанції
залишенню без зміни.

Керуючись ст.ст.307, 308,313,314 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
07 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді :