Справа № 199/9538/13-ц
РІШЕННЯ

іменем України

„27" січня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі представників позивача -
ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

за участі представника відповідача -
Борсук Ю.В.,

за участі третьої особи - ОСОБА_4,

за участі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради, де
треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_4 та четверта
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності
за давністю користування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що з домашньої
угоди придбав у ОСОБА_4 23.02.2003 р. будинок
за адресою: АДРЕСА_1, та сплатив за цей
будинок 3 500,00 дол. США в присутності
свідків, про факт укладення даного
правочину ОСОБА_4 надав розписку та
обіцяв надати завірені нотаріально
документи. У 2009 році ОСОБА_4 звернувся д
осуду та почав вимагати виселення із
будинку, який ним був проданий
позивачу, тоді як позивач зробив в
будинку капітальний ремонт (у будинку
не було вікон, дверей, даху,
господарських будівель0; обіцянки
ОСОБА_4 не виконав, ввів в оману
добросовісного набувача, продав йому
будинок, на який у нього відсутнє право
власності.

Посилаючись у позові на те, що
позивач, як добросовісний набувач,
користується цим будинком більше 10
років, сплачує усі комунальні послуги,
у позові й заявлено вимогу про
визнання позивача власником
домоволодіння АДРЕСА_1.

Підставу позову становлять
приписи ст.ст. 330, 331, 344, 391, 392, 1224, 1270, 1272
ЦК України.

У судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги
позову підтримали повністю, надали
пояснення, аналогічні викладеним в
позовній заяві, просили суд повністю
задовольнити поданий позов.

Представник відповідача
заперечувала проти задоволення позову,
послалася на те, що позивач не надав
достатньо доказів на підтвердження
того, що він є добросовісним набувачем.

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5
просили суд відмовити в задоволенні
позову, оскільки стаття 344 ЦК України
не може бути застосована, адже
добросовісність є обов'язковим
елементом набуття права власності за
набувальною давністю, та позивач
ніколи не набував права власності за
давністю користування ним. Разом з
тим, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 звернулися до
суду із позовом про встановлення
факту прийняття спадщини та визнання
права власності за законом; рішенням
суду від 14.05.2013 р., яке набрало законної
сили 19.12.2013 р., було визнано за ОСОБА_4
право власності на ? частину
домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та
визнано за ОСОБА_7 право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2
Разом з тим, цим же рішенням було
відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та територіальної
громади в особі
Амур-Нижньодніпровської районної у м.
Дніпропетровську ради про визнання
угоди дійсною та визнання права
власності на домоволодіння АДРЕСА_1.

Третя особа ОСОБА_7 не скористався
правом брати участь у судових
засіданнях; четверта Дніпропетровська
державна нотаріальна контора надала
до суду заяву про розгул справи у
відсутності представника.

Заслухав пояснення представників
позивача, представника відповідача,
третьої особи ОСОБА_4 та його
представника, та дослідивши докази в
межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, суд дійшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову повністю, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено
цим Кодексом.

Нерухоме майно, виходячи зі змісту
ст. 344 ЦК України, може стати предметом
набуття за давністю, якщо таке майно
існує, та воно є чужим, володіння має
бути добросовісним (тобто володілець
не знав і не міг знати про те, що він
володіє чужою річчю).

Утім, суд в цій справі не має змоги
встановити дані факти через ненадання
позивачем доказів у порядку ст.ст. 57-59
ЦПК України на підтвердження обставин,
якими позивач обґрунтовує вимоги
позову.

За ст. 397 ЦК України фактичне
володіння вважається правомірним, якщо
інше не випливає з закону або не
встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК
України).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
14.05.2013 р., яке набрало законної сили
19.12.2013 р. (ухвала про відкриття
провадження у справі від 21.09.2009 р.),
визнано за ОСОБА_4 право власності на ?
частину домоволодіння АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1,
та визнано за ОСОБА_7 право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Разом з тим, цим же рішенням суду
було відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та територіальної
громади в особі
Амур-Нижньодніпровської районної у м.
Дніпропетровську ради про визнання
угоди дійсною та визнання права
власності на домоволодіння АДРЕСА_1.
При розгляді справи судом було
встановлено (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), що
згідно наданої ОСОБА_6 розписки від
23.02.2003 р. суд не вбачає угоди
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, оскільки в
розписці йде мова про передплату за
будинок, тобто це була попередня
домовленість про майбутню продажу
спірного домоволодіння. Рішенням суду
було встановлено, що на момент
укладення попереднього договору
купівлі-продажу від 23.02.2003 р.
домоволодіння АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_7 не були
власниками домоволодіння, не мали
правовстановлюючих документів на
нього, у зв'язку з чим і не мали права
розпорядження даним нерухомим майном,
окрім цього, не була дотримана
нотаріальна форма посвідчення
договору, яка обов'язкова для угод з
нерухомим майном.

Виходячи зі змісту позову, позивач
звернувся до суду із позовом з тих
підстав, що він купив спірне
домоволодіння за угодою (позивач
іменує її домашньою) від 23.02.2003 р., яким
користується фактично та вважає, що
він набув право власності на нього,
тобто, майно, на переконання позивача,
не є чужим, а належить йому, тому
підстави для застосування ст. 344 ЦПК
України відсутні.

Разом з тим, щодо обраного
позивачем способу захисту права
(визнання позивачем власником
домоволодіння), то способи захисту
прав передбачені ст. 16 ЦК України, та
такий спосіб захисту права, як
визнання позивачем власником
домоволодіння не передбачений
законом. Підстави набуття права
власності статтею 328 ЦК України, тому
позов не є таким, що підлягає
задоволенню.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради,де
треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_4 та четверта
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності
за давністю користування відмовити
повністю.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя