У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Запорізької міської ради, Головного
управління Держземагенства у
Запорізькій області, ОСОБА_4 про
визнання рішення недійсним та усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Запорізької області від 14 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила визнати рішення сесії
Запорізької міської ради № 78/158
від 23 лютого 2006 року частково
недійсним, та зобов'язати відповідача
ОСОБА_4 усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування заявленого позову
ОСОБА_3 зазначала, що вона після смерті
своєї матері ОСОБА_5 успадкувала
житловий будинок АДРЕСА_1, за яким для
будівництва і обслуговування
закріплена земельна ділянка площею 600
кв. м, власником якої є Запорізька
міська рада. На суміжній земельній
ділянці по АДРЕСА_2 мешкає
ОСОБА_4 Він є власником земельної
ділянки площею 0,0613 га на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 313930,
виданого ОСОБА_4 Запорізькою міською
радою 9 жовтня 2006 року на підставі
рішення тридцять другої сесії
четвертого скликання Запорізької
міської ради № 13/206 від 28
квітня 2006 року. Під час приватизації
ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки було
складено технічну документацію,
зокрема план меж земельної ділянки, у
якому межа із земельною ділянкою
АДРЕСА_1 не відповідає існуючій
фактично та існуючій в документах ОП
Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації межі між земельними
ділянками НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1,
яка має йти між точкою 7 та точкою 10 по
прямій лінії. Фактично ОСОБА_4 є
власником земельної ділянки, яка
знаходиться за належним позивачу
гаражем літ. Д, збудованим у 1977 році.

Ураховуючи викладене, позивачка
просила задовольнити позов.

Заочним рішенням Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 12 липня
2013 року позов задоволено. Визнано
рішення Запорізької міської ради № 78/158
від 23 лютого 2006 року в частині надання
дозволу на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельні ділянки та у додатку
№1 до зазначеного рішення вказаний
перелік громадян, яким надається
дозвіл на розробку технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право на земельну ділянку, для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд (присадибна ділянка) та для
ведення садівництва щодо ОСОБА_4
недійсним. Виключено з додатку №1 до
рішення міської ради № 78/158 від 23 лютого
2006 року пункт щодо ОСОБА_4 Встановлено
межі земельної ділянки, розташованої
по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 згідно
встановлених меж у технічному паспорті
на житловий будинок індивідуального
житлового фонду. Зобов'язано ОСОБА_4
звільнити земельну ділянку за адресою:
АДРЕСА_1, яка знаходиться між точкою 7 та
точкою 10, позначеними на плані меж
земельної ділянки, наявному в
державному акті на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 313930 від 9
жовтня 2006 року, виданому ОСОБА_4
Запорізькою міською радою. Зобов'язано
ОСОБА_4 прокласти по прямій лінії межу з
земельною ділянкою АДРЕСА_1 від точки 1
до точки 6, позначених на плані меж
земельної ділянки, наявному в
державному акті на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 313930 від 9
жовтня 2006 року, виданому ОСОБА_4
Запорізькою міською радою. Вирішено
питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 14 листопада 2013
року рішення місцевого суду скасовано
і ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати оскаржуване судове
рішення та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що позивачем
доведено факт порушення її права на
користування земельною ділянкою з боку
відповідача, а тому воно підлягає
судовому захисту.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
ОСОБА_3 у відповідності до статей 10, 60
ЦПК України не довела суду ті
обставини, на які вона посилалася як на
підставу своїх вимог, а саме те, що
збільшення ОСОБА_4 площі земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_2,
відбулося саме за рахунок зменшення
земельної ділянки позивачки за
адресою: АДРЕСА_1.

Проте повністю погодитися із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

У порушення зазначених норм
процесуального права, суд апеляційної
інстанції не надав належної оцінки
наявним у матеріалах справи доказам
(а. с. 6, 43, 49, 53), а саме:

- технічний паспорт на жилий будинок по
АДРЕСА_1 та план земельної ділянки
площею 600 кв. м, на якій він
розташований,

- технічний паспорт на жилий будинок по
АДРЕСА_2 та план земельної ділянки
площею 600 кв. м, на якій він
розташований,

- план земельної ділянки площею 0,0613 га,
розташованої по АДРЕСА_2.

- висновок Запорізького міського
управління земельних ресурсів від 30
серпня 2005 року про передачу земельної
ділянки у власність, відповідно до
якого є можливим затвердити розмір
земельної ділянки по АДРЕСА_2 загальною
площею 0,0613 га та встановити зовнішні
межі землекористування за рахунок
земельної ділянки, розмір якої
зареєстровано орендним підприємством
«Запорізьке міське бюро технічної
інвентаризації» (площа 0,0600 га) та
земель Запорізької міської ради (площа
0,0013 га).

Таким чином, суду необхідно було
встановити за рахунок чиїх земель
відбулося збільшення земельної
ділянки відповідача на 0,0013 га, що має
суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд, крім
іншого, посилався на акт погодження меж
земельної ділянки з суміжними
власниками та землекористувачами,
зокрема, із ОСОБА_5 - власницею будинку
АДРЕСА_1 (а. с. 51).

Однак суд не звернув уваги на те, що
вищезазначений акт не містить дати
його складання і підписання, що має
суттєве значення для вирішення спору,
оскільки з матеріалів справи
вбачається, що технічне завдання на
розробку технічної документації із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку, було отримано 30 червня
2005 року (а. с. 38), тоді як ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також, суд апеляційної інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову,
посилався у своєму рішенні на те, що
з'ясування питання щодо визначення
розмірів спірних ділянок та
відповідність меж між вказаними
ділянками, потребує спеціальних знань,
однак відповідних клопотань про
призначення експертизи по справі
сторонами не заявлялося, а суд
позбавлений права з власної ініціативи
призначати експертизу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи, зокрема, із
журналу судового засідання та його
звукозапису від 14 листопада 2013 року
(яке було єдиним на стадії апеляційного
провадження), не вбачається, що суд
роз'яснював учасникам процесу наслідки
невчинення ними процесуальних дій,
зокрема, щодо клопотань про
призначення експертизи.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 14 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко