Справа № 490/8508/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року

Центральний районний суд м. Миколаєва в
складі:

головуючого-судді
Прохорова П.А.

при секретарі
Крикливенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, за участю третіх осіб КП
«Миколаївське міжміське бюро
технічної інвентаризації», Приватного
нотаріуса Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору дарування
та скасування реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2013 року позивач звернулась до
суду з позовом до відповідачів, в якому
посилаючись на протиправність
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
договору дарування просила суд визнати
такий договір недійсним.

В обґрунтування своїх вимог
позивач зазначила, що за час
подружнього життя з ОСОБА_3 ними було
збудовано житловий будинок за адресою
АДРЕСА_1, що в подальшому рішенням суду
було поділено між сторонами в рівних
частинах. В подальшому ОСОБА_3, не
повідомивши установу ММБТІ про
існування рішення суду, та видаючи себе
за власника всього спірного житлового
будинку уклав із ОСОБА_2 договір
дарування, відповідно до умов якого
розпорядився всім будинком та
подарував його ОСОБА_2, хоча на думку
позивача не мав на такі дії
повноважень, оскільки на час укладення
договору дарування йому належало право
власності лише на 1/2 частину будинку,
чим фактично позбавив позивача права
власності на належну їй за рішенням
суду 1/2 частину житлового будинку. В
подальшому позивач на підставі
згадуваного рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва звернулась
до Державної реєстраційної служби та
за нею було зареєстровано право
власності на 1/2 частину спірного
житлового будинку. Щодо строків
позовної давності, то позивач заначала
про те, що довідалась про порушення її
прав та інтересів лише в листопаді 2012
року, а тому просила суд визнати
поважними причини пропуску строків
позовної давності. Посилаючись на те,
що на теперішній час між сторонами
існує спір про право власності щодо
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
позивач, в останній редакції позовних
вимог, просила суд визнати недійсним
договір дарування №1619 від 12.06.2007 року
та зобов'язати МБТІ анулювати
реєстрацію в реєстрі нерухомого майна
право власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1 в розмірі 1 цілої частини за
ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до
суду з письмовими запереченнями проти
позову в яких посилалась на те, що
позивачем своєчасно не було
зареєстровано у КП ММБТІ вказане у
позові рішення суду щодо поділу
спірного житлового будинку між
позивачем та ОСОБА_3, а отже і право
власності на нерухоме майно у неї не
виникло. Разом з тим відповідач
вказувала, що позивачем до нотаріуса
було надано письмову згоду на
дарування ОСОБА_3 ОСОБА_2 вказаного
житлового будинку, позивач
неодноразово публічно висловлювала
намір на дарування житлового будинку
нащадкам, та могла (мала) дізнатись про
те, що відповідач ОСОБА_3 подарував
ОСОБА_2 весь спірний житловий будинок,
та оскільки договір дарування було
укладено в 2007 році, просила суд
застосувати наслідки пропуску
позивачем строків позовної давності та
відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача заявлені вимоги
підтримали, позивач наполягала на тому,
що не надавала своєї згоди на дарування
належної їй частини будинку по АДРЕСА_1
в м. Миколаєві, оскільки в той день
погано себе почувала та вважала що
підписує дозвіл на відчудження
чоловіком належної йому ? частки
будинку, просила суд задовольнити
позов.

Відповідач та представник
відповідача в судовому засіданні проти
задоволення позову заперечували,
вказували на те, що спірний договір
дарування укладено відповідно до вимог
закону та підстави для визнання його
недійсним - відсутні, разом з тим
просили суд застосувати наслідки
пропущення позивачем строків позовної
давності.

Допитані в судовому засіданні в
якості свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6
повідомили суд про те, що позивач
неодноразово в їх присутності
висловлювала намір подарувати належну
їй частину спірного домоволодіння
відповідачу ОСОБА_2, однак суд критично
розцінює пояснення ОСОБА_6, оскільки
вона є подругою відповідача ОСОБА_2

Вислухавши пояснення учасників
судового засідання та дослідивши
надані суду письмові докази, суд
встановив наступні обставини справи та
кореспондуючі ним правовідносини.

Відповідно до договору про право
забудови №3-3620 від 18.06.1974 року ОСОБА_3
був власником домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_1
перебували у зареєстрованому шлюбі, що
було розірвано 12.06.2002 року.

Відповідно до Рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 12.04.2002
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про поділ домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, право власності на
яке було зареєстроване за ОСОБА_3, було
визнано сумісно нажитим майном
подружжя та за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було
визнано право власності по 1/2 частині
спірного майна. Вказане рішення було
ухвалено в присутності сторін по
справі та не було ними оскаржене,
законної сили набуло 13.05.2002 року.

Відповідно до наданих сторонами
пояснень жодна із сторін не звернулась
до органів БТІ за реєстрацією свого
права власності на 1/2 частину спірного
домоволодіння.

12.06.2007 року ОСОБА_3 діючи від свого
імені та ОСОБА_2 уклади договір
дарування відповідно до умов якого
ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 ціле
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.
Вказаний договір було посвідчено
приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_4 та з
наданих на запит суду копій документів,
на підставі яких нотаріусом було
посвідчено вказаний правочин
вбачається наступне: оскільки жодна із
сторін не зареєструвала в органах БТІ
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва 12.04.2002 року, за відомостями
вказаної установи станом на 06.06.2007 року
право власності на спірне
домоволодіння було зареєстроване за
ОСОБА_3, про що свідчить надана до суду
копія витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно №14799163. Окремої уваги
заслуговує й заява вчинена від імені
ОСОБА_1, та посвідчена вказаним
нотаріусом, відповідно до змісту якої
позивач надає згоду на дарування
ОСОБА_3, ОСОБА_2, житлового будинку з
усіма господарськими та побутовими
будівлями та спорудами за адресою
АДРЕСА_1, що не можна розглядати як
довіреність, або відмову від визнаного
за позивачем за рішенням суду права
власності на 1/2 частину вказаного
домоволодіння.

Відповідно до витягу з
Державного реєстру прав на нерухоме
майно про реєстрацію права власності
№1158853 від 12.03.2013 року, за ОСОБА_1 на
підставі вищедослідженого рішення
суду від 12.04.2002 року, Рішенням про
державну реєстрацію прав та їх
обтяжень №838725 від 12.03.2013 року за
позивачем було зареєстровано право
власності на 1/2 частину спірного
домоволодіння.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості та кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1, ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи за
зверненням фізичних осіб в межах
заявлених нами вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини справи, що були встановлені
рішенням суду яке набуло законної сили,
мають преюдиціальне значення для
розгляду цієї справи та не потребують
додаткового доказування.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам: особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
нійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року №9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 316, ст. 317 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно
до закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб, власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Таким чином укладення договору
дарування можливо лише за наявності
права власності на предмет дарування
(дарунок) у дарувальника.

Натомість рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 12.04.2002
року за ОСОБА_3 було визнано право
власності на 1/2 частину домоволодіння в
АДРЕСА_1; право власності на іншу 1/2
частину того ж домоволодіння визнано
за ОСОБА_1

Відповідно до ст. 14 ЦПК України та
Постанови ПВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про
судове рішення» рішення суду, що набули
законної сили є обов'язковими для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і підлягає
виконанню на всій території України.

Таким чином на час укладення спірного
договору дарування, 12.06.2007 року, ОСОБА_3
фактично мав у власності 1/2 частину
спірного домоволодіння, та приховав
цей факт, використавши при укладенні
правочину застарілий запис, що
містився у відповідному реєстрі КП
ММБТІ, не повідомляючи нотаріуса, що
здійснював реєстрацію правочину про
існування зазначеного рішення суду, та
за результатом таких дій розпорядився
майном, що не належало йому, а саме - 1/2
частиною спірного домоволодіння, право
власності на яку було визнано за
позивачем.

Виходячи з викладеного суд доходить
висновку про те, що ОСОБА_3 не мав
повноважень на укладення договору
дарування від 12.06.2007 року, всього
домоволодіння, оскільки був власником
лише його частини, а за такого
відповідно до положень ст. 215-217 ЦК
України, такий договір підлягає
визнанню частково недійсним в частині
дарування ОСОБА_2 1/2 частини спірного
домоволодіння, при цьому в іншій
частині договір слід залишити без змін,
оскільки його йукладено у
відповідності до вимог закону.

Разом з тим надаючи оцінку доказам суд
зауважує про те, що по при висловлювані
позивачем наміри на дарування належної
позивачу 1/2 частини домоволодіння, про
що йшлося в поясненнях свідків, не
можуть бути прийняті судом до уваги,
оскільки за текстом спірного договору
дарування дарувальником категорично
визначено ОСОБА_3, та відсутні будь-які
відомості про те, що вказана особа діє і
від імені позивача.

Щодо пропуску позивачем строків
позовної давності та застосування
наслідків такого пропуску, то суд
зазначає наступне: відповідно до
наданих позивачем пояснень, останній
стало відомо про порушення її майнових
прав лише 01.05.2013 року з відповіді КП
ММБТІ, що з врахуванням постійного та
безперешкодного проживання позивача у
спірному домоволодінні позивача, яке
не заперечувалось відповідачами, та в
силу ч.1 ст. 61 ЦПК України додатковому
доказуванню не підлягає, дає підстави
вважати причини пропуску строку
позовної давності поважними та
поновити такий строк.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_7
та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають
стягненню понесені нею судові витрати
в розмірі 57,35 грн., з кожного.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 61, 88, 208, 212-215
ЦПК України, ст.ст.215-217 ЦК України, 316, 317,
717 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за
участю третіх осіб КП «Миколаївське
міжміське бюро технічної
інвентаризації», Приватного нотаріуса
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору дарування та скасування
реєстрації - задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір
дарування № 1619 від 12.06.2007 року, в
частині ? частини домоволодіння
АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_1 на підставі
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 12.04.2002 року.

В задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 тимофіївни сплачений позивачем
судовий збір в розмірі 57,35 грн. з
кожного.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області шляхом
подання до Центрального районного суду
міста Миколаєва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя Центрального районного

суду м. Миколаєва
П.А. Прохоров