Номер провадження: 22-ц/785/5308/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2014 року

м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: Головуючої
судді Процик М.В.,

суддів Доценко Л.І., Дрішлюк А.І.,

при секретарі Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа: приватний нотаріус Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про встановлення факту нікчемності
правочину, застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину
шляхом скасування права власності на
квартиру, зобов’язання зареєструвати
право власності на квартиру, визнання
права користування житловим
приміщенням, виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 17 березня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 і ОСОБА_5. Уточнивши свої позовні
вимоги в процесі розгляду справи,
позивач просив визнати договір
дарування нікчемним (удаваним)
правочином, застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину у
вигляді скасування права власності на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3,
зобов’язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5
здійснити державну реєстрацію права
власності у рівних частках на
вищевказану квартиру, визнати за
позивачем право постійного
користування житловим приміщенням у
спірній квартирі, і виселити ОСОБА_3 зі
спірної квартири. Позивач посилався на
те, що договір дарування укладений з
використанням неправдивих відомостей
щодо відсутності прав третіх осіб на
спірну квартиру за договором найму, що
договір дарування укладений з метою
приховати іншу попередню угоду, яка
була укладеним ним з ОСОБА_4 і ОСОБА_5. і
для того, щоб новий власник зняв його з
реєстрації та виселив із спірної
квартири.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позов не
визнали, просили справу розглянути за
їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник
позов не визнали посилались на
законність договору дарування, на
непорушність права власності
відповідача.

Третя особа: приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 проти позову
заперечувала.

Рішенням Суворовського
районного суду м. Одеси від 17 березня 2014
року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 і
ОСОБА_5. відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду від 17 березня 2014
року скасувати і ухвалити нове рішення
яким застосувати наслідки нікчемної
угоди, і визнати за ОСОБА_2 право
користування житловим приміщенням –
квартирою № 48 у будинку №16-б по вул.
Ядова у м. Одесі, посилаючись на
порушення судом норм

матеріального права і процесуального
права.

Проти апеляційної скарги
заперечують відповідач ОСОБА_3 та її
представник.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін, з наступних підстав.

За правилами ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про
відмову у задоволення позову, суд 1-ої
інстанції виходив з того, що вчинений
сторонами правочин, зокрема договір
дарування спірної квартири є
правомірним, що позивач не довів свої
позовні вимоги, та з того, що власник
розпоряджається своїми правами на
власний розсуд, а відповідач обрав
неправильний спосіб захисту
порушеного права.

З такими висновками суду
погоджується і колегія суддів.

За ст. ст. 10,60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених цим
кодексом. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. ст. 319,321 ЦК
України власник володіє, користується
і розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Із матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були
власниками квартири АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування від
22.06.2001р. Разом з власниками в квартирі
був зареєстрованим і позивач, який, як
колишній член сім’ї власника,
користувався нею. (а.с.32-33)

13.09.2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
на власний розсуд, як власники, у
відповідності зі ст. 319 ч.1 ЦК України,
розпорядились належною їм квартирою,
уклали з ОСОБА_3Є письмовий,
нотаріально-посвідчений договір
дарування. За договором ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 безоплатно і без будь-яких умов
подарували вищезазначену квартиру
ОСОБА_3 Право власності останньої було
належним чином зареєстровано в КП
«Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об’єктів
нерухомості» 02.10.2012 року.(а.с.12-14)
Договір укладено з дотриманням вимог
ст.ст.717-722 ЦК України щодо його умов,
порядку укладення, дотримання форми
договору тощо.

Згідно зі ст. ст. 203
ч.1,204,215ч.1,2, ЦК України зміст правочину
не може суперечити цьому кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним;
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами 1,3,5 та 6 ст.203
цього кодексу; недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин).

За змістом ст. ст. 228ч.1,2 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, автономної республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним. За
змістом ст. ст. 228ч.1,2 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, автономної республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

За роз’ясненням Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» (п.18) перелік
правочинів, які є нікчемними як такі, що
порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини,
спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина; 2) правочини, спрямовані на
знищення, пошкодження майна фізичної
або юридичної особи, держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним… При кваліфікації
правочину за статтею 228 ЦК має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо.

Відтак, при кваліфікації правочину за
ст.228 ЦК України необхідною складовою є
вина сторін правочину або однієї із
сторін у порушенні публічного порядку,
а саме намір особи вчинити такі дії які
є суспільно-небезпечними, порушують
норми публічного права, що мають
вигляд, як правило злочину або
адміністративного порушення, та
усвідомлення особою того, що її дії не є
правочином, а є суспільно небезпечним
діянням.

Позивачем не надано доказів вини
відповідачів саме у намірі порушити
публічний порядок. Вирок суду щодо
навмисного незаконного заволодіння
спірною квартирою у кримінальній
справі щодо відповідачів не
постановлявся. А тому посилання
позивача в апеляційній скарзі на те, що
вчинений відповідачами правочин
порушує публічний порядок є
неспроможними.

Позивач стороною договору
дарування укладеного відповідачами не
був, і не зміг в апеляційному суді чітко
обґрунтувати, яку угоду при укладенні
договору дарування відповідачі
приховували, та яку можна було б
вважати нікчемною.

За роз’ясненням Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
6 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» (п.25)
за удаваним правочином (ст.235) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину права та
обов’язки сторін виникають, але не ті,
що випливають зі змісту правочину.

Законних підстав визнати
укладений договір удаваним та
нікчемним, тобто таким, недійсність
якого була б прямо встановлена законом,
відповідно до правил ст.235,215ч.2 ЦК
України, не вбачається.

Посилання представника
позивача в апеляційному суді на те, що
договір не мав на меті настання
юридичних наслідків, був фіктивним і
спрямованим на позбавлення позивача
права користування житлом до уваги
братися не можуть, оскільки з цих
підстав позов ОСОБА_2 не заявлявся, і це
обґрунтування виникло тільки на стадії
апеляційного провадження. Відповідно
воно не було предметом дослідження у
суді першої інстанції. Тоді як суд
апеляційної інстанції за правилами
ст.303 ч.1 ЦПК України обмежений тими
позовними вимогами, які були заявлені
позивачем у суді першої інстанції.

З огляду на встановлене,
колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відсутності законних підстав
застосовувати такі наслідки
недійсності нікчемного правочину як
скасування права власності на спірну
квартиру за ОСОБА_3, та зобов’язання
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 здійснити на своє ім’я
державну реєстрацію права власності у
рівних частках на вищевказану
квартиру.

Враховуючи дійсність
договору дарування укладеного
відповідачами, те, що позивач не є
членом сім’ї нового власника ОСОБА_3
неможливим є також задоволення його
позову про визнання права користування
спірною квартирою в порядку
ст.ст.401,405ч.1 ЦК України.. Цим обставинам
надано належну оцінку в чинному
рішенні Суворовського районного суду
м. Одеси від 11.04.2013р. та ухвали
апеляційного суду Одеської області від
26 вересня 2013 року щодо виселення
позивача зі спірної квартири.(а.с.63-64)
Посилання позивача в апеляційній
скарзі на наявність у нього
сервітутного права користування
спірним житлом є неспроможними,
оскільки він не є членом сім’ї ОСОБА_3.
Законних підстав виселяти законного
власника зі спірної квартири не
вбачається.

Той факт, що позивач на
момент укладення договору дарування
між відповідачами був зареєстрованим у
спірній квартирі, на що позивач
посилається в апеляційній скарзі,
вищевказаних висновків суду не
спростовує, і не може бути підставою
для визнання договору дарування
недійсним саме за позовом позивача,
який не був стороною договору.

За таких обставин, суд ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального права
та без таких порушень норм
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення справи. А тому
законні підстави для задоволення
апеляційної скарги і скасування
правильного рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст.
303,307ч.1п.1,308,313-314,315-317,319 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 17 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту проголошення, однак може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:

М.В.
Процик

Судді:

А.
І. Дрішлюк

ОСОБА_7