Провадження №2/761/462/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 квітня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді
Юзькової О.Л.,

при секретарях
Іовенко М.В., Звонцовій О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом першого
заступника прокурора Шевченківського
району міста Києва до Київської
міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання недійсним рішення, державних
актів на право власності за земельну
ділянку, договору купівлі-продажу,
відновлення становища, яке існувало до
порушення, -

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора
Шевченківського району м. Києва
звернувся до суду з позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що п. 5 рішення VII сесії
XXIV скликання Київської міської ради
від 24.06.2004 р. № 326-2/1536 «Про передачу
громадянам у приватну власність
земельних ділянок для будівництва,
експлуатації та обслуговування
будинків, господарських будівель і
споруд» затверджено проект відведення
земельної ділянки та передано у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,1га ОСОБА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
будівель та споруд на АДРЕСА_1. На
підставі вказаного рішення видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку. В подальшому 31.03.2005 р.
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 та на
виконання даного договору виготовлено
та видано покупцю акт на право
державної власності на землю. Пункт 5
Рішення не відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки передана у
приватну власність земельна ділянка
знаходиться на території «Сирецького
гаю» створеного Постановою колегії
Держкомітету УРСР з охорони природи №
22 від 26.07.73 р. з метою збереження цінних
природних угруповань та колекцій.
«Сирецький гай» є парком-пам'яткою
садово-паркового мистецтва
загальнодержавного значення і входить
до складу природно-заповідного фонду
України, який охороняється як
національне надбання і є складовою
частиною світової системи природних
територій та об'єктів, що перебувають
під особливою охороню. Таким чином п. 5
Рішення е відповідає положенням ст. 83
ЗК України, що діяла в редакції на день
виникнення правовідносин, а саме, що
землі загального користування
населених пунктів в тому числі парки,
сквери не можуть передаватися у
приватну власність. Крім того КМР не
було дотримано положень ст. 150 ЗК
України щодо погодження на вилучення
такої земельної ділянки Верховною
Радою України. Київською міською радою
також було допущено і ще низка порушень
при передачі земельної ділянки у
приватну власність. За таких обставин
перший заступник прокурора
Шевченківського району м. Києва
просить суд визнати незаконним та
скасувати рішення VII сесії XXIV
скликання Київської міської ради від
24.06.2004 р. № 326-2/1536 в частині (пункт 5) щодо
передачі громадянину ОСОБА_1 земельної
ділянки площею 0,1 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1.

В подальшому, скориставшись правом
наданим чинним процесуальним
законодавством, представник
прокуратури змінив підставу позову та
збільшив позовні вимоги. Зазначив, що
земельна ділянка по АДРЕСА_1 згідно
інформації Державної екологічної
інспекції у м. Києві знаходиться у
парковій зоні, що встановлено під час
перевірки дотримання вимог
природоохоронного законодавства в
частині контролю зелених насаджень. А
отже земельна ділянка віднесена до
земель рекреаційного значення,
відповідно до ст. 51 ЗК України і
охоплюється забороною та обмеженнями,
що передбачені законом для їх
використання. Як свідчать містобудівні
умови та обмеження, за Генеральним
планом міста Києва спірна земельна
ділянка належить до території зелених
насаджень загального користування.
Статтею 19 ЗК України встановлено, що в
залежності від цільового призначення,
землі поділяються на категорії:
сільськогосподарського призначення,
житлової та громадської забудови,
природно-заповідного та іншого
природно-охоронного призначення,
оздоровчого, рекреаційного
призначення тощо. Відповідно до ст.ст.
50,51 ЗК України до земель рекреаційного
призначення відносяться землі, які
використовуються для організації
відпочинку населення, туризму та
проведення спортивних заходів, а також
земельні ділянки зелених зон і зелених
насаджень міст та інших населених
пунктів. На землях рекреаційного
призначення, згідно до ст. 52 ЗК України
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням. Таким
чином, при передачі ОСОБА_1 земельної
ділянки площею 0,1 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку КРМ
було порушено положення ЗК України,
оскільки передано у приватну власність
території зелених насаджень
загального користування, а отже
рекреаційні землі. В порушення
положень ст. 20 ЗК України міською радою
не було змінено цільового призначення
переданої у власність земельної
ділянки. За таких обставин прокурор
Шевченківського району м. Києва
просить суд визнати незаконним та
скасувати рішення VII сесії XXIV
скликання Київської міської ради від
24.06.2004 р. № 326-2/1536 в частині (пункт 5) щодо
передачі громадянину ОСОБА_1 земельної
ділянки площею 0,1 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1; визнати недійсним Державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії КВ № 126866 зареєстрований
в книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю №
01-7-00501, виданий 27.10.04 р. ОСОБА_1 на
підставі рішення Київської міської
ради від 24.06.04 р. № 326-2/153; визнати
недійсним договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,10 га,
розташованої по АДРЕСА_1 кадастровий
номер: :91:009:0038 вартістю 633 600,00 грн.
укладений 31.03.05 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2;
визнати недійсним Державний акт на
право власності на земельну ділянку,
який був виданий ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 31.03.05 р. № 651 (ВСА №838333);
відновити становище, яке існувало до
порушення, шляхом повернення в
розпорядження Київської міської ради
земельної ділянки площею 0,10 га
розташованої по АДРЕСА_1, кадастровий
номер :91:009:0038 вартістю 633 600,00 грн.

В судовому засіданні представник
прокуратури підтримав заявлені вимоги,
просив задовольнити в повному обсязі з
підстав зазначених в позові. Крім того
зазначив, що прокуратура
Шевченківського району м. Києва
дізналась про порушення законодавства
КМР з повідомлень ЗМІ, також
підкреслив, що не дивлячись на те, що
Законом України «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства» виключено ч. 4 ст. 268 ЦПК
України, п. 5 перехідних положень
Закону, визначено, що протягом трьох
років з дня набрання чинності цим
Законом (з 15.01.2012р.) особа має право
звернутися до суду з позовом, зокрема,
про визнання незаконним правового акту
органу місцевого самоврядування. за
положеннями ст. 268 ЦК України на вимогу
власника або іншої особи про визнання
незаконним правового акта органу
місцевого самоврядування позовна
давність не поширюється.

ОСОБА_1, його представник в судовому
засіданні заперечували щодо
задоволення позову. Пояснили, що
позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження того, що передана у
власність спірна земельна ділянка
відноситься до земель рекреаційного
значення. В матеріалах справи відсутні
докази (документи), з яких можливо
зробити такий висновок. «Витяг щодо
чинних містобудівних регламентів та
інших умов провадження містобудівної
діяльності» зроблений на замовлення
прокуратури і долучений до матеріалів
справи не може вважатися допустимим,
оскільки за положеннями ст. 20 ЗК
України, в редакції чинній на день
ухвалення спірного рішення, віднесення
земель тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади та органів
місцевого самоврядування відповідно
до їх повноважень. Таким чином для того,
щоб зробити висновок щодо віднесення
земельної ділянки по АДРЕСА_1 до
рекреаційних земель має бути
відповідне рішення Київської міської
ради. Натомість, в матеріалах справи
наявне текст оскаржуваного рішення, з
якого вбачається, що ОСОБА_1 було
передано у власність земельну ділянку
за рахунок міської забудови. Крім того,
відповідно до вимог Закону України
«Про державний земельний кадастр» факт
геопросторового розташування
земельної ділянки в межах тих чи інших
земель за цільовим призначенням
повинен бути підтверджений даними
Державного земельного кадастру. Також
позивача безпідставно посилається на
порушення КМР ст. 83 ЗК України, оскільки
норми даної статті відносяться до
земель комунальної власності. На
момент прийняття оскаржуваного
рішення діяв Закон України «Про
розмежування земель державної та
комунальної власності», який визначав,
що розмежування земель державної та
комунальної власності полягає у
здійсненні організаційно-правових
заходів щодо розподілу земель
державної власності на землі
територіальних громад і землі держави.
За положеннями ж Перехідних положень
до ЗК України, до розмежування земель
державної і комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями в межах населених пунктів, крім
земель переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади. Для віднесення
земель до комунальної власності була
встановлена спеціальна процедура, що
вимагало проведення відповідного
проекту та визначення меж земель в
натурі. Крім того, прокурором
пропущено строк позовної давності
встановлений положеннями ст. 257 ЦК
України стосовно оспорювання видачі
актів про право власності на земельну
ділянку та визнання недійсною угоди
купівлі-продажу, що також є підставою
для відмови в позові.

Представник ОСОБА_2 також просив
відмовити у задоволенні позову.
Зазначив, що дійсно 31.03.2005 р. ОСОБА_2
придбав спірну земельну ділянку у
ОСОБА_1 відповідно до договору
купівлі-продажу. Договір оформлено
відповідно до вимог чинного
законодавств, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_6, та зареєстрований в
Державному реєстрі правочинів за №
523476. Відповідно до положень ст. 125 ЗК
України відповідач отримав право
власності на земельну ділянку з
моменту державної реєстрації такого
права на земельну ділянку і може бути
позбавлений його лише з підстав
визначених законом. Позивач не
наводить правових підстав для визнання
недійсним угоди, що відбулась в 2005 році,
а тому останні для визнання договору
купівлі-продажу та Державного акта на
право власності відсутні.

Представник Київської міської ради в
судове засідання не з'явився, про день
та час розгляду справи неодноразово
повідомлявся належним чином, причини
нявки не повідомив. Заяв та клопотань
від нього в адресу суду не надходило.

За таких обставин, суд вважає
розглянути справу за відсутності
представника Київської міської ради,
проти чого не заперечували інші
учасники процесу.

Вислухавши пояснення прокурора,
представників відповідачів,
дослідивши матеріали справи, суд
важчає, що позов задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, і не заперечується
сторонами, що рішенням Київської
міської ради VII сесії XXIV скликання від
24.06.2004 року № 326-2/1536 «Про передачу
громадянам у приватну власність
земельних ділянок для будівництва,
експлуатації та обслуговування
житлових будинків, господарських
будівель і споруд», пунктом 5 передано
гр. ОСОБА_1 у приватну власність
земельну ділянку площею 0,10 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок
земель міської забудови.

27 жовтня 2004 року ОСОБА_1 було видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,10 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 на
підставі рішення Київської міської
ради від 24.06.2004 року № 326-2/1536.

В подальшому, а саме 31.03.2005 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,10 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки видано державний
акт на право власності на земельну
ділянку, копія якого наявна в
матеріалах справи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
місцеве самоврядування в Україні - це
гарантоване державою право та реальна
здатність територіальної громади
самостійно або під відповідальність
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування вирішувати питання
місцевого значення в межах Конституції
і Законів України.

В свою чергу положеннями ст. 60 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
України» територіальним громадам сіл,
селищ, міст, районів у містах належить
право комунальної власності на рухоме
і нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів, інші кошти, землю природні
ресурси, підприємства тощо.

Представник прокуратури стверджує, що
рішення прийняте Київською міською
радою 24.06.2004 р. за № 326-2/1536, а саме п. 5
щодо передачі земельної ділянки у
власність ОСОБА_1 не відповідає вимогам
законодавства України, зокрема
Земельного кодексу України, а тому має
бути визнано незаконним та скасовано, а
за обставин скасування рішення в
частині мають бути визнані недійсним,
як державний акт на право власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_1, так і
договір купівлі-продажу земельної
ділянки так і акт, що засвідчує право
власності на землю на ім'я ОСОБА_2

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України
«Про місцеве самоврядування в України»
від імені та в інтересах
територіальних громад права суб'єкта
комунальної власності здійснюють
відповідні ради.

Київська міська рада, згідно до ст. 59
Закону України «Про місцеве
самоврядування в України», в межах
своїх повноважень приймає нормативні
та інші акти у формі рішень.

За приписами ст. 9 Земельного кодексу до
повноважень Київської міської ради
віднесено, зокрема, розпорядження
землями територіальної громади міста,
надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно до п. 12 Перехідних положень
Земельного кодексу України, до
розмежування земель державної та
комунальної власності, повноваження
щодо розпорядження землями (окрім
земель переданих у приватну власність,
та земель, визначених в абзаці другому
цього пункту) в межах населених
пунктів, здійснюють відповідні
сільські, селищні, міські ради з
урахуванням вимог абзацу третього
цього пункту, а за межами населених
пунктів - відповідні органи виконавчої
влади.

При цьому слід зазначити, що за
положеннями ст. 123 ЗК України, в
редакції, що діяла на день ухвалення
оскаржуваного рішення, надання
земельних ділянок державної або
комунальної власності здійснювалось
на підставі рішень органів місцевого
самоврядування за умови здійснення дій
передбачених вимогами зазначеної
статті.

Такі дії були вчинені Київською
міською радою за наявності всіх
необхідних для прийняття рішення
документів про затвердження проекту
відведення та передачу у власність
ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0.10 га,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а
саме: заяви про передачу у приватну
власність земельної ділянки, проекту
її відведення з відповідними
графічними матеріалами, висновку щодо
відведення земельної ділянки
Головного управління містобудування,
архітектури та дизайну міського
середовища Київської міської
державної адміністрації, висновку про
передачу земельної ділянки у власність
Головного управління земельних
ресурсів Київської міської державної
адміністрації.

Дана обставина встановлена судовими
рішеннями, а саме постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
16.05.2013 р. та Постановою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 14.11.2013 р. та не потребує доказуванню
відповідно до положень ст. 61 ЦПК
України.

За твердженнями прокурора орган
місцевого самоврядування в порушення
вимог ст. 51,53,83 ЗК України (в редакції
чинній на день виникнення спірних
правовідносин) здійснив відчуження
спірної земельної ділянки, яка
віднесена до земель рекреаційного
призначення, як зона зелених насаджень
міста, а тому не підлягає переданню у
приватну власність.

За приписами ст. 19 Конституції України,
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією
України та Законами України.

За приписами ст. 51 ЗК України до земель
рекреаційного призначення належать
земельні ділянки зелених зон і зелених
насаджень міст та інших населених
пунктів, навчально-туристських та
екологічних стежок, маркованих трас,
земельні ділянки, зайняті територіями
будинків відпочинку, пансіонатів,
об'єктів фізичної культури і спорту,
туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів,
стаціонарних і наметових
туристично-оздоровчих таборів,
будинків рибалок і мисливців, дитячих
туристичних станцій, дитячих та
спортивних таборів, інших аналогічних
об'єктів, а також земельні ділянки,
надані для дачного будівництва і
спорудження інших об'єктів
стаціонарної рекреації.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 52 ЗК
України, на землях рекреаційного
призначення забороняється діяльність,
що перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель.

В свою чергу приписами ст. 20 ЗК України,
в редакції, що діяла на момент
прийняття оскаржуваного рішення,
встановлено, що віднесення земель до
тієї чи іншої категорії здійснюється
на підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень.

Як свідчить оскаржуване рішення у
приватну власність ОСОБА_1 було
передано земельну ділянку за рахунок
земель міської забудови.

Суд погоджується з доводами
представника ОСОБА_1 в тій частині, що
відношення спірної ділянки, зважаючи
на вимоги законодавства України, що
діяло на момент виникнення
правовідносин, до земель рекреаційного
призначення має обумовлюватися певним
рішенням. Докази наявності такого
рішення відсутні.

Наданий позивачем, на підтвердження
своїх вимог витяг щодо чинних
містобудівних регламентів та інших
умов впровадження містобудівної
діяльності складений на замовлення
прокуратури Шевченківського району м.
Києва 03.12.2013 р. Виконавчим органом
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації), на
думку суду, не може бути покладений в
основу рішення, за відсутності
взаємного зв'язку із іншими доказами
зібраними по справі і які встановлюють
наявність обставин, які відносяться до
предмету доказування.

Також заслуговує на увагу суду
твердження представника відповідача,
що до спірних правовідносин, а саме в
частині ухвалення Київською міською
радою рішення, може застосовуватись
положення ст. 83 ЗК України щодо
розпорядження земель, які перебувають
у комунальній власності за наявності
таких доказів.

Приписами ст. 60 ЦПК України встановлено
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд приходить до висновку, що позивачем
не доведено виділення ОСОБА_1 земельної
ділянки за рахунок комунальної
власності та віднесення земельної
ділянки до земель рекреаційного
призначення.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, прокурором не доведено, що під
час прийняття спірного п. 5 рішення
Київською міською радою останньою не
було дотримано положень ст. 123 ЗК
України та не доведено необхідність
зміни цільового призначення земельної
ділянки, яку передано відповідачу у
власність.

За встановлених обставин, суд
приходить до висновку, що вимоги
позивача в частині визнання незаконним
п. 5 рішенням Київської міської ради VII
сесії XXIV скликання від 24.06.2004 року №
326-2/1536 «Про передачу громадянам у
приватну власність земельних ділянок
для будівництва, експлуатації та
обслуговування житлових будинків,
господарських будівель і споруд».

Також позивач просить суд визнати
недійсними Державні акти на право
власності на земельні ділянки видані
на ім'я відповідачів та укладений між
ними договір купівлі-продажу земельної
ділянки.

За положеннями ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, і це не
заперечується учасниками процесу,
оскаржувані Державні акти на право
власності на землю було видано
фізичним особам відповідно до вимог
чинного законодавства.

В свою чергу, угода укладена між
Відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також
відповідає умовам встановленим
Законами України.

В судовому засіданні не було
встановлено обставин, з якими
законодавець передбачав такі правові
наслідки, як визнання договору
недійсним.

Приписами ст. 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Зважаючи на вищевикладене, беручі до
уваги встановлені в судовому засіданні
обставини, та зважаючи на те, що під час
розгляду справи не отримано доказів
щодо порушення Київською міською радою
при ухваленні оскаржуваного рішення
вимог Конституції та Законів України,
суд вважає за можливе відмовити в
задоволення позову.

Розподіляючи судові витати, суд
керується положеннями ст. 88 ЦПК
України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст.
3,11,57,60,88,169, 212-215 ЦПК України, ст.. 19
Конституції України, Законом України
«Про місцеве самоврядування в
Україні», Земельним кодексом України,
суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Рішення набирає законної сили в разі
закінчення вищезазначених строків або
якщо його не скасовано після розгляду
справи судом апеляційної інстанції.

Суддя