Справа № 454/438/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року Сокальський районний
суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Калиш В.О.,

з участю представника позивача -
адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Сокалі, цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_2 звернулася в суд з
даним позовом до відповідача про
стягнення боргу, покликаючись на те, що
05.06.2013 року вона позичила своєму внуку -
ОСОБА_3 10 000 грн., які він відповідно до
письмової розписки від 30.06.2013р.
зобов»язувався повернути до кінця 2013
року. На початку осені 2013 року
відповідач повернув ОСОБА_2 частину
боргу, зокрема 3000 грн., при цьому заявив,
що решту суми - 7000грн. повертати не буде.
Зазначає, що неодноразово нагадувала
відповідачу, щоб той в зазначений
термін повернув їй борг в сумі 7 000 грн.
Термін сплати ОСОБА_3 боргу сплив
31.12.2013р., однак відповідач свого
зобов»язання щодо повернення боргу не
виконав до цього часу. Від зустрічей з
позивачкою ухиляється, на телефонні
дзвінки не відповідає. Вказує, що вона є
людиною похилого віку, постійно хворіє,
і тому вказані кошти необхідні їй на
лікування.

Просить суд, стягнути з ОСОБА_3 в її
користь 7 000 грн. боргу та судові
витрати.

Представник позивача ОСОБА_1 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав, просив задовольнити. В
обґрунтування надав пояснення
аналогічні викладеним в позовній
заяві.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги невизнав, суду
повідомив, що в нього із позивачем була
усна домовленість, за якою він не мав
повертати борг в сумі сім тисяч
гривень.

Заслухавши сторони та дослідивши
письмові матеріали справи, оцінивши
всі докази по справі в їх сукупності
суд прийшов до наступних висновків.

З оглянутої в судовому засіданні
розписки установлено, що ОСОБА_3
позичив 05.06.2013 року у ОСОБА_2 гроші в
сумі 10 000 грн. та зобов'язується
повернути їх на протязі 2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послуги,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку).

Ч.2 ст.509 ЦК України встановлено, що
зобов'язання виникають з підстав
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав і
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Як передбачено ч.1 ст.530 ЦК України якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

За змістом ч.2 ст.1051 ЦК України при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошовість такого договору не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
та допустимими доказами.

Факт передачі грошей підтверджений
розпискою.

Таким чином, факт написання розписки
про отримання грошей є доказом
отримання грошей позичальником від
позикодавця.

Судом встановлено істотне порушення
умов договору зі сторони ОСОБА_3, і
відповідно позовні вимоги позивача
підлягають до задоволення.

Згідно ст.88 ЦПК України, стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Як вбачається з поданої квитанції
ОСОБА_2 при зверненні до суду з даним
позовом сплатила 243,60 грн. судового
збору.

Отже, позовна вимога про стягнення з
відповідача на користь позивача
понесених судових витрат підлягає до
задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212 ЦПК України,
суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 борг
в сумі 7 000 (сім тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 ОСОБА_2 243 (двісті
сорок три) грн. 60 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене учасниками
розгляду в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Львівської області
через Сокальський районний суд шляхом
подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особами, які приймали участь у
справі, але не були присутні під час
оголошення рішення, протягом 10 днів з
часу отримання копії рішення.

Головуючий:
М. Я. Адамович