Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Пащенко Л.В.
Справа № 2/793/13
Провадження № 22ц/782/638/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - Пащенко Л.В.

суддів: Медведєвої Л.П., Соловей Р.С.

при секретарі - Арутюнян Р.А..

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 30 грудня 2013
року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті
особи - МКП БТІ м. Луганська, відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
головного управляння юстиції
Луганської області Луганського МУЮ,
ПАТ «ЕРСТЕ Банк», про визнання
договорів купівлі-продажу недійсними,
визнання права власності на нерухоме
майно та витребування майна ,-

в с т а
н о в и л а:

У листопаді 2008 позивачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання недійсними договорів
купівлі-продажу належної їм квартири,
визнання права власності на нерухоме
майно та витребування квартири. В
обґрунтування позовних вимог
посилаються на те, що квартира вибула
з їх власності та у подальшому була
відчужена відповідачем ОСОБА_4 на
підставі судового рішення, яке було
скасоване, тобто, належне їм нерухоме
майно вибуло з їх власності поза їх
волею.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Луганська від 30 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було відмовлено.

Вважаючи вказане рішення суду
необґрунтованим та таким, що ухвалено з
порушенням норм матеріального права,
представник позивачів подала на нього
апеляційну скаргу, в якій просила
рішення суду першої інстанції
скасувати та задовольнити позовні
вимоги.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

За змістом ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по справі суд
першої інстанції виходив з того, що ним
були встановленні факти про те, що на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, квартира на АДРЕСА_1 від
01.04.1994 року належала на праві
спільної власності ОСОБА_7, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 в рівних долях.

02.12.1999 року на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом
посвідченого Четвертою Луганською
державною нотаріальною конторою,
реєстр №1-3116, за ОСОБА_2 було
зареєстровано право власності на 13
частину квартири після смерті ОСОБА_7

Рішенням Ленінського районного
суду м. Луганська від 30.11.2007 року
визнано таким, що відбувся договір
купівлі-продажу квартири за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 18.03.1999 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, визнано за
ОСОБА_4 право власності на квартиру.

На підставі цього рішення суду
ОСОБА_4 07.03.2008 року зареєстрував право
власності на квартиру за собою , а 22.03.2008
року продав спірну квартиру
покупцеві ОСОБА_6 на підставі
нотаріально-посвідченого договору
купівлі продажу від 22.03.2008 року.

09.04.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5
був укладений нотаріально-посвідчений
договір купівлі-продажу , за яким
ОСОБА_6 продав ОСОБА_5 квартиру за
адресою АДРЕСА_1

Ухвалою Ленінського районного
суду м.Луганська від 30 листопада 2007
року рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 30.11.2007 року було
скасовано.

Відповідно до ухвали Ленінського
районного суду м. Луганська від 30
грудня 2013 року позовну заяву ОСОБА_4
до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним було
залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1
ст. 207 ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог суд першої інстанції
правомірно виходив із того, що судове
рішення, на підставі якого відповідач
ОСОБА_4 набув право власності на спірну
квартиру , скасовано, а тому подальше
відчуження квартири здійснено з
порушенням вимог ст. ст. 319, 328 ЦК України
та відповідно до вимог ст. ст. 387, 388 ЦК
України підлягає витребуванню від
добросовісного набувача, як таке, що
вибуло з власності позивачів ОСОБА_2
та ОСОБА_3 поза їх волею іншим шляхом.

Однак, суд першої інстанції
помилково зазначив, що вимог про
повернення майна, переданого за
недійсним правочином, чи витребування
майна із незаконного володіння
позивачами не було заявлено.

Такий висновок суду першої
інстанції не відповідає обставинам
справи, належним чином оціненим
доказам, а також не узгоджуються з
нормами матеріального права, які судом
правильно застосовані.

Згідно статті 387 ЦК України
власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Можливість витребування майна,
придбаного за відплатним договором, з
чужого незаконного володіння закон
ставить у залежність насамперед від
того, є володілець майна добросовісним
чи недобросовісним його набувачем.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 , яка
придбала квартиру у ОСОБА_6 , є особою
, яка не знала і не могла знати про те,
що особа, у якої придбано квартиру , не
мала права її відчужувати, тобто є
добросовісним набувачем у силу частини
1 статі 388 ЦК України.

Статтею 330 ЦК України
передбачено, що якщо майно відчужене
особою, яка не мала на це права,
добросовісний набувач набуває право
власності на нього, якщо відповідно до
статті 388 цього кодексу майно не може
бути витребуване в нього.

Згідно із частиною 1 статті 388 ЦК
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно:

1. було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

2. було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

3. вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Таким чином, статтею 388 ЦК України
передбачено можливість витребування
майна власником від добросовісного
набувача, такі випадки обмежені та
можуть мати місце за умови, що майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він його передав, поза їх волею.

У разі коли відчуження майна мало
місце два і більше разів після
недійсного (нікчемного) правочину, це
майно може бути витребувано від особи,
яка не є стороною недійсного чи
нікчемного правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною 1 статті 388 ЦК
України.

Таким чином, колегія суддів
врахувавши, що власниками спірного
нерухомого майна є позивачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 і воно вибуло з їх володіння не
з їх волі, а у зв'язку з прийняттям
Ленінським районним судом м. Луганська
рішення , яке в подальшому було
скасовано судом , а також встановивши,
що ОСОБА_4 не був належним власником
спірного нерухомого майна і не мав
права його відчужувати, вважає, що
позовні вимоги позивачів про
визнання за ними права власності на
квартиру та витребування її з чужого
незаконного володіння підлягають
задоволенню.

За змістом статей 10, 11 ЦПК України
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, розглядає
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Під час розгляду справи позивачі
заявляли вимоги про витребування
майна з чужого незаконного володіння
ОСОБА_5, однак суд першої інстанції в
порушення положень ст. 11 ЦПК України в
рішенні зазначив, що такі вимоги
заявлено не було.

Проаналізувавши обставини
справи, апеляційний суд вважає, що
рішення суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на квартиру
та витребування її у добросовісного
набувача підлягає скасуванню
відповідно до ст. 309 ЦПК України з
ухваленням нового рішення про
задоволення задоволенні позовних
вимог в цій частині.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 309 ЦПК
України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 30 грудня 2013
року змінити, скасувавши в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права
власності та витребування майна.

Ухвалити в цій частині нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права власності та
витребування майна задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_2
на 2/3 частини, за ОСОБА_3 на 1/3 частини
квартири , розташованої за адресою :
АДРЕСА_1

Витребувати у ОСОБА_5 у власність
ОСОБА_2, ОСОБА_3 квартиру, розташовану
за адресою : АДРЕСА_1

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає чинності
негайно, але може бути оскаржено у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20-ти днів після його
проголошення.

Головуючий:

Судді: