Справа № 427/5868/13-ц
Провадження № 22ц/782/196/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі :

головуючого: Заіки В.В.

суддів: Медведєва
А.М., Дмитрієвої Л.Д.

при секретарі : Вербицькому
І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Свердловського міського суду
Луганської області від 12 грудня 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя та стягнення коштів, а
також за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання права особистої
приватної власності та розподілу
коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з вказаною позовною заявою, в
обґрунтування якої вказав, що з 20.10.1996р.
по 24.06.2003р. він проживав з відповідачкою
ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу за адресою:
АДРЕСА_2, вони вели спільне
господарство, мали спільний бюджет, а
також ними було придбано будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_2, та
зареєстрований на ім'я відповідачки.
Окрім того, позивач вказує, що 24.06.2003р.
сторони зареєстрували шлюб, та він
зареєструвався за вищевказаною
адресою. Сторони спільно облаштовували
придбаний будинок, купували необхідні
будівельні матеріали, меблі, проводили
поточні ремонти. З червня 2010 року
сторони припинили підтримувати
сімейні відносини та шлюб між ними було
розрізано. Таким чином позивач вважає,
що вказаний будинок є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
та просить суд здійснити поділ
спільного майна подружжя, що було
придбано під час спільного проживання
з відповідачем, визнавши за ним право
на ? частку житлового будинку АДРЕСА_2,
як на такий, що належить йому на праві
приватної власності.

ОСОБА_2 звернулась до суду з
зустрічною позовною заявою, в
обґрунтування якої вказала, що вона є
власницею житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2 на
підставі рішення Свердловського
міського суду Луганської області від
06.04.2007р. Окрім того позивачка за
зустрічним позовом вказує, що
зазначений будинок було придбано до
укладення шлюбу з ОСОБА_1, а отже він є
її особистою приватною власністю.
Також на придбання вказаного будинку
були спрямовані кошти, отримані від
продажу квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, яка була власністю
ОСОБА_2 до укладення зазначеного шлюбу.
Також позивачка вказує, що за час
подружнього життя, ОСОБА_1 брав кредити
на потреби родини на загальну суму
48150грн., які на підставі вимог ст.68 СК
України, слід розділити порівну. У
зв'язку з вказаним просить суд визнати
право особистої приватної власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями, розташований за адресою:
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та розподілити кошти,
які були витрачені на повернення
кредитів, взятих на побутові потреби у
розмірі 48150грн. порівну.

Рішенням Свердловського міського
суду Луганської області від 12 грудня 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя та стягнення коштів,
відмовлено за необґрунтованістю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права особистої приватної
власності та розподілу коштів,
задоволено частково.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1
з господарськими будівлями та
спорудами особистою приватною
власністю ОСОБА_2 В іншій частині
зустрічний позов залишено без
задоволення за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення, вважаючи що судом
порушено норми матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_1 повністю. Та в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
відмовити повністю за
необґрунтованістю.

Судова колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

За змістом вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим рішення
у цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 24.06.2003 року та рішенням
свердловського міського суду
Луганської області від 25.10.2010р. шлюб між
ними було розірвано (а.с.6,7).

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 17.06.2011р.
встановлено факт проживання ОСОБА_1 з
ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 20.10.1996р. по 24.06.2003р. (а.с.5).

Рішенням Свердловського міського суду
Луганської області від 06.04.2007р. визнано
договір купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1 дійсним та визнано
право власності на вказаний житловий
будинок за ОСОБА_2 (а.с.8).

Як вбачається з вказаного рішення,
будинок був придбаний на підставі
розписки від 20.12.2001р. у ОСОБА_3, тобто до
укладення шлюбу між сторонами по
справі.

Згідно копії витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно,
власником вищевказаного будинку є
ОСОБА_2 Дата прийняття рішення про
реєстрацію права власності 15.05.2007 року
(а.с.9).

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(частина 1 статті 58 Конституції
України) та згідно із частиною першою
Прикінцевих положень Сімейного
кодексу України цей Кодекс набрав
чинності з 1 січня 2004 року, тому норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року.

Отже, права і обов'язки щодо майна,
набутого подружжям до 1 січня 2004 року,
правовий режим цього майна і
правовідносини із приводу нього не
можуть регулюватися нормами СК
України, а регулюються нормами Кодексу
про шлюб та сім'ю Української РСР від 20
червня 1969 року, оскільки інше не
встановлено законом.

Відповідно до статті 16 Закону України
"Про власність" , статей 22 і 24 Кодексу
про шлюб та сім'ю Української РСР, який
був чинним до 1 січня 2004 року, спільною
сумісною власністю визнавалось майно,
нажите подружжям за час шлюбу. Майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Отже КпШС України (1969 року), який діяв до
01 січня 2004 року, не містив норм, які б
встановлювали правові наслідки
набуття майна особами, які проживають
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
аналогічні тим, які встановлені ст. 74 СК
України.

ЦК УРСР та Закон України «Про
власність», які діяли до 01 січня 2004
року, також не містили окремих норм, які
передбачали підстави виникнення права
спільної сумісної власності у осіб, які
перебувають у фактичних шлюбних
стосунках.

Таким чином фактичне проживання
чоловіка та жінки однією сім'єю без
реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року
правового значення не має.

З урахуванням вказаного колегія суддів
вважає, що вирішуючи спір щодо поділу
спільного майна подружжя, суд першої
інстанції правомірно і обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1,
пославшись на те, що це домоволодіння
було придбане ОСОБА_2 20.12.2001 року, що
підтверджується розпискою, та хоча
судом і встановлено факт проживання
однією сім'єю позивача та відповідача
без реєстрації шлюбу з 20.10.1996р. по
24.06.2003р., однак, відповідно до норм ст.ст.
22,24 КпШС, майно, набуте під час
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу не утворює спільну
часткову власність.

Доказів тому, що домоволодіння
придбане також за кошти позивача
матеріали справи не містять.

Таким чином на момент придбання
відповідачкою спірного домоволодіння
у сторін по справі не могло виникнути
право спільної сумісної власності ні
на це домоволодіння, ні на кошти за які
воно придбане.

Посилання апелянта на норми СК України
є безпідставним, оскільки його норми не
мають зворотної дії в часі.

Також колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
зустрічного позову в частині розподілу
коштів, які були витрачені на
повернення кредитів, взятих на
побутові потреби у розмірі 48150грн.,
оскільки на час розгляду справи
відсутні докази наявності
заборгованості за зобов'язаннями, а
також про розміри сплачених коштів за
зобов'язаннями в інтересах сім'ї після
розірвання шлюбу. Окрім того ст.68 СК
України не встановлює порядку
розподілу зобов'язань, які виникли у
подружжя.

Разом з цим колегія суддів не може
погодитися з висновком суду щодо
визнання житлового будинку АДРЕСА_1 з
господарськими будівлями та спорудами
особистою приватною власністю ОСОБА_2,
оскільки рішенням Свердловського
міського суду Луганської області від
06.04.2007р. вже визнано право власності на
вказаний житловий будинок за ОСОБА_2 та
реєстрація права власності за нею
також підтверджується копією витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно №14555159.

Отже підстав для задоволення
зустрічного позову в цій частині у суду
не було.

За таких обставин колегія суддів
вважає необхідним апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково, а
рішення суду змінити на підставі ст. 309
ЦПК України.

Керуючись ч.3 ст. 209, ст.ст. 303, 307, 309,
319 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Свердловського міського суду
Луганської області від 12 грудня 2013
року змінити, в частині визнання
житлового будинку АДРЕСА_1 з
господарськими будівлями та спорудами
особистою приватною власністю ОСОБА_2
та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судових витрат у розмірі 229,40 грн.,
скасувати, та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права
особистої приватної власності та
розподілу коштів, відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно але може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :