АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4082/14
Справа № 175/2433/13-ц
Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Петренко І.О.Категорія
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року

Колегія суддів судової
палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого
судді – Петренко І.О.

суддів
– Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі
– Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк» на
заочне рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 25 червня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Приватного
нотаріуса ОСОБА_3, ДВС
Дніпропетровського РУЮ
Дніпропетровської області АБ
«Факторіал-Банк», третя особа ОСОБА_4
про усунення перешкод,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом та
просив ухвалити рішення, яким усунути
перешкоди у користуванні , володінні та
розпорядженні майном шляхом визнання
недійсним виконавчого напису
нотаріуса Дніпропетровського
нотаріального округу ОСОБА_3 від 01
березня 2005 року, який вчинено на
підставі договору застави, визнаня
недійсною постанову ВДВС
Дніпропетровського районного
управління юстиції про арешт майна
боржника від 05 березня 2005 року,
прийняту на підставі виконавчого
напису нотаріуса Дніпропетровського
нотаріального округу ОСОБА_3 від 01
березня 2005 року, скасування арешту
нерухомого майна - житлового будинку та
земельної ділянки, розташованої в с.
Новоолександрівка, Дніпропетровського
району, Дніпропетровської області, по
вул. Сонячній №15 , накладеного
постановою відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
районного управління юстиції від 05
березня 2005, прийнятої на підставі
виконавчого напису нотаріуса
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_3 від 01 березня 2005 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що 26 грудня 2002
року між ним та АБ «Факторіал-Банк» був
підписаний договір застави про
передачу в заставу житлового будинку в
с. Новоолександрівка,
Дніпропетровського району,
Дніпропетровської області, вул.
Сонячна 15. Вказаний договір застави був
підписаний його дружиною - ОСОБА_4.
Згідно з вказаним договором у заставу
був переданий житловий будинок, право
власності на який зареєстровано на
ОСОБА_4, але зазначене майно було набуте
останньою підчас зареєстрованого
шлюбу з позивачем , за спільні кошти, що
підтвердив Дніпропетровський районний
суд Дніпропетровської області своїм
рішенням від 03 грудня 2010 року, визнавши
за позивачем по даній справі право
власності на 1/2 вказаного майна.

23 березня 2012 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області своїм рішенням визнав вказаний
договір застави недійсним. Але на даний
час, вказаний будинок знаходиться під
арештом, накладеним Державною
виконавчою службою Дніпропетровського
району Дніпропетровської області, на
виконання виконавчого напису
приватного нотаріусу ОСОБА_3 , який було
вчинено у відповідності до договору
застави , який на даний час визнано не
дійсним. Наявність арешту належного
позивачу майна, який накладено у
відповідності до визнаного не дійсним
договору застави, порушує його права на
розпорядження та володіння цим майном.

Заочним рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 25 червня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволені в повному
обсязі. Визнано недійсним виконавчий
напис нотаріуса Дніпропетровського
нотаріального округу ОСОБА_3 від 01
березня 2005 року, який вчинено на
підставі договору застави майна від 26
грудня 2002 року про передачу в заставу
житлового будинку по вул.Сонячній, №15 в
с. Новоолександрівка,
Дніпропетровського району,
Дніпропетровської області. Визнано
недійсною постанову відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
районного управління юстиції, про
арешт майна боржника від 05 березня 2005
року, прийнятої на підставі
виконавчого напису нотаріуса
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_3 від 01 березня 2005 року.
Скасовано арешт нерухомого майна -
житлового будинку та земельної
ділянки, розташованих по вул. Сонячній
№15 в с. Новоолександрівка,
Дніпропетровського району,
Дніпропетровської області, накладений
постановою відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
районного управління юстиції від 05
березня 2005 року, прийнятої на підставі
виконавчого напису нотаріуса
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_3 від 01 березня 2005 року.

В апеляційній скарзі ПАТ «Фідобанк»
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України за результатами розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд
скасовує рішення суду першої інстанції
та ухвалює нове в разі порушення судом
норм матеріального чи процесуального
права.

З матеріалів справи вбачається, що 26
грудня 2002 року, між ОСОБА_2 3.П., та АБ
«Факторіал-Банк», був підписаний
договір застави, про передачу в заставу
житлового будинку по вул. Сонячній, №15
в с. Новоолександрівка,
Дніпропетровського району,
Дніпропетровської області. Вказаним
договором у заставу був переданий
житловий будинок, право власності на
який зареєстровано за ОСОБА_4, але
зазначене майно було набуте нею під час
зареєстрованого шлюбу з позивачем, за
спільні кошти. Зазначений факт
підтверджується рішенням
Дніпропетровського районного суд
Дніпропетровської області від 03 грудня
2010 року, яким визнано за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 вказаного майна.

23 березня 2012 року рішенням
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області визнано
вказаний договір застави недійсним,
але на даний час, вказаний будинок
знаходиться під арештом, накладеним
Державною виконавчою службою
Дніпропетровського району,
Дніпропетровської області, на
виконання виконавчого напису
приватного нотаріуса ОСОБА_3, який було
вчинено у відповідності до договору
застави .

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що на
підставі ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку про те, що на даний час,
наявність арешту належного позивачу
майна, який накладено у відповідності
до визнаного недійсним договору
застави, порушує права ОСОБА_2 на
розпорядження та володіння цим майном.
У відповідності до положень ЦК
України, власник може вимагати
усунення будь-яких перешкод в
користуванні, володінні та
розпорядженні своєю власністю.

З висновками суду першої інстанції
колегія суддів погодитися не може,
оскільки вони зроблені з порушенням
норм процесуального та є наслідком
неправильного застосування норм
матеріального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду є законним і обґрунтованим, якщо
суд виконав усі вимоги цивільного
судочинства та вирішив спір відповідно
до закону на підставі всебічно і повно
досліджених обставин, на які
посилаються сторони як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Рішення суду першої інстанції цим
вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 26
грудня 2002 року в забезпечення
кредитних зобов'язань було укладено
договір застави серії ВАС №549072.
Договір кредиту від 26 грудня 2002 року
№1/02 укладався та підписувався з боку
позичальника ОСОБА_2, тобто на той час
він був згоден на укладання договору
застави .

У відповідності до положень ст.11 Закону
України «Про заставу» заставодавцем
при заставі майна може бути його
власник, який має право відчужувати
заставлене майно. Суд першої інстанції
зробив помилковий висновок про те, що
заставодавець, тобто ОСОБА_4, не мала
права відчужувати майно, хоча фактично
відчуження майна не відбувалось.

Крім того, як вбачається з договору
застави майна №1 від 26 грудня 2002 року, а
саме з п.1.5 предмет застави належить на
праві власності заставодавцю , що
підтверджується свідоцтвом на право
власності на житловий будинок
(домоволодіння), виданим
Новоолександрівською сільською радою
10 грудня 1999 року, на підставі
розпорядження (рішення) виконкому
Новоолександрівської сільської ради
від 24 листопада 1999 року №155/5 та
зареєстроване в КП «Новомосковське
міжрайонне бюро технічної
інвентаризації» 10 грудня 1999 року, в
реєстровій книзі №6, під реєстровим
№1441 та Державним актом на право
власності на землю Серія ДП Дн №033318,
виданий Новоолександрівською
сільською радою народних депутатів 29
червня 1998 року.

Згідно положень п.4.1 договору застави,
право звернення на предмет застави для
задоволення своїх вимог відповідно до
Договору кредиту, виникає у
Заставодержателя у випадках,
обумовлених положеннями Договору
кредиту, цього Договору та приписів
норм чинного законодавства.

Судовим рішенням від 03 грудня 2010 року
по справі №2-2244/10 встановлено, що ОСОБА_4
є власницею заставного майна з 1998-1999
року, а тому вона цілком обгрунтовано
мала право відповідати своїм майном, як
майновий поручитель по вище вказаним
кредитним зобов»язанням .

Судом першої інстанції не враховано, що
згідно ст. 16 Закону України «Про
заставу» право застави виникає з
моменту укладення договору застави, а в
разі, коли договір підлягає
нотаріальному посвідченню - з моменту
нотаріального посвідчення цього
договору.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про
заставу» Заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов’язання,
забезпеченого заставою, воно не буде
виконано.

Оспорюваний виконавчий напис було
вчинено 1 березня 2005 року , на підставі
якого запропоновано звернути
стягнення на заставлене майно для
задоволення вимог АБ «Факторіал-Банк»
у розмірі 533991,94 грн.

Постанова ВДВС Днапропетровського
РУЮ датована 5 березня 2005 року.

Право ж спільної сумісної власності на
заставлене майно фактично було визнано
судом лише 14 грудня 2010 року , коли
набуло законної сили рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 3 грудня
2010 року , тобто це відбулося після
вчинення дій щодо забезпечення
кредитного договору одного з подружжя.
Тобто, право власності на ? частину
житлового будинку та ? частину
земельної ділянки ОСОБА_2 набув після
підписання договорів кредиту та
застави.

У відповідності до положень ч.1 ст.215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання саме в момент
вчинення правочину стороною (
сторонами ) вимог , які встановлені
частинами першою-третьою та шостою ст.
203 цього кодексу.

Звертаючись до суду позивачем не було
визначено , які саме підстави призвели
до недійсності оспорюваного
нотаріального напису та недійсності
постанови про арешт ВДВС заставного
майна , а суду не було надано доказів
того , що позивачем чи заставодавцем ,
яка не була навіть залучена до участі в
справі , були вчинені дії передбачені
законодавством про скасування їх.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.3, ст.309 ч.1 п.4,
ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк»
задовольнити.

Заочне рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 25 червня 2013 року скасувати
та ухваливши нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до Приватного нотаріуса ОСОБА_3, ДВС
Дніпропетровського РУЮ
Дніпропетровської області АБ
«Факторіал-Банк», третя особа ОСОБА_4
про усунення перешкод.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді