Справа № 639/2655/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року Жовтневий районний суд
м. Харкова

у складі : головуючого -
судді Труханович В.В.

за участю секретаря -
Малойван Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
визнання договору застави припиненим,
суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в якому
просив суд ухвалити рішення на
підставі якого визнати договір
застави, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«Приватбанк» припиненим, та
зобов'язати відповідача подати
реєстратору Державного реєстру заяву
про припинення обтяження і подальше
вилучення відповідного запису з
Державного реєстру.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що 13.04.2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«Приватбанк» було укладено кредитний
договір, відповідно до якого
відповідач зобов'язався надати
кредитні кошти готівкою через касу на
строк по 12.04.2010 року включно у вигляді
не відновлювальної кредитної лінії у
розмірі 30 317 доларів США на купівлю
автомобіля.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між ОСОБА_1 та
ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено
договір застави рухомого майна,
відповідно до якого предметом застави
є автомобіль, придбаний позивачем за
кредитні кошти.

Позивач вказує, що строк дії кредитного
договору від 13.04.2005 року закінчився
12.04.2010 року, а відповідач жодних вимог
до ОСОБА_1 про погашення заборгованості
не висунув, тому, на його думку,
зобов'язання за кредитним договором
вважається припиненим виконанням,
проведеним належним чином.

Крім того, позивач зазначає, що якщо
зобов'язання за кредитним договором є
припиненим, то відповідно і
зобов'язання згідно договору застави
також є припиненим, оскільки договір
застави є похідним від кредитного
договору.

ОСОБА_1 звертався до ПАТ КБ
«Приватбанк» з заявою про припинення
обтяження предмета застави, але дана
заява відповідачем не була задоволена,
що і змусило позивача звернутися до
суду з даним позовом.

Представник позивача, ОСОБА_2, який діє
на підставі довіреності від 31.10.2013 року,
в судовому засіданні заявлений позов
підтримав, просив суд його
задовольнити, та додатково пояснив, що
рішенням суду встановлено, що
заборгованість ОСОБА_1 перед
відповідачем повністю погашена, у
зв'язку з чим банку і було відмовлено в
задоволенні позову.

Представник відповідача, Жегулін Ю.М.,
який діє на підставі довіреності від
13.09.2012 року, в судовому засіданні проти
позову заперечував, просив суд
відмовити в його задоволенні, та
вказав, що ЦК України не передбачено
такої підстави для припинення
зобов'язання, як сплив строку позовної
давності, крім того сплив строку
позовної давності не є перешкодою для
звернення до суду з позовом. Також
зазначив, що рішенням, на яке
посилається представник позивача, не
встановлено припинення зобов'язань
ОСОБА_1, а банку було відмовлено в
задоволенні позову за недоведеністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, вважає, що
у задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступних обставин.

Судом було встановлено, що 13.04.2005 року
між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір
№НАН2АК00070008. (а.с. 6-9)

Згідно п. 1 даного договору, банк
зобов'язався надати позичальнику
кредитні кошти на строк по 12.04.2010 року у
вигляді не поновлювальної кредитної
лінії у розмірі 30 317 доларів США, з яких:
для купівлі автомобіля NISSAN PRIMERA у сумі 22
970 доларів США, на оплату страхових
платежів у сумі 7 347 доларів США, а
позичальник зобов'язався здійснювати
погашення заборгованості за кредитом,
відсотками, комісією шляхом щомісячних
платежів у сумі 540,45 доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що
зобов'язання є правовідношення, в яких
одна сторона (боржник) зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором, 13.04.2005 року між
ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було
укладено договір застави рухомого
майна №НАН2АК00070008. (а.с. 10-13)

Відповідно до п.1 договору застави,
предметом цього договору є
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_1 перед заставодержателем, та
надання заставодавцем в заставу
автомобіля NISSAN PRIMERA, 2004 року випуску.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
заставу», застава - це спосіб
забезпечення зобов'язань, якщо інше не
встановлено законом.

В силу застави кредитор
(заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником (заставодавцем)
забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення з вартості
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами. Застава виникає на
підставі договору, закону або рішення
суду.

Представник позивача в судовому
засіданні вказував, що строк дії
кредитного договору від 13.04.2005 року
закінчився 12.04.2010 року.

З 12.04.2010 року по теперішній час ПАТ КБ
«Приватбанк» жодних вимог до ОСОБА_1
щодо погашення заборгованості за
кредитним договором не пред'явили, а
тому, на його думку, зобов'язання за
кредитним договором вважаються
припиненими виконанням проведеним
належним чином, що встановлено
рішенням суду.

Представник також вказав, що договір
застави є похідним від кредитного
договору, а тому якщо зобов'язання за
кредитним договором є припиненим, то
відповідно і зобов'язання за договором
застави також є припиненим.

У зв'язку з наведеними твердженнями,
ОСОБА_1 10.02.2014 року звернувся до ПАТ КБ
«Приватбанк» з заявою про надання
реєстратору Державного реєстру заяви
про припинення обтяження автомобіля
NISSAN PRIMERA, 2004 року випуску, та подальше
вилучення відповідного запису з
Державного реєстру, у зв'язку з тим, що
договір застави є припиненим, оскільки
минув строк позовної давності за
кредитним договором від 13.04.2005 року.
(а.с. 14)

На дану заяву ОСОБА_1 було повідомлено,
що можливість вирішення зазначеного у
заяві, питання щодо припинення
обтяження на автомобіль, який є
предметом застави за кредитним
договором від 13.04.2005 року, буде
розглянуто після погашення
простроченої заборгованості. (а.с. 16)

Судом встановлено, що правовідносини,
які виникли між сторонами, регулюються
відповідними положеннями Цивільного
кодексу України та Закону України «Про
заставу».

Так, позивач просив суд визнати договір
застави припиненим належним
виконанням та застосувати строк
позовної давності до зобов'язань за
кредитним договором від 13.04.2005 року та
договором застави від 13.04.2005 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.4 кредитного договору
встановлено, що його припинення
здійснюється відповідно до чинного
законодавства.

Відповідно до п. 25 договору застави,
термін дії цього договору встановлений
до повного виконання заставодавцем та
заставодержателем зобов'язань за
кредитним договором та всіх додаткових
угодах до нього.

Отже, умовами договорів чітко
встановлено підстави для припинення
зобов'язань, які з них виникають.

Згідно ч.1,2 ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом.

Так, положеннями кредитного договору
від 13.04.2005 року передбачено лише право
банку здійснити одностороннє
розірвання договору із спрямуванням
позичальнику відповідного
повідомлення.

Відповідно до умов договору застави,
припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін не допускається.

Загальні підстави для припинення
зобов'язання встановлені ст.ст. 599, 600,
604-609 ЦК України, які не є вичерпними.

Частиною 1 ст. 651 ЦК України також
встановлено, що зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Крім того, ст. 28 Закону України «Про
заставу» передбачено спеціальні
підстави для припинення застави, де
вказано, що застава припиняється: з
припиненням забезпеченого заставою
зобов'язання; в разі загибелі
заставленого майна; в разі придбання
заставодержателем права власності на
заставлене майно; в разі примусового
продажу заставленого майна; при
закінченні терміну дії права, що
складає предмет застави; в інших
випадках припинення зобов'язань,
установлених законом.

Посилання позивача на те, що банком не
було висунуто до ОСОБА_1 жодних вимог
щодо погашення заборгованості за
кредитним договором суд не приймає до
уваги, оскільки матеріали справи
містять копію ухвали апеляційного суду
Харківської області від 17.01.2012 року,
якою встановлено, що у грудні 2009 року
ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_1 про передачу
заставленого майна в заклад і
звернення стягнення на заставлене
майно.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 30.09.2010 року в
задоволенні позовів ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_1 було
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 27.12.2010 року
рішення суду першої інстанції було
змінено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України від 26.07.2011 року рішення
апеляційного суду Харківської області
від 27.12.2010 року було скасовано, справу
направлено на новий розгляд.

Новим розглядом судом апеляційної
інстанції рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 30.09.2010
року було залишено без змін, яке
набрало законної сили 17.01.2012 року.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Посилання позивача на те, що на в нього
відсутня заборгованість за кредитним
договором не знайшли свого
підтвердження під час судового
засідання.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Так, в даному випадку суд не вбачає
жодної законної підстави для визнання
договору застави припиненим, шляхом
належного виконання.

Посилання позивача на сплив строку
позовної давності суд вважає
безпідставними, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку, що встановлено ч.5
ст. 261 ЦК України.

Відповідно до п.1.1 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України
«Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів» від
29.05.2013 № 10, позовна давність, за
визначенням статті 256 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України), - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Отже, позовна давність є інститутом
цивільного права і може
застосовуватися виключно до вимог зі
спорів, що виникають у цивільних
відносинах, визначених у частині
першій статті 1 ЦК України, та у
господарських відносинах.

Так, позовна давність встановлюється
саме для захисту порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб, інтересів
держави.

Пунктом 2.2 вищевказаної постанови
визначено, що за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду. У разі коли
такі право чи інтерес не порушені, суд
відмовляє в позові з підстав його
необґрунтованості.

Відтак, в судовому засіданні не було
встановлено порушення прав або
охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1,
у зв'язку з чим підстави для
застосування строку позовної давності
до зобов'язань ОСОБА_1 за договором
застави відсутні.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд також виходить з принципів
обов'язковості договору та
відповідальності за його порушення,
які встановлені ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір
є обов'язковим для виконання сторонами

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Частина 4 статті 631 ЦК України
встановлює, що закінчення строку
договору не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 1, 7, 10, 11, 57-60, 61, 209, 215 ЦПК України,
ст. ст. 1, 6, 23, 256, 257, 261, 509, 524, 526, 530, 598, 610, 611,
625, 628, 631, 651, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 28
Закону України «Про заставу»,
постановою Пленуму Вищого
господарського суду України «Про деякі
питання практики застосування
позовної давності у вирішенні
господарських спорів» від 29.05.2013 № 10,
суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
визнання договору застави припиненим -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Жовтневий районний суд м. Харкова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення, а особами, які не були
присутні в судовому засіданні у той же
строк з моменту одержання його копії.

Суддя
В.В. Труханович