АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/124/14
Справа № 2-19/11
Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року

м.
Дніпропетровськ

28 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів
- Кіктенко Л.М., Осіяна О.М.

при
секретарі - Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційним
скаргами

ОСОБА_2

та

ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 22
червня 2011 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного
майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя і за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи – Третя дніпродзержинська
державна нотаріальна контора, Обласне
комунальне підприємство
«Дніпродзержинське бюро технічної
інвентаризації», про визнання договору
купівлі-продажу квартири частково
недійсним та визнання права власності
на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

Дніпровським районним судом
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області було
розглянуто по суті вище зазначену
справу і 22.06.2011 року ухвалено рішення
по справі.

Рішенням суду від 22.06.2011 року позовні
вимоги ОСОБА_4 задоволені частково.

Суд поділив спільне майно подружжя
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, тобто квартиру
АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2, які є
спільною сумісною власністю подружжя.

Суд визнав за ОСОБА_4 право власності на
? частину квартири квартиру АДРЕСА_1 та
право власності на ? частину квартири
квартиру АДРЕСА_2.

У зустрічному позові ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя та у позові
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу квартири частково
недійсним та визнання права власності
на квартиру – суд відмовив.

Судом вирішено питання щодо судових
витрат у справі / т. 2 а. с. 31-32 /.

Додатковим рішення Дніпровського
районного суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 09.11.2011
року (яке сторонами не оскаржується)
визнано за ОСОБА_2 право власності на ?
частину квартири, що розташована в
АДРЕСА_3 та на ? частину квартири, що
розташована в АДРЕСА_4 / т. 2 а. с. 112 /.

Відповідачка ОСОБА_2 не
погодилася з рішенням суду від 22.06.2011
року, в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_4 та в частині відмови в її
зустрічному позові, - і звернулася до
суду з апеляційною скаргою в якій
просить скасувати рішення в
оскаржуваній нею частині та ухвалити
нове, яким відмовити ОСОБА_4 в його
позовних вимогах та задовольнити її
зустрічний позов в повному обсязі,
посилаючись на те що рішення, в
оскаржуваній нею частині, є
незаконним, оскільки ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права / т. 2 а. с. 39-41 /.

Також, з рішенням суду від
22.06.2011 року, в частині відмови в
позовних вимогах ОСОБА_3, - не
погодилась сама позивачка ОСОБА_3 і
звернулася до суду з апеляційною
скаргою в якій просить скасувати
рішення в частині відмови в її
позовних вимогах та ухвалити нове
рішення про задоволення її позовних
вимог в повному обсязі, посилаючись на
те, що рішення в цій його частині є
незаконним та необґрунтованим,
оскільки ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, позивачка вважає, що суд
безпідставно включив належну їй
квартиру АДРЕСА_2 до спільного майна
подружжя ОСОБА_4 / т. 2 а. с. 33-36 /.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та
відповідачка ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 08.05.1976 року,
який розірвано 11.07.2007 року / а. с. 9,10 /. Від
шлюбу сторони дітей не мають.

В період шлюбу подружжя ОСОБА_2, згідно
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу від 18.09.1991 року (що
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2О.),
придбали квартиру АДРЕСА_2, яка була
зареєстрована 30.09.1991 року на ім’я
відповідачки ОСОБА_2 / т. 1 а. с. 86-87 /.

Також, в період шлюбу подружжя ОСОБА_2,
згідно нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу від 03.07.1996
року (що укладений між ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_2О.), придбали квартиру
АДРЕСА_1, яка була зареєстрована 09.07.1996
року на ім’я відповідачки ОСОБА_2 / т. 1
а. с. 36 /.

Подружні відносини між сторонами не
скалилися, шлюб між ними розірвано
11.07.2007 року, а тому між ними виник спір
щодо поділу спірних квартир та іншого
майна (картина, фарфорові статуетки,
фарфорові вази для квітів, бокали,
чашки, тарілки, сервізи, килим,
відеомагнітофон, обручка золота з
діамантом, золоті зубні коронки, книги),
які були придбані під час шлюбу.

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що оскільки обидві
спірні квартири придбані подружжям
ОСОБА_2 18.09.1991 року і 03.07.1996 року, тобто
під час їх шлюбу, то вона в силу ст. ст.
60,70 СК України (відповідно ст. ст. 22,28
КпШС України) є їх спільною сумісною
власністю подружжя і частки кожного із
подружжя є рівними.

Оскільки, квартири є спільною сумісною
власністю бувшого подружжя ОСОБА_2, то
суд першої інстанції прийшов до
висновку, що вони підлягають поділу і
доля кожного із подружжя є рівною, а
отже позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають
задоволенню.

Відносно позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання частково недійсним договору
купівлі-продажу квартири від 18.09.1991
року (в частині зазначення покупця) та
визнання за нею права власності на
квартиру, то суд першої інстанції
прийшов до висновку, що спірна квартира
АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя
ОСОБА_4, а тому підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 не має. До того ж,
ОСОБА_3 не надала суду належних та
допустимих доказів того, що ця квартира
була придбана нею за її особисті кошти
та особисті кошти ОСОБА_2

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя
(картина, фарфорові статуетки,
фарфорові вази для квітів, бокали,
чашки, тарілки, сервізи, килим,
відеомагнітофон, обручка золота з
діамантом, золоті зубні коронки, книги),
то суд першої інстанції відмовив
ОСОБА_2 в її позовних вимогах, оскільки,
в силу ст. ст. 60,61 ЦПК України, належних
доказів, зокрема наявності такого
спірного майна, його вартості, часу
придбання, місця його знаходження і
таке інше, остання суду не надала, а
сама копія постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи від
28.11.2007 року, яка надана суду ОСОБА_2, не
містить переліку спірного майна і його
вартості, як і не містить доказів
наявності такого майна.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та заявлених
вимог, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційні скарги
необхідно відхилити, а рішення суду, в
оскаржуваних його частинах, залишити
без змін з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з’ясував
права та обов’язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

При вище викладених обставинах, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що спірні
квартири, які були придбані бувшим
подружжям ОСОБА_2 18.09.1991 року та 03.07.1996
року, тобто під час їх шлюбу, в силу ст.
ст. 22,28 КпШС України (відповідно ст. ст.
60,70 СК України) є їх спільною сумісною
власністю подружжя, і в разі їх поділу
доля кожного із подружжя є рівною.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
відповідачки ОСОБА_2 та позивачки
ОСОБА_3 не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтами норм
права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об’єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Посилання відповідачки ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі на те, що обидві
спірні квартири не є їх спільною
власністю, як подружжя, не можуть бути
прийняті до уваги, так як належних
доказів того, що спірні квартири
придбані за особисті кошти ОСОБА_2 чи
інших осіб, відповідачка суду не
надала.

Спірні правовідносини, які виникли між
сторонами щодо придбання 18.09.1991 року та
03.07.1996 року квартир під час шлюбу,
регулюються нормами КпШС України, а
нормами КпШС України визначено лише
спільну сумісну власність подружжя та
роздільне майно подружжя.

Все майно, нажите подружжям за час
шлюбу є їх спільною сумісною власністю
(ст. 22 КпШС України), а майно, яке
належало кожному із подружжя до
одруження, а також одержане ними під
час шлюбу в дар або в порядку
спадкування, є власністю кожного з них,
тобто роздільним майном подружжя (ст. 24
КпШС України).

Стаття 16 Закону України «Про
власність» (яка діяла на момент
придбання спірних квартир передбачає,
що майно, нажите подружжям під час
шлюбу, належить їм на праві спільної
сумісної власності. Здійснення ними
цього права регулюється цим Законом і
КпШС України.

Як уже було вище зазначено, належних
доказів того, що спірна квартира
придбана за кошти, які були роздільним
майном подружжя чи кошти інших осіб,
відповідачкою ОСОБА_2 та позивачкою
ОСОБА_3 суду надано не було.

Інші доводи, викладені в апеляційних
скаргах, не спростовують висновки суду
та встановлені ним обставини.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційних скарг є
необґрунтовані, а рішення суду, в
оскаржуваних його частинах, відповідає
вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 – відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 22
червня 2011 року, в оскаржуваних його
частинах, – залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: