У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М., Писаної
Т.О.,

Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
розірвання шлюбу, відібрання дитини та
повернення матері, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення
Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 22
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 16 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання
шлюбу, відібрання дитини та повернення
матері.

Позивачка посилалась на те, що 13
березня 2008 року уклала шлюб з
громадянином Іраку, студентом
Івано-Франківського національного
медичного університету ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син, якого
охрестили ОСОБА_9, а у свідоцтві про
народження записано ОСОБА_9. Після
закінчення навчання чоловік
повернувся до Республіки Ірак.
Дізнавшись про хворобу чоловіка, вона
разом із сином поїхали до Республіки
Ірак до чоловіка. Після приїзду її з
дитиною утримували в замкненому
будинку, принижували людську гідність.
У 2010 році на сина було видано свідоцтво
громадянина Іраку та паспорт на ім'я
ОСОБА_9, після чого відповідач
відправив її додому до України, а сина
залишив проживати з собою.

Позивачка просила задовольнити позов,
розірвати шлюб, відібрати дитину у
відповідача та повернути сина матері.

Заочним рішенням Тисменицького
районного суду від 22 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 16 січня 2014 року, позов
задоволено частково. Шлюб між
сторонами розірвано. У задоволенні
позовних вимог про відібрання дитини
та повернення сина матері відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що між ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 був зареєстрований шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб,
виданим відділом державної реєстрації
актів цивільного стану
Івано-Франківського управління
юстиції 13 березня 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син -
ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом
про народження, виданим відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Тисменицького районного
управління юстиції Івано-Франківської
області 13 січня 2011 року, актовий запис
про народження № 12 від 06 грудня 2009
року.

Також судами встановлено, що після
закінчення навчання в
Івано-Франківському національному
медичному університеті відповідач
повернувся до Республіки Ірак.
Позивачка разом із сином поїхали до
Республіки Ірак до чоловіка.

У 2010 році на сина сторін видано
свідоцтво громадянина Іраку та паспорт
на ім'я ОСОБА_9, після чого позивачка
виїхала додому до України, а син
залишився проживати із батьком.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про відібрання дитини та
повернення матері, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив з того, що
правових підстав для відібрання дитини
у батька та повернення її матері,
передбачених ст. 162 СК України, немає,
оскільки позивачка добровільно
виїхала з сином до Республіки Ірак до
чоловіка та син, як громадянин Іраку,
залишився проживати із батьком.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 153 Сімейного кодексу
України мати, батько та дитина мають
право на безперешкодне спілкування між
собою, крім випадків, коли таке право
обмежене законом.

Частинами 2, 3 ст. 157 СК України
встановлено, що той з батьків, хто
проживає окремо від дитини,
зобовґязаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею. Той з батьків, з ким
проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Стаття 162 СК України встановлює, що у
випадку, якщо один з батьків або інша
особа самочинно, без згоди другого з
батьків чи інших осіб, з якими на
підставі закону або рішення суду
проживала малолітня дитина, або
дитячого закладу (установи), в якому за
рішенням органу опіки та піклування
або суду проживала дитина, змінить її
місце проживання, у тому числі способом
її викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

Відповідно до принципу ст. 6 Декларації
ООН про права дитини від 20
листопада 1959 року малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виключні обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, наведених норм закону не взяв до
уваги та дійшов передчасних висновків
про відмову у задоволенні позовних
вимог про відібрання дитини та
повернення сина матері.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Тисменицького
районного суду Івано-Франківської
області від 22 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 16 січня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: Л.М.
Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська