Номер провадження 2/522/1255/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Шенцевої О.П.,

за участю секретаря - Соболевої О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державного підприємства
«Одеська залізниця» про стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом,
що був уточнений, до Державного
підприємства «Одеська залізниця», у
якому просить стягнути з відповідача
на свою користь середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2012
року до 11 липня 2013 року у розмірі 33 072,16
грн., а також моральну шкоду у розмірі 40
000 гривень.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги в
повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов визнав частково,
просив у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 в частині стягнення моральної
шкоди відмовити.

Вислухавши пояснення представника
позивача, представника відповідача,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 липня 2013р.
Приморський суд м. Одеси виніс рішення
щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1
до Державного підприємства «Одеська
залізниця» щодо поновлення її на
роботі в пасажирському вагонному депо
«Одеса- головна» Державного
підприємства «Одеська залізниця» на
посаді провідника пасажирського
вагону.

13 серпня 2013 р. ОСОБА_1 була поновлена на
роботі в пасажирському вагонному депо
«Одеса- головна» Державного
підприємства «Одеська залізниця» на
посаді провідника пасажирського
вагону, а 14 серпня 2013р. звільнена з цієї
ж посади у зв'язку із закінченням
строку трудового договору з 30 липня
2013р. При цьому заробітна плата за час
вимушеного прогулу виплачена не була, а
питання щодо її виплати та стягнення
моральної шкоди судом не розглядались.

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий
договір - це угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. З огляду
на викладене суд оцінює наявні в
матеріалах докази в їх сукупності, а
також з урахуванням обставин, що вже
були встановлені відносно сторін
даного спору рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 11.11.2013 р. та
повторному доказуванню не підлягають.

У разі визнання звільнення з роботи
незаконним працівник, згідно з ч. 1. 2 ст.
235 КЗпП України повинен бути поновлений
на попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. Одночасно з
цим повинно бути вирішене питання про
виплату йому середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці е
заробітку за час виконання нижче
оплачуваної роботи, але не більш як за
один рік.

Відповідно до п. 4 Листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами при розгляді справ окремих норм
трудового права» №10-1389/0/4-12 від 27.09.2012
відповідно до статті 27 Закону України
"Про оплату праці", пункту 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року N
100, середньомісячна заробітна плата за
час вимушеного прогулу працівника
обчислюється виходячи з виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
виплата, тобто, що передують дню
звільнення працівника з роботи.

При цьому згідно з пунктом 5 наведеного
вище Порядку основою для визначення
загальної суми заробітку, що підлягає
виплаті за час вимушеного прогулу, є
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівника, яка згідно
з пунктом 8 цього Порядку визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
роботи (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період. Після визначення
середньоденної заробітної плати як
розрахункової величини для
нарахування виплат працівнику
здійснюється нарахування загальної
суми середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, яка обчислюється
шляхом множення середньоденної
заробітної плати на середньомісячне
число робочих днів у розрахунковому
періоді. Середньомісячне число робочих
днів розраховується діленням на 2
сумарного числа робочих днів за
останні календарні місяці згідно з
графіком роботи підприємства,
установи, організації, встановленим із
дотриманням вимог законодавства.

Для таких питань судових спорів, як
обчислення суми вимушеного прогулу при
поновленні на роботі чи відшкодування
затримки розрахунку при звільненні у
розмірі середнього заробітку, належним
і оптимальним доказом є довідка про
середню заробітну плату встановленої
форми, яка містить всі необхідні дані.

Зазначена довідка з розрахунком
середнього заробітку ОСОБА_1 була
надана представником відповідача. у
якій зазначено, що за час вимушеного
прогулу до сплати ОСОБА_1 підлягає сума
28 312,52 гривень.

Вирішуючи питання про стягнення
моральної шкоди з відповідача на
користь позивача суд приймає до уваги,
що згідно з ч.1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відшкодовується особою яка її завдала,
за наявності її вини.

Суд вважає, що немає підстав для
задоволення позову позивача в частині
стягнення з відповідача 40 000 грн.
моральної шкоди, так як позивачкою не
наведено доказів про заподіяння їй
моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України
працівники мають право на звернення до
суду для вирішення трудових спорів
незалежно від характеру виконуваної
роботи або займаної посади.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до ст.ст. 57-60
ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
кодексу. Оскільки відповідачем не
надано доказів на спростування доводів
позивача, суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Стягнути з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь ОСОБА_1
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 24 жовтня 2012 року до 11 липня 2013
року у розмірі 28 312,52 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства
«Одеська залізниця» на користь держави
судовий збір у розмірі 283,13 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено, про що
протягом десяти днів з дня
проголошення подається апеляційна
скарга на рішення суду першої
інстанції. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу потягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

18.03.2014