АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 5883 /2014
інстанції - Тітов М.Ю.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Боярській І.І.

за участю осіб:
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за поданням державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Оболонського
районного управління юстиції у м. Києві
Джулай Ю.Ю., стягувач ОСОБА_5 про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Оболонського районного суду
м.Києва від 21 лютого2014 року

в с т а
н о в и л а:

Ухвалою Оболонського районного суду
м.Києва від 21.02.2014 року подання ВДВС
Оболонського РУЮ у м. Києві про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України задоволено.
Встановленотимчасове обмеження ОСОБА_2
у праві виїзду за межі України до
виконання ним добровільно або в
примусовому порядку рішення суду, на
підставі якого видано виконавчі
документи.Виконання ухвали покладено
на Адміністрацію Державної
прикордонної служби України.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
ухвалу суду скасувати та постановити
нову про відмову у задоволенні подання.
Посилається на незаконність
постановленої ухвали, неповне
встановлення обставин, які мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду дійсним обставинам
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт посилається на те, що жодним
чином ніколи не ухилявся та не
ухиляється від сплати аліментів,
сплачуючи грошові кошти на банківський
рахунок колишньої дружини у
відповідності до рішення суду. Жодних
викликів та вимог від державного
виконавця він не отримував. Крім того,
судом не було з'ясовано та встановлено
чи дійсно він свідомо не виконував свої
зобов'язання по сплаті аліментів,
будь-які докази на підтвердження
даного факту відсутні. Державним
виконавцем не обґрунтовано
необхідність застосування додаткового
заходу впливу з метою забезпечення
належного виконання ним рішення суду у
вигляді тимчасового обмеження виїзду
за межі України. Дане обмеження може
позбавити його можливості виїзду до
інших країн з метою отримання коштів за
ту чи іншу виконану ним роботу, а також
негативно вплинути в подальшому на
його обов'язок сплачувати аліменти на
утримання дитини.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав
апеляційну скаргу в повному обсязі,
посилаючись на доводи, викладені в ній.
ОСОБА_5, ОСОБА_2, представник ВДВС
Оболонського РУЮ в м. КиєвіУЮ в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином, про що свідчать
розписки. Неявка вказаних осіб в судове
засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.312 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо
судом першої інстанції постановлено
ухвалу з додержанням вимог закону.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
постановленої ухвали в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

На виконанні у ВДВС Оболонського
РУЮ у м. Києві знаходиться виконавчий
лист №2-1421, виданий 08.05.2012 року
Оболонським районним судом м. Києва про
стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
аліментів на утримання неповнолітньої
доньки у розмірі ј частини заробітку
щомісячно.

Рішення суду боржником не було
виконано у термін, наданий державним
виконавцем для добровільного
виконання, у боржника існувала
заборгованість по сплаті аліментів на
утримання дочки.

Апелянт зазначає на те, що його
державний виконавець не викликав, від
сплати аліментів він ніколи не
ухилявся.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 18 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право, у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України
«Про порядок виїзду з України та в'їзд в
Україну громадян України»
громадянинові України може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, якщо він ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, до виконання
зобов'язань.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби. Суд негайно
розглядає подання, зазначене в частині
першій цієї статті, без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про
необхідність задоволення вказаного
подання у вигляді встановленого
тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України до виконання ним
добровільно або в примусовому порядку
рішення суду, на підставі якого видано
виконавчий лист, оскільки станом на час
постановлення судом оскаржуваної
ухвали, а саме на 21.02.2014 року, у боржника
була наявна заборгованість по сплаті
аліментів на утримання дочки за
рішенням суду, що підтверджується
розрахунком заборгованості по сплаті
аліментів.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
ухилення боржника від сплати
аліментів, оскільки він знав про
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 24.04.2012 року, яким з нього було
стягнуто аліменти на утримання дочки
(представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 була
присутньою у судовому засіданні) і
допустив наявність заборгованості.

Так, 21.05.2012 року він сплатив аліменти у
розмірі 4500 грн. за період з 01.12.2011 року
по 01.01.2013 року; 25.10.2013 року він сплатив
аліменти у розмірі 2 000 грн. за період з
01.01.2013 року по 30.04.2013 року; 10.02.2014 року
він сплатив аліменти у розмірі 3 250 грн.
за період з 01.05.2013 року по 30.09.2013 року.
Таким чином, станом на час
постановлення судом оспорюваної
ухвали ОСОБА_2 було сплачено аліменти у
розмірі 10 000 грн.

Відповідно до розрахунку
заборгованості відповідача по сплаті
аліментів він зобов'язаний був
сплатити станом на лютий 2014 року
(починаючи з 21.12.2011 року) 30 735, 14 грн., а
сплатив лише 10 000 грн. Таким чином, на
час постановлення ухвали суду у
боржника за виконавчим провадженням
існувала заборгованість по сплаті
аліментів у розмірі понад 20 000 грн.

Аліменти у розмірі 4 500 грн. за період з
01.10.2013 року по 30.04.2014 року боржником було
сплачено 20.03.2014 року, тобто після
постановлення судом ухвали суду.

Дослідивши квитанції по сплаті
боржником аліментів, суд дійшов
висновку про те, що ОСОБА_2 не в повній
мірі виконує рішення суду про
стягнення з нього аліментів, оскільки
аліменти щомісячно та у повному
розмірі не сплачує, у зв'язку з чим
виникла заборгованість.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що боржник ухиляється
від належної сплати аліментів на
утримання дитини. При цьому колегія
суддів враховує виключно інтереси
неповнолітньої дитини і бере до уваги,
що обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за
межі України діє лише до повного
погашення ним заборгованості по сплаті
аліментів, що буде стимулювати його
погасити заборгованість та сплачувати
щомісячно визначену законом суму
аліментів на утримання дочки.

Отже, твердження апелянта про
незаконність постановленої ухвали,
неповне встановлення обставин, які
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Посилання апелянта на
помилковість висновків суду щодо
ухилення ним від виконання обов'язку по
сплаті аліментів на утримання дитини
за рішенням суду є також
необґрунтованими, оскільки вони не
підтверджені наявними в матеріалах
справи належними доказами.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів, поданих
заявником.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що ухвала
суду першої інстанції постановлена з
додержанням вимог закону. Підстав для
її скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304,п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду
м.Києва від 21 лютого2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: