Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/704/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Варакіна Н.Б.
Доповідач Суровицька Л. В.
УХВАЛА

Іменем України

09.04.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі :

головуючої судді: Суровицької
Л.В.,

суддів: Авраменко Т.М.,
Чельник О.І.,

при секретарі: Крисановій
Ю.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 19 грудня 2013 року у
справі за позовом публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які прибули в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
(далі - Банк) звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
від 30 червня 2005 року у сумі 4 852,19
доларів США, що в еквіваленті до гривні
України становить 38 769 грн., яка
утворилась внаслідок невиконання
відповідачем умов цього договору по
поверненню кредиту, сплаті процентів
за користування кредитними коштами.

Рішенням Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 19 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено
через пропуск позивачем строку
позовної давності та недоведеність
позовних вимог (а.с.52-53).

В апеляційній скарзі позивач
просить скасувати рішення через
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права,
недоведеність обставин справи, які суд
вважав встановленими.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
підтримав доводи апеляційної скарги, а
представник відповідача заперечила
проти них і просила рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає
із наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Судом встановлено, щ 08 липня 2004 року
між Банком та ОСОБА_2 було укладено
договір № 878772 про відкриття і
обслуговування платіжної картки
(а.с.117-118).

Відповідно до розділу І вказаного
договору для виконання операцій,
передбачених пунктом 2 договору, Банк
відкриває клієнту картковий рахунок та
видає клієнту платіжну карту типа VISA GOLD
з фіксованим фінансовим лімітом 3 000
доларів США, базова процентна ставка по
кредитному ліміту на момент підписання
договору - 1,1 % у місяць (а.с.117-118).

Після закінчення терміну дії
платіжної карти, 30 червня 2005 року між
позивачем та відповідачем було
переукладено договір № 8772,
відповідно до якого Банк надав
відповідачу пакет послуг шляхом
відкриття карткових рахунків та видачі
відповідачу платіжної картки типа VISA
GOLD. Кредитний ліміт фінансовий в сумі 3
000 доларів США, базова процентна ставка
1,1 % на місяць.

Відповідно до п.1.1.1 строк дії картки -
червень 2006 року. Дія кредитного ліміту
припиняється останнім днем місяця, до
якого діє картка, якщо інше не
передбачено договором (а.с.5-6).

Згідно п.2.2. договору операції по
картрахунку здійснюються у
відповідності до Правил користування
платіжними картами, які являються
невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил
користування платіжною карткою
граничний строк дії картки (місяць і
рік) указано на ній і вона дійсна до
останнього календарного дня такого
місяця, строк погашення процентів за
кредитом визначено щомісячними
платежами, а строк погашення кредиту в
повному обсязі визначено останнім днем
місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Матеріали справи свідчать про те, що
Банк відповідачу видав платіжну картку
із строком дії до 30 червня 2006 року.
Користування відповідачем вказаною
платіжною карткою підтверджено
випискою по рахунку.

Заперечення відповідача про те, що він
картку не отримував, договори не
підписував, належними та допустимими
доказами не підтверджені.

Суд апеляційної інстанції двічі в
судових засіданнях роз'яснював
представнику відповідача положення ч.4
ст.10 та ст.11 ЦПК України, проте
клопотання про призначення у справі
судової почеркознавчої експертизи ні в
суді першої інстанції, ні в суді
апеляційної інстанції не заявлялось.

Тому, колегія суддів приходить до
висновку, що доводи позовної заяви
Банку щодо видачі та отримання
кредитної картки, а також щодо
користування нею, відповідачем не
спростовано.

За таких обставин вимоги Банку про
стягнення кредитної заборгованості є
обгрунтованими, підтвердженими
договорами та випискою по рахунку.

Встановлено, що строк дії кредитної
картки у визначеному Правилами
користування платіжною карткою
порядку, продовжений не був.

Як свідчить розрахунок
заборгованості та виписка по рахунку,
надані позивачем, останній платіж
щодо поповнення карткового рахунку
здійснено відповідачем 01 грудня 2008
року. Після переривання перебігу
строку позовної давності, з позовом
Банк звернувся в суд 25 липня 2013 року.

Угоду про збільшення строку позовної
давності сторони не укладали. В суді
першої інстанції позивачем надано
письмову заяву про застосування
позовної давності до вимог Банку.

За таких обставин суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про те, що Банк пропустив
строк позовної давності.

Позов до суду подано після його
спливу, доказів про те, що цей строк
пропущено з поважних причин не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що
строк дії кредитної картки та строк
дії кредитного договору поновлюється
кожного разу зі спливом терміну дії
картки і про те, що строк дії договору
визначено до повного виконання
зобов'язань за ним, не ґрунтуються на
законі.

Згідно правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст.257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України),
а не закінчення строку дії договору
(правова позиція, висловлена Верховним
Судом України в постанові від 19 березня
2014 року у справі № 6-14цс14).

Відповідно до ст.34 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів», ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Встановивши, що строк для звернення
з позовом пропущено позивачем без
поважної причини, суд зазначив у
рішенні про відмову в позові з цих
підстав, проте одночасно послався і на
недоведеність позовних вимог, що є
самостійною підставою для цього.

Проте, це неправильне застосування
норми матеріального права не призвело
до незаконності рішення в цілому і не
може бути підставою для його
скасування (правовий висновок
Верховного Суду України від 21.11.2012 року
у справі № 6-101цс12).

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду першої інстанції
залишається без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307,
ст..ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 19 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: