Справа № 459/5172/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2409/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк
С.М., Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 14
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Державного підприємства
«Львіввугілля» про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання,-

в с т а н
о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, у якому просить
стягнути з Державного підприємства
«Львіввугілля» на його користь 30000,00
грн. у відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров?я при
виконанні трудових обов?язків
внаслідок професійного захворювання
(помилково вказано про трудове
каліцтво). В обгрунтування позову
зазначив, що 28.08.1985 року був прийнятий
на роботу підземним гірничим майстром
на шахту № 10 «Великомостівська». 04.09.1985
року переведений на посаду учня
підземного гірника, 10.10.1985 року - на
посаду підземного гірника III розряду,
26.02.1990 року - на посаду гірничого
майстра, 01.12.1993 року - на посаду
гірничого робітника III розряду, 30.01.1995
року - на поверхню по стану здоров?я.
11.09.1995 року звільнений з роботи за
власним бажанням. У зв?язку з тривалою
роботою в особливо шкідливих та тяжких
умовах праці в нього значно погіршився
стан здоров?я, внаслідок чого
неодноразово був змушений звертатися
за медичною допомогою. Згідно довідки
МСЕК від 13.04.1995 року йому вперше було
встановлено III групу інвалідності та 60%
втрати професійної працездатності,
довідкою МСЕК від 04.04.1996 року -
встановлено III групу інвалідності та 60%
втрати професійної працездатності,
згідно довідки МСЕК від 12.03.1998 року йому
встановлено III групу інвалідності та 60%
втрати професійної працездатності, а
довідкою МСЕК від 01.03.2000 року -
встановлено III групу інвалідності та 60%
втрати професійної працездатності.
Відповідно до довідки МСЕК від 13.02.2002
року йому встановлено безтерміново 60 %
втрати професійної працездатності, а
довідкою МСЕК від 13.02.2002 року -
безтерміново III групу інвалідності.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 3000
(три тисячі) грн. на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 Зазначає,
що суд правильно дійшов висновку про
обов'язковість відшкодування
моральної шкоди, спричиненої внаслідок
професійного захворювання, проте, він
не згідний з розміром відшкодування
такої. Стверджує, що 10 років він
пропрацював на шахтах ДП
«Львіввугілля» в шкідливих умовах
праці, що призвело до встановлення йому
13 квітня 1995 року вперше ІІІ групи
інвалідності та 60 % ступеня втрати
професійної працездатності. Довідкою
серії ЛВА-1 № 065570 та довідкою серії ЛВА-2
№ 016999 від 13 лютого 2002 року, які видані
Сокальською районною МСЕК, йому
безтерміново встановлена ІІІ група
інвалідності та 60 % ступеня втрати
професійної працездатності. Вважає, що
суд визначив розмір моральної шкоди
без урахування роз'яснення положень,
викладених у п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» із змінами та
доповненнями. Визначаючи розмір
моральної шкоди, суд не врахував
ступінь фізичних і моральних
страждань, їх тривалість і тяжкість,
істотність вимушених змін у життєвих
стосунках, наслідків, що наступили
внаслідок ушкодження здоров'я. Просить
змінити рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 14
листопада 2013 року в частині стягнення
на його користь з ДП «Львіввугілля» 3000
грн., стягнувши в його користь з ДП
«Львіввугілля» 30 000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосила право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо.

В судовому засіданні міського суду
встановлені наступні юридично значимі
факти та відповідні їм правовідносини.

Установлено, що позивач 28.08.1985 року
прийнятий на роботу підземним гірничим
майстром на шахту № 10
«Великомостівська», 04.09.1985 року
переведений на посаду учня підземного
гірника, 10.10.1985 року - на посаду
підземного гірника III розряду, 26.02.1990
року - на посаду гірничого майстра,
01.12.1993 року - на посаду гірничого
робітника III розряду, а 30.01.1995 року
переведений на поверхню по стану
здоров?я згідно із заключенням ЛВКК.
11.09.1995 року звільнений з роботи за
власним бажанням.

У зв?язку з тривалою роботою в особливо
шкідливих та тяжких умовах праці
позивач був змушений звертатися за
медичною допомогою в періоди: з 16.02.2000
року по 22.02.2000 року, з 22.01.2002 року по
24.01.2002 року, з 01.11.2007 року по 16.11.2007 року, з
26.06.2008 року по 04.07.2008 року, з 18.02.2013 року
по 28.02.2013 року, що підтверджується
копіями наявних у справі медичних
документів.

Відповідно до повідомлення МСЕК від
14.08.2013 року № 157 ОСОБА_2 був оглянутий
Сокальською районною МСЕК: акт № 789 від
13.04.1995 року, і йому була встановлена III
група профзахворювання, 60% втрати
професійної працездатності. Дата
переогляду 31.03.1996 року; згідно акту № 632
від 04.04.1996 року встановлено III групу
профзахворювання, 60% втрати
професійної працездатності. Дата
переогляду 20.03.1998 року; акт № 553 від
12.03.1998 року, встановлено III групу
профзахворювання, 60% втрати
професійної працездатності. Дата
переогляду 11.03.2000 року; акт № 341 від
01.03.2000 року, встановлено III групу
профзахворювання, 60% втрати
професійної працездатності. Дата
переогляду 28.02.2002 року; акт № 277 від
13.02.2002 року, встановлено III групу
профзахворювання, 60% втрати
професійної працездатності, на
безтерміново.

Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 016999
від 13.02.2002 року позивачу встановлено
безтерміново 60% втрати професійної
працездатності.

Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1
№ 065570 від 13.02.2002 року ОСОБА_2
безтерміново встановлено III групу
інвалідності.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з наступного.

Право на відшкодування моральної шкоди
у звязку з ушкодженням здоров?я на
виробництві вперше було передбачено
Законом України «Про охорону праці»,
який введено в дію 24.11.1992 року (згідно
Постанови Верховної Ради України від
14.10.1992 року № 2695-XII) і який був чинним на
момент виникнення спірних
правовідносин.

Відповідно до статті 12 Закону України
«Про охорону праці» відшкодування
моральної шкоди провадиться власником,
якщо небезпечні або шкідливі умови
праці призвели до моральної втрати
потерпілого, порушення його нормальних
життєвих звязків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, заподіяні працівникові
внаслідок фізичного або психічного
впливу, що спричинило погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру. Відшкодування моральної
шкоди можливе без втрати потерпілим
працездатності. Порядок відшкодування
моральної шкоди визначається
законодавством.

Такий порядок був передбачений
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоровя, повязаним з виконанням ним
трудових обовязків, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.06.1993 року № 492, введеними в дію з
01.07.1993 року (далі Правила).

Згідно з абзацом 5 пункту 4 цих Правил за
наявності факту моральної шкоди
потерпілому відшкодовується така.

Факт спричинення позивачеві моральної
шкоди, а отже, право на її
відшкодування, підтверджується
наявними у справі копіями медичних
документів, що підтверджують втрату
ним професійної працездатності
унаслідок професійного захворювання.

Вирішуючи питання про розмір
відшкодування моральної шкоди, міським
судом ураховано таке.

Відповідно до пункту 38 Правил право на
отримання потерпілим виплат на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності.

Ураховуючи, що стійку втрату
професійної працездатності унаслідок
професійного захворювання позивачеві
вперше було встановлено 13.04.1995 року, а
розмір відшкодування моральної шкоди
на цей час, згідно з частиною 2 пункту 11
зазначених Правил, не міг перевищувати
двохсот мінімальних розмірів
заробітної плати, розмір якої на цей
час становив 60000 крб. (Постанова
Верховної Ради України № 3653-12 «Про
підвищення мінімальних розмірів
заробітної плати та пенсії за віком»
від 20.10.1994 року), беручи до уваги
тяжкість завданої позивачеві
моральної шкоди, глибину, тривалість та
характер моральних та фізичних
страждань, стан його здоров?я, тяжкість
професійного захворювання, настання у
зв'язку з цим негативних змін у його
житті, необхідність лікування, втрату у
зв'язку з цим життєвих зв'язків,
істотність вимушених змін у його
життєвих стосунках, що вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, обсяг втрати
позивачем працездатності унаслідок
профзахворювання, виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, що відповідає вимогам
п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про стягнення з
відповідача на користь позивача
відшкодування у сумі 3000,00 грн.

Щодо вимоги про стягнення 30000,00 грн., то
міський суд дійшов висновку, що така
належним чином не вмотивована, є
завищеною і не відповідає тяжкості та
характеру завданої позивачеві шкоди.

Колегія суддів погоджується з
висновками міського суду, оскільки суд
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення,
дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що визначаючи
розмір моральної шкоди, суд першої
інстанції не врахував ступінь фізичних
і моральних страждань, їх тривалість і
тяжкість, істотність вимушених змін у
життєвих стосунках, наслідків, що
наступили внаслідок ушкодження
здоров'я, не заслуговують на увагу,
виходячи з наступного.

Право на відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, у
позивача ОСОБА_2 виникло 13.04.1995 року,
коли висновком МСЕК йому вперше
встановлено 60% втрати професійної
працездатності.

На цей час спірні правовідносини були
врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом
України «Про охорону праці» та
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, затвердженими
постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року.

У п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995 року звернуто увагу на те, що
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках
та ін. При цьому суд має виходити із
засад розумності, виваженості та
справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

Суд першої інстанції врахував те, що
даний розмір згідно із п. 11 Правил (в
ред. від 23.06.1993 року, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин), не
може перевищувати 200 мінімальних
розмірів заробітної плати незалежно
від інших будь-яких виплат.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди, суд першої інстанції врахував
характер заподіяної позивачу шкоди,
глибину його фізичних та душевних
страждань, що для організації свого
життя йому доводиться докладати
додаткові зусилля, ступінь втрати його
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням 60 відсотків, тому при
визначенні розміру відшкодування,
керуючись встановленими законом
принципами виваженості та розумності,
правильно визначив належною
компенсацією спричиненої позивачу
моральної шкоди - 3000 гривень.

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи і
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 14
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.