Справа № 340/102/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1055/2014
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р.І.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Мелінишин Г.П.,

секретаря
Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за поданням головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Верховинського районного управління
юстиції Мартищука Г.Ф. про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України ОСОБА_3 до виконання ним
зобов'язань перед ПАТ КБ "ПриватБанк" по
сплаті заборгованості по отриманому
кредиту згідно рішення суду за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
Верховинського районного суду від 17
лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Верховинського районного суду
від 17.02.2014 року задоволено подання
головного державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Верховинського районного управління
юстиції Мартищука Г.Ф. про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України ОСОБА_3 до виконання ним
зобов'язань перед ПАТ КБ "ПриватБанк" по
сплаті заборгованості по отриманому
кредиту згідно рішення суду.

Тимчасово обмежено громадянина
України ОСОБА_3 у праві виїзду за межі
України без вилучення паспорта до
виконання ним зобов'язань перед ПАТ КБ
"ПриватБанк" по сплаті заборгованості
за кредитним договором від 13.11.2007 року у
розмірі 23941 грн. 47 коп., згідно рішення
Верховинського районного суду від
23.04.2012 року.

Виконання ухвали доручено
Адміністрації Державної прикордонної
служби України та відділу ДВС
Верховинського районного управління
юстиції в Івано-Франківській області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
неповне з'ясування судом обставин
справи, які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
та неправильне застосування норм
процесуального права. У зв'язку з цим,
просить ухвалу суду першої інстанції
скасувати та постановити нову ухвалу,
якою відмовити у задоволенні подання
та стягнути з заявника судові витрати.
Крім того, апелянт просить постановити
окрему ухвалу стосовно дій ПАТ КБ
"ПриватБанк" та бездіяльності ДВС
Верховинського районного управління
юстиції при перевірці поданих
матеріалів.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що
ПАТ КБ "ПриватБанк" надав виконавчій
службі та суду недостовірні відомості.
Зокрема, 14.08.2012 року між ним та ПАТ КБ
"ПриватБанк" укладено генеральну угоду
про реструктуризацію заборгованості
за кредитним договором від 13.11.2007 року.
За умовами цієї угоди сторонами було
погоджено зменшення розміру
заборгованості за кредитним договором,
встановлення строку погашення
заборгованості до 31.08.2015 року,
визначення графіку погашення
заборгованості. Зобов'язання за
генеральною угодою виконуються ним
належним чином, підтвердженням чого є
виписка по особовому рахунку, згідно
якої станом на 28.02.2014 року залишок
заборгованості становить суму у
розмірі 13914 грн. 05 коп.

Вказані обставини є добре відомими
стягувачу. Всупереч положенням чинного
законодавства, стягувач, порушуючи
принцип добросовісності, подав до
виконавчої служби завідомо неправдиві
відомості, які стали підставою для
постановлення оскаржуваної ухвали.

Таким чином, на думку апелянта, він не
ухилявся від виконання рішення суду.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ПАТ КБ "ПриватБанк",
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що ухвала суду першої інстанції не
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Задовольняючи подання головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Верховинського районного управління
юстиції Мартищука Г.Ф. та обмежуючи
ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України
до виконання ним зобов'язань перед ПАТ
КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції
виходив із того, що боржник ухиляється
від виконання судового рішення. Крім
того, суд врахував, що рішення
добровільно боржником не виконано, а
стягувач володіє інформацією, що
боржник планує покинути межі України з
метою ухилення від виконання судового
рішення про стягнення заборгованості
за кредитним договором.

Колегія суддів не може погодитись
з такими висновками суду першої
інстанції.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи, на
виконанні у відділі ДВС Верховинського
районного управління юстиції
знаходиться виконавчий лист №0903/411/2012,
виданий Верховинським районним судом
18.05.2012 року, про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ПАТ КБ "ПриватБанк"
заборгованості за кредитним договором
у розмірі 23674 грн. 72 коп. та судового
збору у розмірі 266 грн. 75 коп.

11 червня 2012 року державним виконавцем
ВДВС Верховинського районного
управління юстиції винесено постанову
про відкриття виконавчого провадження
за виконавчим листом №0903/411/2012 від
18.05.2012 року.

Згідно ст. 33 Конституції України,
кожному хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

В силу ст.13 Загальної декларації прав
людини, кожна людина має право вільно
пересуватися й обирати собі місце
проживання в межах любої держави. Кожна
людина має право залишати будь-яку
країну, включаючи свою власну, і
повертатися у свою країну.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої фізична особа має право на
свободу пересування. Фізична особа, яка
досягла шістнадцяти років, має право на
вільний самостійний виїзд за межі
України. Фізична особа може бути
обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Закон України від 21.01.1994 року "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Згідно положень ст.6 ЗУ "Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну",
громадянин України може бути обмежений
у праві виїзду за кордон, якщо відносно
нього діють неврегульовані аліменти,
договірні чи інші невиконані
зобов'язання до виконання зобов'язань
або розв'язання спору у передбачених
законом випадках; якщо він ухиляється
від виконання зобов'язань, покладених
на нього судовим рішенням - до
виконання зобов'язань (п.5); якщо щодо
нього подано цивільний позов до суду -
до закінчення провадження у справі (п.
8).

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 ЗУ "Про
виконавче провадження", державний
виконавець має право у разі ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням,
звертатися до суду за встановленням
тимчасового обмеження у праві виїзду
боржника-фізичної особи або керівника
боржника-юридичної особи за межі
України до виконання зобов'язань за
рішенням.

Згідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України,
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

З погляду на значення словосполучення
"ухилення від виконання зобов'язань,
покладених судовим рішенням, рішенням
іншого органу (посадової особи)", вжите
у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3
ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з
об'єктивної сторони такі діяння (дії чи
бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні нею зазначених
обов'язків. У зв'язку з цим і
здійснюється примусове виконання. Це
також є підставою для звернення з
поданням до суду щодо вирішення
питання про застосування до такої
особи тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України. Особа, яка має
невиконані зобов'язання, не може
вважатися винною в ухиленні, поки не
буде доведено протилежне.

Відповідно до ч.2 ст.10 ЦПК України,
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови "доведення факту ухилення
боржника від виконання зобов'язання".

Законом передбачено юридичні санкції у
вигляді тимчасового обмеження у праві
виїзду не за наявність факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання. У зв'язку з цим з метою
всебічного і повного з'ясування всіх
обставин справи, встановлення дійсних
прав та обов'язків учасників спірних
правовідносин, суду належить з'ясувати,
чи дійсно особа свідомо не виконувала
належні до виконання зобов'язання в
повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно
зобов'язань протягом строку, про що
вказує державний виконавець, не може
свідчити про ухилення боржника від
виконання покладених на нього рішенням
обов'язків. На момент звернення до суду
з поданням факт ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, повинен вже відбутися і
бути об'єктивно наявним та вбачатися з
матеріалів виконавчого провадження.
(висновки Верховного Суду України,
узагальнення судової практики Про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України від 01.02.2013 року).

Таким чином, право державного
виконавця на звернення з поданням до
суду про тимчасове обмеження права
виїзду за межі України виникає
винятково у випадку доведення фактів
умисного ухилення боржника від
виконання покладених на нього рішенням
суду зобов'язань.

Задовольняючи подання та тимчасово
обмежуючи ОСОБА_3 у праві виїзду за межі
України, суд першої інстанції виходив з
того, що матеріалами подання
підтверджується факт наявності в нього
ряду невиконаних зобов'язань,
покладених судовим рішенням, що є
підставою для обмеження у праві виїзду
за межі України.

Однак, суд першої інстанції не
врахував, що не має доказів про те, що
ОСОБА_3 ухиляється від виконання
судового рішення. Він проживав і
продовжує проживати за вказаною
державним виконавцем адресою в с.
Вигода, Верховинського району.

Державний виконавець у своєму поданні
зазначив, що боржник ухиляється від
відвідування ДВС Верховинського
районного управління юстиції, однак
жодного доказу на підтвердження цього
ним надано не було, як то листи,
запрошення або офіційні документи, які
б свідчили про проведення виконавчих
дій в яких боржник не взяв участь.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 не
має наміру ухилятися від виконання
судового рішення, однак через значну
суму заборгованості не може виконати
його одночасно та за один раз
перерахувати всю суму заборгованості.

В той же час, апелянт подав до
апеляційного суду копію генеральної
угоди від 14.08.2012 року, укладеної між ним
та ПАТ КБ "ПриватБанк" про
реструктуризацію заборгованості за
кредитним договором від 13.11.2007 року. За
умовами цієї угоди сторонами було
погоджено зменшення розміру
заборгованості за кредитним договором,
встановлено строк погашення
заборгованості до 31.08.2015 року,
визначено відповідний графік
погашення заборгованості. Зобов'язання
за генеральною угодою виконуються ним
належним чином, підтвердженням чого є
виписка по особовому рахунку, згідно
якої станом на 28.02.2014 року залишок
заборгованості становить суму у
розмірі 13914 грн. 05 коп. (а.с.75-76).

Твердження представника ПАТ КБ
"ПриватБанк" та державного виконавця
про те, що боржник планує покинути межі
України з метою ухилення від виконання
судового рішення не заслуговують на
увагу, оскільки являються голослівними
та такими, що нічим не підтверджені, а
згідно ст.60 ЦПК України, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що в діях ОСОБА_3 відсутній
будь-який умисел на ухилення від
виконання рішення суду, а державний
виконавець не надав жодного доказу на
підтвердження ухилення боржника від
виконання зобов'язання. В той же час,
таке обмеження законом передбаченого
права ОСОБА_3, являється незаконним та
таким, що позбавляє його можливості
вільно пересуватись за власними
потребами.

Окрім іншого, фактично звернення
державного виконавця до суду з
поданням про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України повинно
бути як крайній захід, який
застосовується до боржника коли
державним виконавцем виконані вже всі
можливі дії щодо примусового виконання
судового рішення, оскільки це веде до
обмеження вказаного конституційного
права громадянина.

Аналогічної позиції дотримується
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, зокрема у справі №6-55583ск13
(ухвала від 31.01.2014 року), у справі №
6-51650ск13 (ухвала від 24.01.2014 року).

А тому, колегія суддів приходить до
висновку, що ухвала суду першої
інстанції підлягає до скасування, як
незаконна та необґрунтована, а у
задоволенні подання державного
виконавця про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України ОСОБА_3 до
виконання ним зобов'язань перед ПАТ КБ
"ПриватБанк" слід відмовити.

Також, з Державної виконавчої служби
Верховинського районного управління
юстиції, згідно ст.88 ЦПК України,
підлягає стягненню на користь апелянта
судовий збір за подачу апеляційної
скарги.

Що стосується прохання апелянта з
приводу постановлення окремої ухвали
стосовно дій ПАТ КБ "ПриватБанк" та
бездіяльності ДВС Верховинського
районного управління юстиції при
перевірці поданих матеріалів, то
колегія суддів не знайшла підстав,
передбачених ст.211 ЦПК України, для її
постановлення.

Керуючись ст. 307, 312, 313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Верховинського районного суду
від 17 лютого 2014 року скасувати та
постановити нову ухвалу.

У задоволенні подання головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Верховинського районного управління
юстиції Мартищука Г.Ф. про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України ОСОБА_3 до виконання ним
зобов'язань перед ПАТ КБ "ПриватБанк" по
сплаті заборгованості по отриманому
кредиту згідно рішення суду -
відмовити.

Стягнути з Державної виконавчої служби
Верховинського районного управління
юстиції на користь ОСОБА_3 судовий збір
за подачу апеляційної скарги в розмірі
121 гривня 80 копійок.

Ухвала набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Р.Й. Матківський

Г.П. Мелінишин