Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/492/14
Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О. В.
Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 р.
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів
Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі:
Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 10 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до
Запорізької міської ради, треті особи -
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду із позовом до
Запорізької міської ради, треті особи -
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначав, що він
починаючи з 15.11.1997 р. зареєстрований та
проживає за адресою АДРЕСА_1. Вказаний
будинок він побудував власними силами
з 1986 р. Протягом зазначеного часу він
вів господарство, сплачував комунальні
платежі. 15.05.1990 р. був складений
технічний паспорт на житловий будинок
АДРЕСА_1, в якому він зазначений як
користувач.

На цей час він продовжує проживати у
вказаному будинку з надвірними
спорудами, добросовісно та безперервно
володіє, відкрито користується даним
нерухомим майном та земельною
ділянкою, доглядає за будинком та
утримує його, проводить капітальний та
поточний ремонти.

За вищевказаною адресою він мешкає
разом зі своєю родиною у складі:
дружина ОСОБА_4, діти - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

Він неодноразово звертався до
Запорізької міської Ради з клопотанням
про визнання за ним права власності на
вказане домоволодіння, але йому було
відмовлено та роз'яснено право на
звернення до суду з позовом про
визнання права власності за
набувальною давністю.

Посилаючись на вказані обставини,
просив суд визнати за ним право
власності на житловий будинок з
господарськими спорудами,
розташованими за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2013 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи, рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, тому просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 376 ЦК України встановлено, що
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 апеляційний суд дійшов
правильного висновку, що у позивача не
виникло право власності на спірний
будинок за набувальною давністю,
оскільки зазначений будинок є
самочинним будівництвом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України,
обставинами, які мають значення для
справи та які повинен довести саме
позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є:
законний об'єкт володіння,
добросовісність володіння,
відкритість володіння, давність
володіння та його безперервність
(строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є
незаконним володільцем, про що
зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа
заволоділа чужим майном). Право
власності на стороні володільця за
давністю виникає поза волею та
незалежно від волі колишнього
власника. При цьому добросовісне
володіння означає, що особа не знала і
не повинна була знати, що володіє річчю
незаконно.

Позов про право власності за давністю
володіння не може пред'явити законний
володілець або особа, яка володіє
майном за волею власника і завжди
знала, хто є її власником. Тобто,
виключено набуття права власності на
майно, яке знаходиться у володінні
власника і ніколи не вибувало з його
володіння.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Так, за змістом статті 344 ЦК України
володіння має бути добросовісним,
тобто володілець не знав та не міг
знати про те, що він володіє чужою
річчю.

Із матеріалів справи також вбачається,
що спірний будинок не був
зареєстрований у встановленому
законом порядку.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що судом вірно
встановлено та належно перевірено
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судове
рішення ухвалено із додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстав для його зміни чи
скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2013 року
в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: