У Х В А Л А

11 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковалевич С.П., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» на рішення
Рівненського міського суду від 27
листопада 2013 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 27 листопада 2013 року Публічному
акціонерному товариству комерційному
банку «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк» або Банк) відмовлено в
задоволенні зазначеного позову до
ОСОБА_1.

Позивач подав апеляційну скаргу, де
покликався на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, що призвело до помилкового
вирішення справи.

На її обґрунтування зазначалось про
неправильне застосування ст.ст. 631, 526,
527, 530 щодо строку дії договору та
належного виконання зобов'язання. Щодо
застосування позовної давності до
спірних відносин, то вважає, що умовами
договору передбачено продовження його
дії на 12 місяців за тих обставин, коли
жодна зі сторін не проінформує іншу про
припинення договору. Оскільки
позичальник з вимогою про закриття
рахунку не звертався, то строк дії
угоди продовжувався щороку на 12
місяців і дія триває й зараз. Відтак
застосування позовної давності не є
правильним.

Посилався на принцип свободи договору,
що встановлено ст.ст. 626, 627, 640 ЦК
України.

Судом не додержано і правил ст. 5, ч. 3 ст.
10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 та ст. 213 ЦПК України
щодо принципу рівності сторін перед
законом і судом, змагальності сторін,
диспозитивності цивільного
судочинства, обов'язку сторони довести
обставини, на які посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
законності та обґрунтованості рішення.
Вважає, що рішення суду цим вимогам не
відповідає.

З цих підстав просить скасувати
рішення Рівненського міського суду від
27 листопада 2013 року, ухваливши нове -
про задоволення позову повністю.

У поданих запереченнях ОСОБА_1,
вважаючи оскаржуване рішення законним
і обґрунтованим, просив його залишити
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
сторін, колегія суддів дійшла висновку
про відхилення апеляційної скарги,
виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції правильно виходив з
доведеності та обґрунтованості позову,
однак з урахуванням пропущення
трирічної позовної давності, яка
сплила у серпні 2012 року, а з позовом
Банк звернувся в жовтні 2013 року, в
задоволенні позову відмовлено.

Матеріалами справи встановлено, що 7
липня 2006 року між сторонами укладено
договір, за умовами якого ОСОБА_1
одержав кредит в розмірі 2 500 гривень у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою 36
відсотків за користування кредитом на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Своїм підписом у заяві відповідач
ствердив про згоду з тим, що заява разом
із Умовами та правилами надання
банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою
складає укладений договір.

Вважаючи, що внаслідок невиконання
відповідачем грошових зобов'язань за
договором з серпня 2009 року, утворилося
33 680, 88 гривень заборгованості, яка
складається із 9 228, 38 гривень
заборгованості за кредитом, 22 372, 46
гривень заборгованості за процентами
за користування кредитом, 500 гривень
штрафу (фіксована складова) та 1 580, 04
гривень штрафу (процентна складова),
ПАТ КБ «Приватбанк» у жовтні 2013 року
звернувся до суду з вимогою стягнути
зазначену суму з ОСОБА_1.

Згідно зі ст.ст. 1054 і 526 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частини 1 і 4 ст. 631 цього Кодексу
передбачають, що строком дії договору є
час, протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обв'язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Відповідно до ст. 257, ч. 5 ст. 261, ч. 4 ст. 267
ЦК України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Пункт 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг встановлює дію
договору протягом 12 місяців з моменту
підписання, однак якщо протягом
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він автоматично
продовжується на такий самий термін.

Однак зазначені положення не свідчать
про те, що договором не встановлено
строку його дії.

Пункти 9.6, 9.7 Умов вказують, що у разі
ненадходження грошових коштів на
кредитну карту на погашення
заборгованості протягом 3 місяців з
часу закінчення строку дії карти банк
починає нараховувати комісію за
користування рахунком, а при нульовому
рахунку на картці на неактивному
рахунку картка закривається. Кредитний
рахунок також закривається при
ненадходженні заробітної плати, пенсії
або соціальних виплат на карту
протягом 6 місяців і дія кредитної
картки не продовжується. При
відсутності на картці грошових коштів
у розмірі, достатньому для оплати
послуг банку для продовження дій карти
та при ненадходженні грошових коштів
на картку протягом 3 місяців з часу
спливу дії картки банк стягує комісію
за обслуговування рахунку за тарифами.

У розділі 4 Умов та правил надання
банківських послуг передбачено
обов'язки банку повідомляти
позичальника про стан картрахунку і
проведених операціях, про наявність у
нього кредитної заборгованості (п. 4.9).

За таких обставин пункти 9.3, 9.4, 9.6 і 9.7
Умов та правил надання банківських
послуг свідчать про встановлення
строку дії кредитного договору та
початок перебігу строку, з якого дія
кредитної картки припиняється, а банк
набуває права вимоги за договором.
Наведене вказує і про початок строку, з
якого у позивача виникає право на
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості за договором.

Тому помилковими є доводи автора
апеляційної скарги про те, що
правовідносини між сторонами тривають
відповідно до пунктів 9.3 і 9.12 Умов.

З правового висновку Верховного Суду
України, що висловлений постановою від
20 листопада 2013 року у справі №6 126 цс13,
видно, що пункт 7 частини 11 статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою частиною 11 статті 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України у своїх роз'ясненнях, що дані у
п. 31 постанови від 30.03.2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
зазначив про застосування позовної
давності у справі за позовом про
повернення споживчого кредиту
незалежно від заяви сторони у спорі,
оскільки положення пункту 7 частини
тринадцятої статті 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
забороняють кредитодавцю вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України
«Про захист прав споживачів» кошти, які
надані кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції є споживчим
кредитом. Тому достатніми є підстави
стверджувати те, що ОСОБА_2 отримала
саме споживчий кредит.

Крім того, на а.с. 36-37 міститься заява
відповідача місцевому суду про
застосування наслідків спливу
пропущення позовної давності і відмову
через це в позові.

Оскільки останній платіж відповідачем
сплачено 31 серпня 2009 року, а ПАТ КБ
«Приватбанк» звернувся до суду з
позовом у жовтні 2013 року, тому позовну
давність ним пропущено понад один рік.
У судовому засіданні він не
обговорював питання про причини
пропущення ним позовної давності і їх
поважність, в зв'язку з чим підстав для
задоволення позову не вбачається.

При цьому колегією суддів ураховується
те, що правила про позовну давність
застосовуються лише тоді, коли буде
доведено існування самого
суб'єктивного права. Тому в разі
наявності такого права або коли воно є
порушеним, позов не підлягає
задоволенню не по суті заявленої
вимоги, а з причин пропущення позовної
давності.

З метою повного і всебічного з'ясування
обставин справи відповідно до правил ч.
4 ст. 10 ЦПК України апеляційним судом
витребувано Пам'ятку клієнта, яку ПАТ
КБ «Приватбанк» не надав, пославшись на
її відсутність.

Покликання Банку на те, що ОСОБА_1 у 2008
році видавалася нова кредитна картка
не заслуговують на увагу.

Не можна погодитися з доводами
апеляційної скарги про те, що сторони,
укладаючи кредитний договір, досягли
згоди з приводу того, що по закінченню
строку його дії відповідна картка
продовжується банком на новий строк,
якщо раніше (до початку місяця
закінчення строку дії) не надійшло
письмової заяви держателя про закриття
картрахунку, а відтак продовжується
строк дії договору, тобто момент
досягнення домовленості вважається
таким, що настав.

Згідно з ч. 1 ст. 308 ЦПК України мотивом
для залишення апеляційної скарги без
задоволення є додержання судом вимог
закону при ухваленні оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» відхилити, а
рішення Рівненського міського суду від
27 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: