Справа № 135/804/13-ц Провадження №
22-ц/772/851/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Патраманський І. О.Категорія:
46 Доповідач: Оніщук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі:

головуючого: Оніщука
В.В.

суддів:
Чорного В.І., Медвецького С.К.,

при секретарі:
Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ладижинського міського суду
Вінницької області від 29 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання будинку з господарськими
спорудами спільною сумісною власністю
подружжя та поділ спільного майна
подружжя, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2012 року позивач звернулася в
суд з вказаним позовом, посилаючись на
те, що в період з 1988 року по 2007 рік вона з
відповідачем перебували в
зареєстрованому шлюбі і від спільного
життя мають двоє дітей: ОСОБА_4, 1992 року
народження та ОСОБА_5, 1989 року
народження, які на даний час проживають
з нею. В 1996 році вони з відповідачем
вирішили побудувати будинок для
поліпшення побутових умов і в тому ж
році розпочали будівництво на
отриманій батьком відповідача
земельній ділянці, розташованій в
АДРЕСА_1 З грудня 2002 року вона з
відповідачем та дітьми стали проживати
в даному будинку, який на той час був
недобудований та без виконаних
внутрішніх робіт. 19.09.2003 року батько
відповідача, як власник вказаного
житлового будинку, подарив його
відповідачу, а 11.09.2006 року останній без
згоди позивача подарував даний будинок
своїй матері, однак рішенням
Тростянецького районного суду
Вінницької області від 16.12.2009 року
даний договір був визнаний недійсним
та рішенням Тростянецького районного
суду Вінницької області від 21.12.2010 року
застосовано наслідки недійсності
вказаного договору і визнано власником
будинку з господарськими спорудами
ОСОБА_3. За період з 2003 року по 2007 рік
ними спільно було проведено будівельні
роботи, які істотно збільшили вартість
недобудованого будинку, а саме:
поштукатурено стіни першого та другого
поверхів, виготовлено та встановлено 9
вікон, 8 одинарних дверей, 3 двійних
дверей, облаштовано склом вказані
двері та підлогу з дерева в кімнатах 5, 6,
7, 9 з матеріалами, повністю облаштовані
кахельною плиткою ванна кімната, кухня,
прихожа, встановлено ванну, зроблено
опалення, сходи на другий поверх,
оббито вагонкою сходи та коридор на
другий поверх, облицьовано плиткою
підвіконники, забетоновано підлогу в
коридорі та двох кімнатах на другому
поверсі, балконі та вхідному
майданчику, проведено газ у будинку,
здійснено побілку та поклеєні шпалери
у кімнатах, виведено каналізацію та
виконано електрообладнання будинку,
постелено лінолеум у коридорі та двох
кімнатах, закладено цеглою три арочні
прийоми на балконах.

Позивач вказує, що вартість вище
перерахованих будівельних робіт,
згідно висновку судово-будівельної
експертизи, складає 130 947 грн., що
становить 60% вартості будинку, а також
нею з відповідачем побудовано літню
кухню, погріб та гараж, загальною
вартістю 74 313 грн., тобто за час
спільного проживання з відповідачем, з
вересня 2003 року по грудень 2007 року, коли
будинок був зареєстрований за ОСОБА_3,
їх спільні трудові та грошові затрати у
будівництво склали 205 260 грн., а на даний
час вартість всього домоволодіння
складає 293 822 грн., тобто вартість
спірного будинку істотно збільшилась,
а тому позивач просила визнати будинок
з господарськими будівлями,
розташований по АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя, розділити
даний будинок між сторонами, виділивши
їй у власність ? частину вказаного
житлового будинку з господарськими
будівлями, в натурі, згідно висновку
судової будівельно-технічної
експертизи відповідно до першого
варіанту для другого співвласника та
стягнути на її користь судові витрати.

Рішенням Ладижинського міського суду
Вінницької області від 29.01.2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2000
грн. витрат на правову допомогу.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, посилаючись на неповноту
з`ясування судом обставин, що мають
значення для справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник апеляційну скаргу
підтримали з посиланням на викладені в
ній обставини.

Представник ОСОБА_3 в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечувала,
вказавши на її безпідставність та
законність і обґрунтованість рішення
суду.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим; законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом; обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що
позивачем не доведено, що спірний
житловий будинок істотно збільшився у
своїй вартості внаслідок спільних
трудових або грошових затрат другого з
подружжя, при цьому на користь
відповідача було стягнуто понесені ним
витрати на правову допомогу.

Судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
недоведеності заявленого позову,
оскільки вони відповідають зібраним у
справі доказам, яким судом дана належна
оцінка, правильно визначена юридична
природа правовідносин, що виникли і
закон, який їх регулює.

Разом з тим суд першої інстанції,
правильно визначивши правові
взаємовідносини сторін, безпідставно
стягнув витрати на правову допомогу, а
тому суд апеляційної інстанції на
підставі п.4 ст.309 ЦПК України рішення
суду першої інстанції в частині
стягнення витрат на правову допомогу
скасовує та ухвалює в цій частині нове
рішення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що в період з 1988
року по 2007 рік сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі і від спільного
життя мають двоє дітей: ОСОБА_4, 1992 року
народження та ОСОБА_5, 1989 року
народження, які на даний час проживають
з позивачем.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_2
заявлено вимогу про визнання спільною
сумісною власністю подружжя, будинку з
господарськими будівлями, що
розташований по АДРЕСА_1, обґрунтовуючи
вимогу істотним збільшенням його
вартості в період 2003 -2007 років за
рахунок спільних з відповідачем
трудових і грошових затрат.

З матеріалів справи видно, що рішенням
Тростянецької селищної ради № 93 від
27.10.1994 року, ОСОБА_6 надано дозвіл на
будівництво індивідуального житлового
будинку по АДРЕСА_1

Згідно акту державної технічної
комісії про готовність закінченого
будівництвом об'єкта до експлуатації
від 22.11.2001 року, житловий будинок по
АДРЕСА_1 визнаний готовим до введення в
експлуатацію.

Рішенням Тростянецької селищної ради
№73 від 27.06.2002 року, за ОСОБА_6 оформлено
право приватної власності на житловий
будинок по АДРЕСА_1 який складається з
6-ти кімнат житловою площею 114,1 кв.м.,
загальною площею 178,6 кв.м. і на підставі
даного рішення, 02.09.2002 року ОСОБА_6
видано свідоцтво на право власності на
житловий будинок в АДРЕСА_1

На підставі договору дарування від
19.09.2003 року, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_3
житловий будинок, розташований АДРЕСА_1
Вінницької області.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.

Вимогами ч. 1 ст. 62 Сімейного Кодексу
України передбачено, що якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до висновку № 1120-2-Е
будівельно-технічної експертизи від
14.03.2011 року, складеним КП «Тульчинське
міжрайонне бюро технічної
інвентаризації», ринкова вартість
житлового будинку з господарськими
спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1
складає 294 487 грн., вартість виконаних
робіт складає 130 947, 60 грн., що становить
60% вартості будинку.

Вказаний висновок експертизи був
досліджений судом першої інстанції і
вірно не був прийнятий до уваги,
оскільки встановлено, що оцінка
будинку була зроблена порівняльним
методом, при цьому будинок експертом
було оцінено окремо, а внутрішні роботи
подібних будинків окремо, оцінка
внутрішній робіт по їх видам не
проводилась.

Крім того, вказаний висновок
експертизи не відображає механізм
проведення розрахунку вартості
виконаних робіт та не зазначено чи було
здійснено розрахунок станом на грудень
2007 року, коли сторони розірвали шлюб, чи
на час проведення експертизи - 14.03.2011
року.

Щодо посилання позивача на побудовані
з відповідачем літню кухню, погріб та
гараж, загальною вартістю 74 313 грн., то
судом встановлено, що вказані будівлі є
самочинним будівництвом.

Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Таким чином, господарсько-побутові
будівлі, які є самочинним будівництвом,
не є об'єктом права власності, вони не
можуть бути предметом поділу та не може
бути встановлено порядок користування
ними в судовому порядку; на них не може
бути звернено стягнення за виконавчими
документами, у тому числі продаж з
прилюдних торгів.

На підставі наведеного, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши обставини справи
та надавши оцінку зібраним у справі
доказам, прийшов до правильного
висновку щодо недоведеності
заявленого позову та відсутності
підстав для визнання спірного
житлового будинку з господарськими
спорудами та будівлями спільною
сумісною власністю подружжя та його
поділу.

Викладені в апеляційній скарзі
твердження про неповне з'ясування
обставин справи та неналежно надану
оцінку зібраним у справі доказам, є
безпідставними і висновок суду першої
інстанції не спростовують.

Щодо рішення суду про стягнення з
ОСОБА_2 на користь відповідача витрат
на правову допомогу в розмірі 2 000 грн.,
то в цій частині рішення суду не
ґрунтується на вимогах закону і
відсутні підстави для стягнення
вказаних витрат, оскільки не надано
доказів на підтвердження виконаної
адвокатом роботи по наданню
відповідачу правової допомоги, при
цьому наявна в матеріалах справи
квитанція не може бути беззаперечною
підставою для стягнення вказаних
коштів.

Таким чином, судова колегія вважає, що
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення витрат на правову
допомогу підлягає скасуванню, а в іншій
частині рішення суду, яке відповідає
матеріалам справи та вимогам закону,
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

В
и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Ладижинського міського суду
Вінницької області від 29.01.2014 року в
частині стягнення витрат на правову
допомогу скасувати і в цій частині
вимоги залишити без задоволення.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
/підпис/ В.В.
Оніщук

Судді:
/підпис/ В.І.
Чорний

/підпис/ С.К.
Медвецький

З оригіналом вірно: