Номер провадження: 22-ц/785/3335/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2014 року

м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Кононенко Н.А.

ОСОБА_2

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди за
апеляційними скаргами ОСОБА_6 (в
інтересах ОСОБА_3), ОСОБА_4, ОСОБА_7 (в
інтересах ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України) на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
20 грудня 2013 року,

встановила:

06 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовною заявою (надалі
уточненою) до ОСОБА_4, ОСОБА_5
(транспортного) страхового бюро
України, просила суд ухвалити рішення,
яким стягнути з ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України на її користь
матеріальну шкоду, заподіяну здоров'ю в
розмірі 68 671,35 гривень; стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на
надання послуг адвоката в розмірі 15 346,50
гривень та витрат на забезпечення
доказів в сумі 64,99 гривень; стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 втрачений
заробіток внаслідок ушкодження
здоров'я за період з 02 листопада 2012 року
по 01 листопада 2013 року в розмірі 7 288
гривень; стягнути з ОСОБА_5
(транспортного) страхового бюро
України на користь ОСОБА_3 втрачений
заробіток внаслідок ушкодження
здоров'я за період з 02 листопада 2012 року
по 01 листопада 2013 року в розмірі 20 124
гривень; стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 втрачений заробіток в розмірі 2
294 гривень щомісяця, починаючи з 01
листопада 2013 року; стягнути з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 заподіяну моральну
шкоду в розмірі 135 980 гривень; стягнути з
ОСОБА_5 (транспортного) страхового бюро
України на користь ОСОБА_3 заподіяну
моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
послалась на те, що 02 листопада 2012 року
водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем «TOYOTA
COROLLA» д/н ВН 2896, рухаючись по суміжній
дорозі по направленню до виїзду на
проїзну частину вулиці Корольова в
районі У-образного перехрестя здійснив
поворот ліворуч, не переконавшись, що
це буде безпечно та не здійснить
перешкод іншим учасникам руху, скоїв
наїзд на позивача, яка рухалась з права
наліво по напрямку руху
вищезазначеного автомобіля.

Позивач вказала на те, що в результаті
наїзду вона отримала травми, а саме
перелами обох ніг. Відповідно до
висновку експерта КУ «Бюро
судово-медичної експертизи Управління
охорони здоров'я Одеської
облдержадміністрації» №513 від 04
березня 2013 року її тілесні ушкодження
відносяться до категорії тяжких
тілесних ушкоджень за критерієм
безпечності для життя.

Вказані обставини і стали підставою
для звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні:

- позивач та її представник позовні
вимоги підтримали та просили
постановити рішення, відповідно до
якого стягнути з відповідачів
матеріальну та моральну шкоду,
задовольнивши позовні вимоги у повному
обсязі;

- відповідач ОСОБА_4 в останнє судове
засідання не з'явився. В судовому
засіданні 16 грудня 2013 року надав суду
пояснення на поданий позов, в яких
проти задоволення позову заперечував,
вважаючи позовні вимоги ОСОБА_3
надуманими, необґрунтованими та значно
завищеними;

- представник відповідача ОСОБА_5
(транспортного) страхового бюро
України проти задоволення позову
заперечував, вказуючи на те, що у
встановленому законом порядку ні
позивач, ні відповідач ОСОБА_4 до МТСБУ
не звертались.

Рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 20 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Суд першої інстанції вирішив:

Стягнути з ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України на користь
ОСОБА_3 грошові кошти у відшкодування
завданої в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
матеріальної шкоди у розмірі 54 940,75
гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
витрати на надання адвокатської
допомоги у розмірі 2000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
втрачений заробіток внаслідок
ушкодження здоров'я за період з 02
листопада 2012 року по 01 листопада 2013
року у розмірі 7288, 00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України на користь
ОСОБА_3 втрачений заробіток внаслідок
ушкодження здоров'я за період з 02
листопада 2012 року по 01 листопада 2013
року у розмірі 20 124 гривень.

Стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
втрачений заробіток у розмірі 2294 грн.,
починаючи з 01 листопада 2013 року до 01
березня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
спричинену в результаті ДТП моральну
шкоду у розмірі 50 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України на користь
держави судовий збір у розмірі 750
гривень, 65 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави
судовий збір у розмірі 684,65 гривні.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 (в
інтересах ОСОБА_3В.) просить рішення
суду скасувати в частині відмови
ОСОБА_3 в стягненні витрат на
санаторно-курортного лікування в сумі
16 800,00 грн., в стягненні послуг на
надання правової допомоги в сумі 13 346,50
грн., витрат на забезпечення доказів в
сумі 64,99 грн., стягненні з ОСОБА_4
моральної шкоди в розмірі 85 980,00 грн.,
стягненні з ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України моральної
шкоди в розмірі 5 000,00 грн., в зменшенні
строку виплати втраченого заробітку до
01 березня 2014 року; в цій частині
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог частково, а саме:
cтягнути з ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України на користь
ОСОБА_3 грошові кошти у відшкодування
завданої в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
матеріальної шкоди у розмірі 20 595,75 грн.;
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
втрачений заробіток за період з 02
листопада 2012 року по 01 березня 2014 року у
розмірі 9582 грн.; cтягнути з ОСОБА_5
(транспортного) страхового бюро
України на користь ОСОБА_3 втрачений
заробіток за період з 02 листопада 2012
року по 01 листопада 2013 року у розмірі 20
124 грy.; стягнути з ОСОБА_5
(транспортного) страхового бюро
України на користь держави судовий
збір у розмірі 750,65 грн.; стягнути з
ОСОБА_4 на користь держави судовий збір
у розмірі 684,65 грн.; в решті позовних
вимог відмовити, посилаючись на
неповне з’ясування судом обставин, що
мають значення для справи; недоведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими;
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 (в
інтересах ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України) просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_5
(транспортного) страхового бюро
України, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з’явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційних скарг, вважає за необхідне
їх відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об’єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з’ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз’яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов’язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ч. 1 ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи частково вищевказаний
позов суд першої інстанції
обґрунтовано, на підставі ст. 61 ЦПК
України, ст.ст. 1166, 1167, 1195, 1197, 1202, 1203, 1204,
1208 ЦК України, Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», Закону України «Про
державний бюджет на 2012 рік»,
роз’яснень викладених в Постанові
Пленуму Верховного суду України № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року (з
наступними змінами), виходив з
наступного.

02 листопада 2012 року водій ОСОБА_4,
керуючи автомобілем «TOYOTA COROLLA» д/н ВН
2896, рухаючись по суміжній дорозі по
направленню до виїзду на проїзну
частину вул. Корольова в м. Одесі,
здійснив поворот ліворуч не
переконавшись що це буде безпечно та не
здійснить перешкод іншим учасникам
руху, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3,
яка рухалась з права наліво по напрямку
руху вищезазначеного автомобіля.

Відповідно до висновку експерта
бюро судово-медичної експертизи
управління охорони здоров'я Одеської
облдержадміністрації №513 від 04 березня
2013 року, тілесні ушкодження завдані
ОСОБА_3 відносяться до категорії
тяжких тілесних ушкоджень за критерієм
безпечності для життя (а.с. 87-92).

Вироком Київського районного суду м.
Одеси від 25 вересня 2013 року ОСОБА_4 був
визнаний винним в скоєнні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.
83-86).

В результаті отриманих травм ОСОБА_3
стала інвалідом, що підтверджується
довідкою до акта огляду МСЕК серії 10AAA
№968687 від 27 лютого 2013 року (а.с. 51).

За індивідуальною програмою
реабілітації інваліда №663 від 27 лютого
2013 року ОСОБА_3 має робити лікувальний
масаж в продовж 2013-2014 років (а.с. 49-50).

За договорами №2240/13 від 22 квітня 2013
року та №2241/13 від 01 липня 2013 року,
укладеними з лікарем-масажистом
ОСОБА_8, ОСОБА_3 отримала два курси
масажу, за який сплатила 12000 грн., що
підтверджується договорами та актами
приймання-передачі наданих послуг (а.с.
44-48).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 була обмежена
в рухах, то потребувала у догляді
сторонніх осіб. Так як члени сім'ї не
могли забезпечити належним догляд за
хворою у зв'язку з занятістю на роботі,
то ОСОБА_3 була вимушена найняти
сиділку, яка б їй допомагала
забезпечити себе повсякденною
життєвою необхідністю до моменту
відновлення рухів. За договором № 29-11-12
від 29 листопада 2012 року ОСОБА_9
зобов'язалась забезпечити ОСОБА_3
необхідним доглядом.

За надані послуги ОСОБА_3 сплатила
останній 19380 грн., що підтверджується
договорами на надання послуг та актами
приймання-передачі наданих послуг (а.с.
32-43).

Районний суд вірно прийняв зазначені
вище договори та акти у якості належних
доказів та стягнув грошову суму у
розмірі 31380 гривень на користь
позивача.

Обґрунтованою та підтвердженою є сума
у 2900 гривень - вартість інвалідної
коляски та милиць - 280 гривень (а.с. 29),
комплекту імплантів - 4500 гривень (а.с. 30),
які встановлювались під час операції 06
листопада 2012 року (а.с. 13), вартість
апарату наружної фіксації - 10 000 гривень
(а.с. 31), який був використаний під час
проведення операції 02 листопада 2012
року (а.с. 12).

Документально підтвердженими є
витрати позивача на купівлю ліків та
медичних препаратів на суму 924,9 грн.
(а.с. 52), 1171,02 грн. (а.с. 53), 514,06 грн. (а.с. 54).

Витрати позивача під час перебування
на стаціонарному лікуванні складають
768 гривень (а.с. 67), витрати на ліки 2502,77
гривень. (а.с. 66, 68).

Суд першої інстанції правомірно
зауважив, що не може погодитись із
сумою у 15 346,5 грн., визначеною позивачем
як витрати на надання адвокатської
допомоги, так як договір про надання
адвокатських послуг від 07 грудня 2012
року укладався між позивачем та
адвокатом ОСОБА_6 для надання правової
допомоги при досудовому розслідуванні
ДТП (а.с. 55-57) та не має відношення до
даної цивільної справи, а питання щодо
відшкодування судових витрат у
кримінальному процесі регулюється
нормами КПК України.

Що стосується договору про надання
адвокатських послуг №2-1 З/А від 06
червня 2013 року, то як вбачається з п.1.1
він був укладений лише для
підготування та подачі позову щодо
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, спричиненої ДТП, у зв'язку з чим
сума гонорару адвокату, вказана у п. 3.2
вказаного договору - 10 500 гривень є
значно завищеною.

Крім того, призначенням платежу по
квитанції на а.с. 60 про сплату позивачем
5250 гривень на користь ОСОБА_6 є лише
поповнення картки, у зв'язку з чим дана
квитанція не може вважатись належним
доказом у справі.

У зв язку з вищевикладеним, суд
правильно стягнув на користь позивача
витрати на адвокатські послуги у
розмірі 2000 гривень.

Суд першої інстанції вірно не врахував
витрати позивача на надання довідки
про гідрометоеінформацію, як такої, що
не відноситься до даної справи та
призначені ліки, так як доказів їх
купівлі позивачем надано не було (а.с. 70,
72,73).

Не можливо погодитись з твердженнями
представника позивача щодо
необхідності стягнення на користь
ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 16 800
гривень, яку позивач планує витратити
на санаторно-курортне лікування в ДП
«Клінічний санаторій ім. Пирогова», так
стягненню підлягають лише понесені та
документально підтверджені витрати.

Відповідно до п. 21.1 ст. 21 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності.
Однак, в супереч вимогам вказаного
закону, ОСОБА_4 експлуатував свій
автомобіль без зазначеного полісу.

Згідно п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду
захисту потерпілих відшкодовує шкоду
на умовах, визначених цим Законом, у
разі її заподіяння транспортним
засобом, власник якого не застрахував
свою цивільно-правову
відповідальність.

Ст. 24 вказаного Закону передбачено, що у
зв'язку з лікуванням потерпілого
відшкодовуються обґрунтовані витрати,
пов'язані з доставкою, розміщенням,
утриманням, діагностикою, лікуванням,
протезуванням та реабілітацією
потерпілого у відповідному закладі
охорони здоров'я, медичним піклуванням,
лікуванням у домашніх умовах та
придбанням лікарських засобів.

Відповідно до п. 9.3 розмір страхової
суми за шкоду, заподіяну життю та
здоров'ю потерпілих, становить 100 тисяч
гривень на одного потерпілого.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 в частині
стягнення з ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України є
обгрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, до
ДТП позивач працювала бухгалтером TOB
«Інтертранс», згідно довідки якого її
середньомісячний заробіток складав за
3 останніх місяці 1842,5 грн. (а.с. 65).

Відповідно до Закону України «Про
державний бюджет на 2012 рік» мінімальна
заробітна плата з жовтня 2012 року
складала 1118 грн., таким чином,
середньомісячний заробіток позивачки
є меншим від п'ятикратного розміру
мінімальної заробітної плати, тому
розмір втраченого заробітку
обчислюється виходячи з п'ятикратного
розміру мінімальної заробітної плати,
який обчислюється 5*1118,00=5 590 гривень.

Пошкодження здоров'я позивача в
результаті ДТП відносяться до
середнього ступеня та тягнуть постійну
втрату працездатності у розмірі 40%.

Таким чином, в період з 02 листопада 2012
року по 01 січня 2013 року розмір
втраченого заробітку позивача
становить 4472, 00 гривень.

Зважаючи на те, що згідно ст. 8 Закону
України «Про державний бюджет на 2013
рік» з 01 січня 2013 року розмір
мінімальної заробітної плати
становить 1147 гривень, то втрачений
заробіток з 01 січня 2013 року становить
щомісяця 1147 грн.*5*40%=2294 грн., що за період
з 01 січня 2013 року по 01 листопада 2013 року
складає 22940 грн., а загальна сума
втраченого заробітку внаслідок
ушкодження здоров'я становить 27 412
гривень.

Ст. 26 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» передбачає, що
шкода, пов'язана із стійкою втратою
працездатності потерпілим внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
відшкодовується у розмірах, визначених
відповідно до Цивільного кодексу
України. Мінімальний розмір страхового
відшкодування (регламентної виплати)
за шкоду, пов'язану із стійкою втратою
працездатності потерпілим внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
становить у разі встановлення ІІ групи
інвалідності - 18 мінімальних
заробітних плат у місячному розмірі,
встановлених законом на дату настання
страхового випадку.

Таким чином, МТСБУ має компенсувати
позивачеві 20 124 грн., а ОСОБА_4 -7288
гривень.

У зв'язку з тим, що інвалідність 2 групи
позивачеві встановлена до 01 березня 2014
року і враховуючи положення статей 1203
та 1204 ЦК України, суд вважає доцільним
стягувати з відповідача ОСОБА_4 на
користь позивача втрачений заробіток у
розмірі 2294 грн., починаючи з 01 листопада
2013 року до 01 березня 2014 року.

При цьому судова зазначає, що згідно з
ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК
України.

Судова колегія вважає, що апелянти не
довели ті обставини, на які вони
посилались як на підставу своїх вимог
та заперечень щодо вищевказаного
позову, що є обов’язком сторін згідно з
засадами змагальності процесу за ст. 10
ЦПК України.

Отже, судова колегія вважає, що доводи
апеляційних скарг суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст.
307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області,

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 (в інтересах
ОСОБА_3), ОСОБА_4, ОСОБА_7 (в інтересах
ОСОБА_5 (транспортного) страхового бюро
України) - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 20 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 (транспортного)
страхового бюро України про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

ОСОБА_10

ОСОБА_2