АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/2745/14
Головуючий: 1інстанції
Справа № 610/4845/13-ц
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М.,
Піддубного Р.М.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Балаклійського районного
суду Харківської області від 26 лютого
2014 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми
боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4,
Балаклійська державна нотаріальна
контора Харківської області про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку
згідно розписки від 29.06.2012 року,
стягнення суми та судових витрат, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом, у якому
вказував на те, що йому на праві
приватної власності належав житловий
будинок з надвірними будівлями та
спорудами, розташований по АДРЕСА_1.

На початку літа 2012 року він прийняв
рішення продати цей житловий будинок,
який залишився йому у спадщину.

Після укладення відповідного договору
з агентством нерухомості «Аверс» про
надання інформаційних та
консультаційних послуг з продажу
належного йому будинку одним з
потенційним покупцем виявилася ОСОБА_5,
яка виявила бажання придбати житловий
будинок, що продався позивачем, для
своєї доньки - відповідачки ОСОБА_2 за
обумовленою сторонами ціною - 48 000,00
грн., запевнивши при цьому позивача, що
вся необхідна для сплати грошова сума
мається у неї в наявності.

Агентство нерухомості підготувало всі
необхідні документи і в призначений
день - 25.06.2012 року в Балаклійській
державній нотаріальній конторі
Харківської області в присутності
директора агентства нерухомості
«Аверс» ОСОБА_4 між позивачем та
відповідачкою ОСОБА_2 був укладений
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу належного йому
житлового будинку АДРЕСА_1. На другий
день після укладення договору
купівлі-продажу мати відповідачки
принесла йому гроші за придбаний у
нього житловий будинок у сумі 24 000,00
грн., пояснивши при цьому, що на
теперішній час всієї суми для
розрахунку в неї не має, та запевнивши
позивача повністю розрахуватися з ним
та сплатити решту грошей - 24 000,00 грн. до
кінця року.

Він, позивач у черговий раз повірив
покупцям, оскільки ОСОБА_5 знову
запевнила його у своїй порядності. Але
в нього вже закралися відповідні
сумніви, в зв'язку з чим він пішов до
покупців і запропонував письмово
підтвердити свої зобов'язання та
надати йому відповідну розписку про те,
що відповідачка в призначений термін
остаточно розрахується з ним та
сплатить решту грошових коштів в сумі 24
000,00 грн..

29 червня 2012 року відповідачка ОСОБА_2 в
присутності директора агентства
нерухомості «Аверс» ОСОБА_4 видала йому
письмову розписку, в якій зобов'язалась
остаточно розрахуватись з ним за
придбаний у нього житловий будинок та
сплатити йому решту коштів у сумі 24 000,00
грн. до 31 грудня 2012 року.

Однак, у подальшому взяті на себе
зобов'язання відповідачка ОСОБА_2 не
виконала і заборговані грошові кошти в
зазначеній грошовій сумі йому не
повернула, не зважаючи навіть на
звернення позивача з відповідною
заявою про факт шахрайства з боку
останньої до правоохоронних органів.

Посилаючись на вказані обставини
позивач ОСОБА_3 просив суд на підставі
ст.ст. 625, 1046-1050 ЦК України в примусовому
порядку стягнути з відповідачки ОСОБА_2
на його користь заборговану суму в
розмірі 24 000,00 грн., три проценти річних
від простроченої суми за період з 31.12.2012
року по 31.12.2013 року в розмірі 720,00 грн., а
всього 24 720,00 грн. та судові витрати,
понесені ним по справі.

Відповідачка ОСОБА_2 заявлених до неї
позовних вимог не визнала та
звернулась до суду із зустрічним
позовом до позивача ОСОБА_3, у якому
вказувала на те, що надана позивачем в
обґрунтування своїх вимог розписка від
29.06.2012 року за своїм змістом та правовою
природою є договором купівлі-продажу
належного останньому житлового
будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

Проте, цей договір купівлі-продажу
нерухомого майна укладений сторонами в
простій письмовій формі без
нотаріального посвідчення, що
суперечить вимогам чинного цивільного
законодавства та свідчить про його
недійсність, у зв'язку з чим відповідно
до ст. 216 ЦК України сторони зобов'язані
повернути одна одній все, що вони
отримали за цим договором (розпискою).

Тобто, позивач за первісним позовом
ОСОБА_3 повинен повернути їй 24 000,00 грн.,
отриманих за продаж належного йому
житлового будинку, як про це зазначено
в самій розписці від 29.06.2012 року.

Що ж до обов'язку позивачки за
зустрічним позовом повернути продавцю
ОСОБА_3 належний тому житловий будинок,
то такого обов'язку у неї не виникає,
оскільки цей будинок було придбано нею
за нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу від 25.06.2012 року.

Посилаючись на вказані обставини
позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2
просила суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1, згідно її
розписки від 29.06.2012 року з моменту його
укладення, стягнути з продавця ОСОБА_6
на її користь грошові кошти в сумі 24 000,00
грн., отримані ним згідно розписки
ОСОБА_2 від 29.06.2012 року, а також судові
витрати, понесені нею по справі,
пов'язані зі сплатою судового збору при
зверненні до суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_6
заявлені ним позовні вимоги підтримав
у повному обсязі та наполягав на їх
задоволенні, не визнавши зустрічних
позовних вимог відповідачки ОСОБА_2,
посилаючись на безпідставність цих
вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 свій зустрічний
позов підтримала, проти задоволення
заявлених до неї позовних вимог ОСОБА_6
заперечувала.

Рішенням Балаклійського районного
суду Харківської області від 26 лютого
2014 року позовні вимоги ОСОБА_6
задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на
користь позивача ОСОБА_6 24 720,00 грн. у
рахунок погашення суми боргу з
нарахованими процентами.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на
користь позивача ОСОБА_6 247,20 грн.
судових витрат, понесених ним по
справі, пов'язаних зі сплатою судового
збору при зверненні до суду.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 судом першої інстанції
відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням
районного суду, відповідачка ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просить скасувати
це судове рішення та ухвалити по справі
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6,
заявлених до неї, а її зустрічний позов
задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної
скарги відповідачка ОСОБА_2
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення виниклого між сторонами
цивільно-правового спору.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія не
вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір по
суті заявлених сторонами позовних
вимог, районний суд повно й всебічно
дослідив обставини справи,
представлені докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється виключно на засадах
змагальності сторін, при цьому суд
розглядає цивільні справи не інакше як
в межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

За положеннями ст. ст. 1046, 1047 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
котів (суму позики) або таку ж кількість
речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками. Договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Загальні умови виконання зобов'язань
передбачені ст. 526 ЦК України. Згідно
вказаної правової норми зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 ЦК
України).

Наслідки порушення договору
позичальником передбачені ст. 1050 ЦК
України.

Згідно вказаної правової норми в разі,
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливістю виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

У силу вимог ст. ст. 1046-1052 ЦК України
договір позики не характеризується
такою понятійною ознакою як борг.
Таким чином, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Однак ст. 1053 ЦК України дає визначення
новації (трансформації) боргу в
позикове зобов'язання та зазначає, що
борг може виникати з інших підстав
(договір купівлі-продажу, найму майна
або з іншої підстави).

Тобто за змістом цієї норми закону
позиковим зобов'язанням може бути
змінено будь-які інші боргові
зобов'язання, що мають майновий
характер.

Як встановлено по справі, житловий
будинок з надвірними будівлями та
спорудами, розташований по АДРЕСА_1,
належав на праві приватної власності
позивачу ОСОБА_6

25 червня 2012 року цей житловий будинок
на підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого нотаріусом Балаклійської
державної нотаріальної контори Голуб
В.М. за реєстраційним № 2-1220, був
відчужений продавцем - позивачем
ОСОБА_6 покупцю - відповідачці ОСОБА_2 та
в подальшому зареєстрований за нею на
праві власності в Балаклійському бюро
технічної інвентаризації (а.с. 33, 34, 35).

29 червня 2012 року покупець -
відповідачка ОСОБА_2 особисто видала
продавцю - позивачу ОСОБА_6 відповідну
боргову розписку, в якій зазначивши про
сплату останньому частини грошової
суми за придбаний у нього житловий
будинок АДРЕСА_1, зобов'язалась решту
грошових коштів за придбане житло в
сумі 24 000,00 грн. сплатити йому до 31
грудня 2012 року (а.с. 36).

Проте, узятих на себе зобов'язань
відповідачка ОСОБА_2 не виконала та
існуючий борг позивачу ОСОБА_6 не
повернула, про що свідчить наявність
зазначеної вище боргової розписки у
позивача та самою відповідачкою,
фактично не заперечується.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, обґрунтовано задовольнив
заявлені позивачем ОСОБА_6 вимоги,
стягнувши з відповідачки ОСОБА_2 на
користь останнього несплачену суму
боргу з підстав, передбачених ст.ст.
1046-1050 ЦК України.

При цьому суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив і в задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2,
заявлених до ОСОБА_6, за їх
безпідставністю, оскільки боргова
розписка ОСОБА_2 від 29.06.2012 року була
написана останньою вже після укладення
між сторонами нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
належного позивачу ОСОБА_6 житлового
будинку, на час її написання та видачі
позивачеві він вже не був власником
проданого житла, а сама ця письмова
розписка по своїй суті є ні чим іншим,
як борговою розпискою, за якою
відповідачка взяла на себе конкретні
грошові зобов'язання, невиконання яких
і стало підставою для звернення
позивача ОСОБА_6 з позовом до суду про
стягнення з відповідачки існуючого
грошового боргу в примусовому порядку.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги відповідачки (позивачки за
зустрічним позовом) ОСОБА_2, наведених
на її обґрунтування, які фактично
зводяться до незгоди з ухваленим по
справі рішенням та суб'єктивної
переоцінки обставин справи,
встановлених районним судом з
дотриманням вимог чинного
законодавства, в даному випадку є
несуттєвими, рішення суду, прийняте по
суті розглянутого цивільно-правового
спору, не спростовують і не дають
підстав для висновку| про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Балаклійського районного суду
Харківської області від 26 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: