Номер провадження 22-ц/775/2655/2014
Головуючий в 1 інстанції - Брежнев О.А.
Доповідач: Принцевська В.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:

головуючого судді Жданової
В.С.,

суддів Принцевської В.П.,
Папоян В.В.,

при секретарі Забавіній М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу Донецької
міської ради на рішення Київського
районного суду м. Донецька від 27 січня
2014 року у справі за позовом Донецької
міської ради, виконавчого комітету
Донецької міської ради до ОСОБА_1 про
припинення права власності та визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київського районного
суду м. Донецька від 27 січня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову. З
даним рішенням не погодився позивач та
оскаржив його в апеляційному порядку.
Він посилається на те, що суд не повно
з»ясував обставини справи, не звернув
увагу на всі їх пояснення і докази та
ухвалив рішення з порушенням вимог
процесуального і матеріального Закону.
Просили скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов.

В судовому засіданні
представникі позивачів та прокурор
підтримали доводи апеляційної скарги
та просили її задовольнити.

Представник відповідачки в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає необхідним
частково задовольнити апеляційну
скаргу з наступних підстав.

З матеріалів справи
вбачається, що згідно договору
купівлі-продажу від 30.04.2003 року № 1182
відповідачка набула право власності на
житловий будинок і земельну ділянку
площею 0,0800 га по АДРЕСА_1, отримала
свідоцтво про реєстрацію права
власності на вказане майно.

Відповідно до державного
акту цільове призначення земельної
ділянки - для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Рішенням Київської
районної у м.Донецьку ради від 13.08.2003
року № 654 відповідачці дозволено
знесення жилого будинку та гаражу, а
також дозволено будівництво нового
жилого будинку по АДРЕСА_1, у
відповідності до проекту, узгодженого
Головним управлінням містобудування і
архітектури Донецької міської ради.

Однак, в порушення рішення
Київської районної у м.Донецьку ради,
замість жилого будинку відповідачкою
побудовано торговий комплекс. Даний
торговий комплекс побудований без
належного дозволу та затвердженого
проекту і є самочинним будівництвом.

Ухвалою суду від 18.01.2007 року
затверджено мирову угоду між
відповідачкою та виконкомом міської
ради. Згідно з умовами зазначеної
мирової угоди відповідачка повинна
була передати спірну земельну ділянку
у комунальну власність та укласти на цю
земельну ділянку договір оренди, а
виконком Донецької міської ради брав
на себе зобов»язання по наданню
допомоги у зміні цільового призначення
земельної ділянки. У зв»язку з вказаною
мировою угодою виконавчим комітетом
Донецької міської ради прийнято
рішення від 21.03.2007 року № 162/7 «Про
надання фізичній особі ОСОБА_1 дозволу
на розроблення проекту землеустрою
щодо відведення земельної ділянки у
Київському районі».

Всупереч укладеній
мировій угоді відповідачка до
теперішнього часу спірна земельна
ділянка у комунальну власність не
передана, цільове призначення не
змінено, договір оренди землі з міською
радою не укладений.

3.07.2013 року головним
спеціалістом відділу землеустрою
управління земельних ресурсів
Донецької міської ради здійснено
обстеження спірної земельної ділянки,
складено акт та встановлено, що на
земельній ділянці знаходяться
магазини. Рішення виконкому Донецької
міської ради від 21.03.2007 року № 162/7 про
розроблення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
відповідачкою не виконано.

Статтею 309 ч.1 п.4 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Апеляційний суд перевірив
доводи апелянта та дійшов висновку, що
вони підлягають частковому
задоволенню, оскільки згідно зі
статтею 215 ч.1 п. 3 ЦПК України рішення
суду складається з мотивувальної
частини із зазначенням: встановлених
судом обставин і визначених відповідно
до них правовідносин; мотивів, з яких
суд вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти; чи були
порушені, не визнані або оспорені
права, свободи чи інтереси, за захистом
яких особа звернулася до суду, а якщо
були, то ким; назви, статті, її частини,
абзацу, пункту, підпункту закону, на
підставі якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався.

Суд першої інстанції не
привів в рішенні повного дослідження
обставин справи та належного
мотивування висновків суду, а тому
апеляційний суд вважає необхідним
частково задовольнити апеляційну
скаргу, рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позивач в своєму позові
посилається на те, що відповідачка
використовує надану йому земельну
ділянку не за її цільовим призначенням,
будівництва житлового будинку на ній
не проводила, а побудувала на цій
ділянці торговий центр, а тому, на
думку позивача, згідно з вимогами ст. 143
ЗК України право власності відповідача
на спірну земельну ділянку підлягає
припиненню.

Проте погодитися з такими
доводами позивача не можна.

Статтею 153 ЗК України
передбачено, що власник не може бути
позбавлений права власності на
земельну ділянку, крім випадків,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами України. У випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами України, допускається викуп
земельної ділянки. При цьому
власникові земельної ділянки
відшкодовується її вартість.

Статтею 143 ЗК України
передбачені підстави для примусового
припинення прав на земельну ділянку.
Зокрема, п. "а" ч. 1 ст. 143 ЗК України
передбачено, що примусове припинення
прав на земельну ділянку здійснюється
у судовому порядку у разі використання
земельної ділянки не за цільовим
призначення.

Статтею 144 Земельного кодексу
України визначено порядок припинення
права користування земельними
ділянками, які використовуються з
порушенням земельного законодавства.

Цією статтею визначена
процедура припинення права
користування земельними ділянками, які
використовуються з порушенням норм
земельного законодавства, визначених у
ст. 211 ЗК України, у тому числі й
невиконання вимог щодо використання
земель не за цільовим призначенням (п.
"г" ч. 1 ст. 211 ЗК України).

Позивач вважає, що до даних
правовідносин необхідно застосувати
норми ст. 144 ЗК України та ст. 143 ЗК
України, однак цими нормами не
передбачено примусове припинення
права власності на земельну ділянку, а
лише регулюється процедура
примусового припинення права
користування земельною ділянкою.

Тому підстави для примусового
припинення права власності
відповідачки на надану їй земельну
ділянку відсутні.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК
України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу
Донецької міської ради задовольнити
частково.

Рішення Київського
районного суду м. Донецька від 27 січня
2014 року скасувати.

В задоволенні позову
Донецької міської ради, виконавчого
комітету Донецької міської ради до
ОСОБА_1 про припинення права власності
та визнання недійсним державного акту
на право власності на земельну ділянку
- відмовити.

Рішення набирає законної сили
в момент проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: