АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/624/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 2033/5842/12
Доповідач - Карімова
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 березня 2014 року судова
колегія судової палати з цивільних
справ апеляційного

суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

при секретарі Маковецькій О.П.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3
в особі представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 в
особі представника ОСОБА_6 на рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 23 квітня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_3,
треті особи: приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, Головне управління
державної міграційної служби України в
Харківській області Фрунзенського РВ у
місті Харкові ГУДМС України в
Харківській області, Служба у справах
дітей Фрунзенського району Управління
служб у справах дітей Департаменту
праці та соціальної політики
Харківської міської ради про визнання
договору дарування недійсним та
зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року ОСОБА_7 на
підставі вимог ст.ст. 203, 215, 224 ЦК
України, ч.2 ст. 177 СК України, ч.4 ст. 12
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей», ст. 16 Конвенції ООН «Про права
дитини» звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, який подалі
неодноразово уточнював.

17 квітня 2013 року ОСОБА_7 надав
остаточні уточнення до позовної заяви
та на підставі вищевказаних норм права
просив: визнати недійсним договір
дарування від 12 січня 2007 року,
відповідно до якого він подарував
ОСОБА_5 1/2 частину житлового будинку та
надвірних споруд по АДРЕСА_1; поновити
його право власності на цей будинок;
скасувати рішення від 15.12.2008 р. про
державну реєстрацію договору
дарування за ОСОБА_5; зобов'язати
державну реєстраційну службу внести
запис про скасування державної
реєстрації права власності на цей
будинок за ОСОБА_5; скасувати рішення
від 30.03. 2009 р. про державну реєстрацію
договору міни від 13.03. 2009 р. за ОСОБА_3 та
зобов'язати державну реєстраційну
службу внести запис про скасування
державної реєстрації права власності
на цей будинок за ОСОБА_3, а також
зобов'язати СГІРФО Фрунзенського РВ
ХМУ ГУМВС України в Харківській
області зняти ОСОБА_3 з реєстрації за
вказаною адресою.

Посилався на те, що 12 січня 2007
року відповідно до нотаріально
посвідченого договору дарування він
подарував ОСОБА_5 належну йому 12
частину житлового будинку та надвірних
споруд по АДРЕСА_1, де на час укладення
договору була зареєстрована та
проживала його неповнолітня дочка
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1. Він всупереч
вимогам ч.3 ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» не отримував
дозволу органу опіки та піклування на
відчуження вказаного нерухомого
майна, право на користування якого
мала неповнолітня дочка, що є підставою
відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України для
визнання цього договору дарування
недійсним із застосуванням наслідків
його недійсності.

Подалі 13.03.2009 року ОСОБА_5 за
договором міни обміняла 12 частину
житлового будинку та надвірних споруд
по АДРЕСА_1 на монету номінальною
вартістю 1 рубль Росії, срібло, 1817 року
випуску, належну ОСОБА_3

Однак й після укладення цих
договорів він сім'єю продовжували
проживати в цьому будинку та
користуватися ним.

Зазначав, що після смерті
дружини з 31.12.2007 року він з двома
неповнолітніми дочками продовжує
проживати в спірному будинку, оскільки
іншого житла у них не має.

Прокурор, забезпечуючи інтереси
неповнолітньої дитини відповідно до ч.2
ст. 45 ЦПК України, просив задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на те, що
при укладанні оспорюваного договору
дарування будинку не були враховані
інтереси неповнолітньої дитини -
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, що є безумовною
підставою для визнання договору
дарування недійсним.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 позов
не визнав за його необґрунтованістю,
зазначаючи, що при укладанні спірного
договору були дотримані вимоги чинного
законодавства. Крім того вказував, що
позивачем пропущений строк,
передбачений ст. 267 ЦК України для
звернення до суду з цим позовом, що є
самостійною підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4
позовні вимоги не визнав, посилаючись
на те, що позивач визначив неналежний
спосіб захисту порушених прав,
оскільки ОСОБА_11 є добросовісним
набувачем спірного майна. Також просив
застосувати до виниклих правовідносин
строк позовної давності.

Представник Головного управління
державної міграційної служби України
в Харківській області Фрунзенського РВ
у м. Харкові підтримала позовні вимоги,
надавши до суду форму «А» згідно якої
у спірному будинку разом з ОСОБА_7 з дня
народження проживала неповнолітня
дочка ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 12.07.2007
року - дочка ОСОБА_12

Служба у справах дітей
Фрунзенського району Департаменту
праці та соціальної політики
Харківської міської ради надала
письмові пояснення на підтримання
позовних вимог з посиланням на
порушення вимог Закону України «Про
основи соціального захисту
бездомнихгромадян та безпритульних
дітей» щодо необхідності попередньої
згоди органів опіки та піклування
щодо здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, власності
або право користування яким мають діти.

Рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 23 квітня
2013 року позов ОСОБА_7 задоволено
частково: визнано недійсним договір
дарування будинку АДРЕСА_1 у м. Харкові,
укладений 12 січня 2007 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрований у реєстрі за № 20. В
іншій частині позову відмовлено.

На це рішення суду були подані
апеляційні скарги відповідачами в
особі їх представників.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3, ОСОБА_4, просить змінити
рішення, скасувавши його в частині
задоволення позовних вимог та
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_7

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 в
особі представника ОСОБА_6,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального права, просила рішення
скасувати, та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позову за
його необґрунтованістю, а у випадку
залишення рішення районного суду в
частині визнання договору недійсним
без змін, застосувати наслідки
недійсності правочину, стягнувши з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 кошти в сумі
184 600 гривень.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13 серпня 2013
року виключено із мотивувальної
частини рішення суду першої інстанції
посилання на ч. 4 ст. 258 ЦК України.

В іншій частині рішення суду
першої інстанції запишено без змін.

Ухвалою вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 жовтня 2013
року рішення апеляційного суду
Харківської області від 13 серпня 2013
року скасовано і справу направлено на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

При новому розгляді справи в
апеляційному порядку представники
апелянтів підтримали доводи
апеляційних скарг та просили
задовольнити їх.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційних скарг відповідно
до вимог ст. 303 та ч. 4 ст. 338 ЦПК України,
судова колегія вважає, що апеляційні
скарги скарги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Як встановлено районним судом
та підтверджується матеріалами справи
відповідно до нотаріально
посвідченого договору дарування від 12
січня 2007 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_5
належну йому на праві приватної
власності 1/2 частину житлового будинку
з відповідною частиною надвірних
споруд по АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов ОСОБА_7 в
частині визнання вказаного правочину
недійсним, суд першої інстанції з
посиланням на ч. 6 ст. 203 ЦК України та
ст.12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних осіб і
безпритульних дітей» виходив з того, що
укладаючи 12 січня 2007 року договір
дарування житлового будинку АДРЕСА_1,
ОСОБА_7 діяв всупереч інтересам своєї
неповнолітньої дочки ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому зазначений договір
є недійсним.

Відмовляючи в задоволенні
іншої частини позову ОСОБА_7, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
обрав неправильний спосіб захисту
свого права власності щодо повернення
спірного майна в порядку реституції
від набувача такого майна ОСОБА_3 за
іншим договором міни, стороною якого
позивач не є, а віндікаційний позов про
витребування майна від добросовісного
набувача, ОСОБА_7 не заявляв.

Крім того суд вважав, що рішення
про визнання договору недійсним є
самостійною підставою для скасування
державної реєстрації нерухомого майна.

Судова колегія вважає, що такі
висновки районного суду відповідають
обставинам справи та ґрунтуються на
вимогах закону.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
дослідженими ним письмовими доказами
згідно по квартирної картки (форма «А»)
в будинку № 15 по провулку Речицькому в
м. Харкові зареєстровані та проживали
на час укладення спірного договору
дарування частини цього будинку
ОСОБА_7, його мати ОСОБА_14 та дочка
ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1. Також
зареєстрована та проживає друга дочка
позивача ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст. 18
Закону України «Про охорону дитинства»
діти члена сім'ї наймача або власника
житлового приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Згідно ст.. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей» для
вчинення будь-яких правочинів щодо
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
діти, необхідний попередній дозвіл
органів опіки та піклування, що
надається відповідно до закону.

Між тим судом першої інстанції
встановлено, що такого дозволу при
укладенні оспорюваного договору
дарування частини вищевказаного
будинку орган опіки та піклування не
надавав.

Згідно ч.6 ст. 203 ЦК України
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами) не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недодержання вимог ч.6 ст. 203 ЦК України
є підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена, але одна із
сторін або і заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

На підставі наданих доказів
проживання та реєстрації
неповнолітньої дочки позивача в
спірному будинку на час укладання
спірного договору дарування будинку та
відсутності дозволу органу опіки та
піклування на вчинення вказаного
правочину, судом першої інстанції
обґрунтовано зроблений висновок про
порушення прав неповнолітньої дитини
та визнання вищевказаного договору
дарування недійсним.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5
про те, що районний суд помилково
застосував до спірних правовідносин
положення ч.1 ст. 224 ЦК України, оскільки
оспорюваний договір не є нікчемним, а є
лише оспорюваним, так як позивач ОСОБА_7
є батьком неповнолітньої ОСОБА_9, а не
її опікуном чи піклувальником, судова
колегія вважає безпідставними.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 176
Сімейного Кодексу України права
батьків та дітей на користування
житлом, яке є власністю когось із них,
встановлюється законом.

Спеціальним законом щодо
захисту житлових прав дітей є Закон
України «Про основи соціального
захисту бездомних осіб і безпритульних
дітей» (ст..12 Закону ) та Закон України
«Про охорону дитинства» (ст.. 18), на які
посилався ОСОБА_7 при зверненні до суду
з цим позовом , та на яких суд першої
інстанції обгрунтовував свої висновки.

Статтею 154 СК України визначені
права батьків по захисту дитини, в тому
числі право на звернення до суду за
захистом прав та інтересів дитини, а
також непрацездатних сина, дочки як їх
законних представників без
спеціальних на те повноважень (ч.2).

При цьому відповідно до ч.1 ст. 18
та ч.3 ст. 154 СК України батьки мають
право звернутися за захистом прав та
інтересів дітей і тоді, коли відповідно
до закону вони самі мають право
звернутися за таким захистом.

На виконання зазначених норм
права та своїх обов'язків по захисту
житлових прав неповнолітньої дочки
ОСОБА_9 позивач ОСОБА_7 звернувся до
суду з зазначеним позовом як законний
представник інтересів дочки.

За таких обставин судом першої
інстанції обґрунтовано відмовлено в
задоволенні клопотання представника
ОСОБА_5 у застосуванні до виниклих
правовідносин позовної давності на
підставі вимог ч.4 ст. 261 ЦК України.,
оскільки ОСОБА_9 не досягла повноліття
на час звернення її батька з цим
позовом до суду.

Помилкове посилання районного
суду на ч. 4 ст. 258 ЦК України у зв'язку з
втратою нею чинності, не є підставою
для зміни або скасування оскаржуваного
рішення, оскільки не тягне за собою
неправильне вирішення спору.

Судова колегія також вважає
безпідставними доводи апеляційної
скарги ОСОБА_5 щодо незастосування
районним судом вимог ч.5 ст. 216 ЦК
України.

Відповідно до ст.. 717 ЦК України
договір дарування є безоплатним
договором, тому правові наслідки,
передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України не
можуть бути застосовані до виниклих
правовідносин, а доводи апелянта
ОСОБА_5 про те, що при розгляді справи
районний суд залишив поза увагою
доводи сторін про удаваність
оспорюваного договору дарування, не є
підставою для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції, який
розглянув справу відповідно до вимог
ст.. 11 ЦПК України в межах доводів
позову ОСОБА_7, який не заявляв позовних
вимог про недійсність оспорюваного ним
правочину на підставі вимог ст.. 235 ЦК
України.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду першої інстанції,
рішення якого ухвалено з дотриманням
вимог матеріального та процесуального
права, що є підставою для відхилення
апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 303,304, п.1 ч.1 ст.
307, ст.ст. 308, 313-315,317,319, 324 ЦПК України,
судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
особі представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 23 квітня
2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законноїсили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцятиднів з дня
набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: