Головуючий суду 1 інстанції - Бугера
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 2-304/2013
Провадження № 22ц/782/129/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко
Л.В.

при секретарі Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Ленінського
районного суду міста Луганська від 18
грудня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою та
визнання права власності, третя особа -
Луганське комунальне землевпорядне
підприємство, за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2010 року позивачка ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом, яким,
посилаючись на правові підстави своїх
вимог, просила усунути перешкоди у
користуванні нею земельною ділянкою за
адресою АДРЕСА_1, зобов'язавши
відповідачку ОСОБА_3 знести самовільно
встановлену нею огорожу та встановити
розділові знаки у відповідності з
планом земельної ділянки, складеним
Луганським комунальним землевпорядним
підприємством, а також визнати за нею
право власності на земельну ділянку за
адресою АДРЕСА_1 площею 267 кв. м.

У лютому 2010 р. відповідачка ОСОБА_3
звернулась із зустрічною позовною
заявою (а. с. 18 - 22), яку надалі уточнила
(а. с. 40 - 41) і, посилаючись на правові
підстави своїх вимог, просила
зобов'язати позивачку ОСОБА_2 усунути
перешкоди у користуванні нею (ОСОБА_3)
своєю земельною ділянкою та встановити
водовідведення таким чином, щоб вода з
дахів будівель позивачки не потрапляла
на дахи її будівель і не спричиняла їх
руйнування; зобов'язати позивачку
перенести на декілька метрів від її
огорожі стовп, що чинить тиск на її
ворота. Крім того, відповідачка просить
стягнути на її користь з позивачки
моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та
витрати на правову допомогу в розмірі 2
000 грн.

Оскаржуваним рішенням позивачці
ОСОБА_2 та відповідачці ОСОБА_3 у
задоволенні їхніх позовних вимог
відмовлено.

Позивачка ОСОБА_2, не погодившись з
таким судовим рішенням, подала
апеляційну скаргу, в якій просить це
рішення змінити, скасувавши його в
частині відмови їй у задоволенні
позову щодо зобов'язання ОСОБА_3
усунути перешкоди у користуванні нею
(позивачкою) своєю земельною ділянкою,
встановити межові знаки та ухвалити в
цій частині нове рішення, яким
зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у
користуванні нею (позивачкою)
земельною ділянкою шляхом знесення
самовільно побудованої огорожі та
встановити межові знаки на підставі
даних земельно-кадастрової
документації, складеної Луганським
комунальним землевпорядним
підприємством. Вона вважає, що суд у
оскаржуваній частині неправильно
застосував норми матеріального і
процесуального права. В іншій частині
позивачка просить рішення залишити без
змін.

Відповідачка ОСОБА_3 також подала
апеляційну скаргу, якою просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови їй у
задоволенні її позовних вимог та новим
рішенням в цій частині задовольнити її
позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
апелянтів та їх представників,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
позивачки ОСОБА_2 підлягає частковому
задоволенню, а апеляційна скарга
відповідачки ОСОБА_3 задоволенню не
підлягає.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно з положеннями статті 10
Цивільного процесуального кодексу
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи. Згідно із статтею 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Судом у справі встановлено наступні
фактичні обставини.

Позивачка ОСОБА_2 є власником житлового
будинку, розташованого за адресою
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 12.06.2002 р. (а. с. 6).

Відповідачка ОСОБА_3 є власником жилого
будинку АДРЕСА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 18.08.1997 р. (а. с. 35).

З копій інвентаризаційних справ по
обох вказаних домоволодіннях
вбачається, що нові власники не
вирішували у встановленому порядку
питань по зведенню будь-яких нових
будівель та споруд і не вводили їх у
експлуатацію.

З пояснень сторін встановлено, що
позивачкою ОСОБА_2 самовільно зведено
прибудову до будинку, яка не є введеною
в експлуатацію. Відповідачкою ОСОБА_3
побудовано огорожу між
домоволодіннями, з приводу
розташування якої між сторонами у
справі виник спір.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог позивачки ОСОБА_2, суд у
оскаржуваному рішенні виходив з того,
що не є можливим встановити
правильність розташування спірної
огорожі, отже, не встановлено і
наявності перешкод з боку сторін у
користуванні земельними ділянками.
Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог відповідачки ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що ці вимоги
не знайшли свого підтвердження та
спростовані доказами.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні
зустрічного позову відповідачки
ОСОБА_3, оскільки вони відповідають
встановленим фактичним обставинам та
нормам матеріального права.

Обгрунтовуючи свої вимоги, апелянт
ОСОБА_3 у апеляційній скарзі
зазначила, що судом при ухваленні
оскаржуваного рішення не було
враховано те, що позивачкою було
самовільно прибудовано до її огорожі
жилий будинок, в результаті чого під
час дощів та танення снігу вода стікає
з даху будинку позивачки на стіни її
(відповідачки) будівель, внаслідок чого
вони руйнуються; не врахував суд і того,
що позивачкою ОСОБА_2 водовід на її
земельній ділянці встановлено таким
чином, що використовувана вода
потрапляє до неї у двір, завдаючи їй
додаткові страждання. Водовідвід, не
дивлячись на її неодноразові прохання,
позивачка не переробляє.

Натомість, за висновками проведеної
Луганським відділенням Донецького
науково-дослідного інституту судових
експертиз судової
будівельно-технічної експертизи №1827/23
від 28.10.2010 р. за 7 - 9 питаннями, що
стосуються зустрічних позовних вимог
відповідачки, жилий будинок АДРЕСА_1
позивачки не облаштований зовнішнім
організованим водовідводом, натомість,
експертом зазначено про неможливість
дати відповідь щодо дотримання абзацу 3
п. 3.25 ДБН 360-92** по водовідводу
атмосферних осідань з причини
відсутності у копіях інвентарних справ
домоволодінь позивачки та
відповідачки розмірів прив'язок
будівель до межі ділянок. Щодо стовпа
бетонної огорожі, встановленого
ОСОБА_2, експертом зазначено, що він
перебуває у робочому вертикальному
положенні, тому передає вертикальне
навантаження від власної ваги та ваги
плит огорожі на основу, а крім того, не
стикається з огорожею, що відділяє
будинок.

Посилаючись на вказані висновки
експерта, суд першої інстанції, давши
їм об'єктивну оцінку, обґрунтовано
зазначив, що вони іншими доказами не
спростовані, відповідачкою не
оспорювались. Отже, суд дійшов вірного
висновку щодо того, що вимоги
відповідачки у зустрічній позовній
заяві в ході розгляду справи не знайшли
свого підтвердження.

Доводами апелянта, не підтвердженими
доказами, зазначені висновки суду
першої інстанції не спростовуються.

Безпідставними є доводи апелянта і в
частині вимоги відшкодування їй витрат
на правову допомогу та моральної шкоди,
оскільки ці вимоги є похідними від
основних, а, оскільки відсутні підстави
для задоволення основних вимог, то суд,
виходячи з недоведеності протиправних
дій позивачки у відношенні до
відповідачки правомірно відмовив
останній і у відшкодуванні моральної
шкоди та витрат на правову допомогу.

Правильним колегія суддів вважає
висновок суду першої інстанції і щодо
відмови позивачці ОСОБА_2 у задоволенні
її позову в частині визнання права
власності на земельну ділянку.

Обгрунтовано суд послався на ст. 116
Земельного кодексу України, згідно з
частиною 1 якої громадяни набувають
права власності на земельні ділянки
із земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах
їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами
аукціону. Згідно з ч. 2 цієї норми
безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться,
зокрема, у разі приватизації
земельних ділянок, які перебувають
у користуванні громадян.

Захист прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки

здійснюється, як визначено частиною
третьою статті 152 Земельного Кодексу
Українишляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту.

Як роз'яснено у п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», при розгляді справ за
позовами до органів виконавчої влади
чи органів місцевого самоврядування
в разі незгоди з рішеннями з питань,
віднесених у галузі земельних відносин
до їх компетенції, зокрема, про
відмову в передачі земельної ділянки у
власність чи користування, суд за
наявності підстав для задоволення
позову визнає рішення такого органу
недійсним і зобов'язує його залежно
від характеру спору виконати певні дії,
передбачені його компетенцією (або не
вчиняти чи припинити їх), на захист
порушеного права, як цього вимагає
законодавство, або надає право
позивачеві вчинити певні дії для
усунення порушень його права.

Отже, для набуття права власності на
земельну ділянку, яка перебуває у її
постійному користуванні, позивачка
ОСОБА_2 має звернутися до органу
виконавчої влади або місцевого
самоврядування, і лише у разі спору,
незгоди з їхнім рішенням - до суду.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитись з висновками суду першої
інстанції в частині відмови позивачці
ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог
щодо усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та частково
погоджується з доводами апелянта
ОСОБА_2

З пояснень сторін встановлено, що
позивачка ОСОБА_2, придбавши
домоволодіння АДРЕСА_1 у 2002 році, надалі
самовільно здійснила добудову жилого
будинку вздовж межі з будинком АДРЕСА_2,
і на даний час збільшений у розмірі
жилий будинок у експлуатацію не
прийнятий. Свого часу відповідачка
ОСОБА_3 замість старої огорожі між
будинками звела нову огорожу, відстань
від якої до стіни добудованої частини
будинку позивачки ОСОБА_2 становить
лише 25 см, а стіна будинку, що існував на
час його придбання позивачкою взагалі
виходить на земельну ділянку, якою
користується відповідачка ОСОБА_3

Як зазначив експерт у висновку судової
будівельно-технічної експертизи, за
вимогами абзацу 3 п. 3.25 ДБН 360-92** для
догляду за будівлями та здійснення їх
поточного ремонту відстань від
сусідньої межі ділянки від найбільш
виступаючої конструкції стіни має бути
не менше 1 м.

Згідно з висновками експерта у
судовій будівельно-технічній
експертизі, на копії плану
будівельного кварталу № 911 від 25.01.1956 р.,
а також у технічній документації на
домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
відсутні дані, на якій відстані від
будівель має розташовуватись огорожа
між земельними ділянками під цими
домоволодіннями, тому визначити
відповідність розташування спірної
огорожі не виявилось можливим. Разом з
тим, експерт, виходячи із зазначених
вище вимог абзацу 3 п. 3.25 ДБН 360-92**,
зазначає про неможливість для
власників обох зазначених будинків
обслуговування жилих будинків.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що відстань від стіни будинку
до огорожі менше 1 м не відповідає
вказаним вимогам ДБН, та може бути хоча
б достатньою для обслуговування жилого
будинку у залежності від того, скільки
ця відстань фактично складає. Що ж
стосується відстані від стіни будинку
позивачки ОСОБА_2 до спірної огорожі, то
вона взагалі робить неможливим
обслуговування жилого будинку.

Апелянт ОСОБА_3 у своїх доводах
зазначає, що нею було встановлено
огорожу на тому ж місці, де стояла до
цього стара, а також що огорожа вже
стояла, коли позивачкою ОСОБА_2
зводилась прибудова до будинку.
Колегія суддів вважає ці доводи
необґрунтованими з наступних підстав.

Спірна огорожа встановлена вздовж
самовільної прибудови до будинку
позивачки ОСОБА_2, а вздовж старої
частини будинку вона відсутня,
оскільки ця частина виступає в бік
земельної ділянки відповідачки ОСОБА_3,
тобто стіна старого будинку виходить
на земельну ділянку, якою користується
відповідачка. Отже, і до стіни будинку,
який був придбаний позивачкою ОСОБА_2 у
2002 році, вона також підходу не має.
Доводи відповідачки ОСОБА_3, що вона
буде надавати можливість позивачці
проходити до свого двору для
обслуговування будинку, на думку
колегії суддів, є неприйнятним з огляду
на те, що на це не погоджується
позивачка та на стосунки, що склались
між сторонами.

Крім того, дослідивши схематичний план
будівельного кварталу № 911 від 25.01.1956 р.
(а. с. 170), генеральний план
домоволодіння АДРЕСА_1 від 20.09.1947 р. у
копії інвентарної справи та вислухавши
пояснення експерта Ковальчука О.У.,
колегія суддів дійшла наступних
висновків.

Експерт пояснив, що на схематичному
плані будівельного кварталу № 911 від
25.01.1956 р. (а. с. 170) пунктирну лінію між
земельними ділянками під
домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
слід вважати межею. Він також висловив
думку, що зазначений в нижній частині
плану зліва від позначеної межі розмір
« 0,90» може відповідати відстані від
стіни будинку АДРЕСА_2 до межі. Однак
колегія суддів вважає, що цей розмір
може означати і розмір виступу
земельної ділянки під домоволодінням
АДРЕСА_1 в бік вулиці, тобто, що означає
цей розмір, чітко визначитись з цього
плану неможливо. Зазначений зліва від
жилого будинку АДРЕСА_1 розмір « 0,65»
може означати відстань від цього
жилого будинку до межі в бік будинку
АДРЕСА_2.

Натомість з генерального плану
домоволодіння АДРЕСА_1 від 20.09.1947 р. у
копії інвентарної справи чітко видно,
що відстань від стіни жилого будинку
АДРЕСА_1 до межі в бік будинку АДРЕСА_2
становила 1 м.

На інших генпланах та схемах у
інвентарних справах відстані від жилих
будинків сторін до межі між ними не
зазначені.

Як встановлено висновком судової
будівельно-технічної експертизи,
фактична відстань на цей час від жилого
будинку АДРЕСА_1 до жилого будинку
АДРЕСА_2 становить всього 1,20 м. З
пояснень експерта та сторін
вбачається, що відстань між будинками
могла зменшитись в результаті
зовнішнього облицювання будинків
цеглою, шлакоблоком тощо.

Враховуючи обставини, що фактично
склалися, апелянт ОСОБА_2 не наполягає
на визначенні спірної межі на відстані
1 метру від свого будинку у
відповідності до генплану 1947 року, та
згода визначити її на відстані 0,60 м,
виходячи із засад добросусідства.

Відповідно до положень ст. 103
Земельного кодексу України, яка
визначає зміст добросусідства,
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати
такі способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей.

Колегія суддів, виходячи з викладеного,
вважає, що позовні вимоги позивачки
ОСОБА_2 в цій частині підлягають
частковому задоволенню. Як було
зазначено вище, не підлягає
задоволенню позов у частині визнання
за позивачкою права власності на
земельну ділянку, отже, не може бути
задоволено позов і в частині
визначення площі цієї земельної
ділянки та відновленні всіх її меж, що
має вирішуватись органом виконавчої
влади чи місцевого самоврядування при
вирішенні питання про визнання права
власності на земельну ділянку.

Вирішуючи питання про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, пов'язаних з обслуговуванням
жилого будинку, а саме це є предметом
спору в цій частині, колегія суддів не
вважає за можливе зобов'язувати
відповідачку знести спірну огорожу та
встановити межові знаки, оскільки при
цьому не вирішується питання
визначення меж земельної ділянки.
Колегія суддів вважає за можливе,
враховуючи встановлені фактичні
обставини, а також виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, зобов'язати
відповідачку ОСОБА_3 перенести спірну
огорожу, встановлену саме між жилими
будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, на
відстань 0,60 м (60 см) від стіни будинку
АДРЕСА_1, задовольнивши, таким чином,
уточнені вимоги апелянта у судовому
засіданні в суді апеляційної
інстанції.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
апеляційний суд скасовує рішення суду
першої інстанції і ухвалює нове
рішення або змінює рішення, якщо має
місце неповне з'ясування судом
обставин справи, а висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду
міста Луганська від 18 грудня 2013 року
змінити.

Скасувати рішення в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_2 щодо
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою шляхом зобов'язання
ОСОБА_3 знести огорожу та встановлення
межових знаків і в цій частині ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні
ОСОБА_2 земельною ділянкою за адресою
АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_3 перенести
встановлену нею огорожу між земельними
ділянками за адресами АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 на відстань 60 см від жилого
будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні вимог ОСОБА_2 про
встановлення межових знаків відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: