Справа № 136/307/14-ц Провадження №
22-ц/772/1204/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Мочульська Л. Т.Категорія:
23Доповідач: Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 27 лютого 2014 року
в справі за позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ПАТ
«Турбівське» про визнання договорів
оренди землі недійсними,-

встановила:

В лютому 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з вищевказаним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
між кожною з них відповідно 24.02.2009 року,
25.10.2009 року, 25.05.2009 року та САТ
«Турбівське», правонаступником якого є
ПАТ «Турбівське» було укладено
договори оренди земельних ділянок, які
належать їм на праві власності.
Позивачі вважають, що договори оренди
земельних ділянок укладені з
порушенням істотних умов, що є
підставою для визнання договорів
недійсним відповідно до закону,
оскільки в них відсутня умова передачі
у заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.
Крім того, відповідач не здійснив
орендну плату, вказану в договорах. За
наведених обставин, позивачі просили
суд визнати недійсними вищевказані
договори оренди земельних ділянок та
стягнути з відповідача понесені ними
судові витрати.

Рішенням Липовецького районного суду
Вінницької області від 27 лютого 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням
позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, та порушення
норм матеріального права, просять
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про
задоволення позову.

При цьому вказується на ті ж підстави,
що і в позовній заяві.

Представник відповідача ПАТ
«Турбівське» у своїх запереченнях на
скаргу її доводи не визнав, вказавши на
безпідставність і на законність та
обґрунтованість рішення суду.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 24.02.2009 року між
ОСОБА_2, 25.10.2009 року між ОСОБА_3, 25.05.2009
року між ОСОБА_4 та відповідачем були
укладені договори оренди земельних
ділянок сільськогосподарського
призначення, які знаходяться на
території відповідно Турбівської
селищної рад та Брицької сільської
ради Липовецького району Вінницької
області та належать позивачам на
підставі державних актів на право
власності на землю, терміном на 5 років.
Реєстрація вказаних договорів в
Липовецькому відділі Вінницької філії
ДЗК відбулась відповідно 16.05.2011 року,
02.08.2011 року та 04.08.2011 року. При цьому,
сторонами було узгоджено строк дії
договору, орендну плату та інші умови,
про що вони зазначили у договорах
оренди.

Даним фактам відповідають
правовідносини пов'язані з орендою
землі, які регулюються Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, Законом України «Про оренду
землі».

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

За змістом частини 2 статті 792 ЦК
України відносини щодо найму (оренди)
земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до статті 15 Закону України
«Про оренду землі» в редакції, яка
діяла момент укладання договорів
оренди землі між сторонами було
передбачено, що істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі земельної ділянки у заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

Частиною 2 ст.15 Закону передбачено, що
відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Судом першої інстанції на підставі
наданих доказів встановлено, що в
спірних договорах оренди землі
відсутня така істотна умова, як
передача земельної ділянки у заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди земельних ділянок.

Разом з тим, відповідно до п. 14
Перехідних положень Земельного
кодексу України (чинного на час
укладання договорів) до набрання
чинності законом про обіг земель
сільськогосподарського призначення,
але не раніше 1 січня 2012 року,
забороняється внесення права на
земельну частку (пай) до статутних
капіталів господарських товариств.

Наступними змінами до Земельного
кодексу України зазначений мораторій
продовжено до 1 січня 2016 року.

Пунктом 15 Перехідних положень
Земельного кодексу України також
встановлена до 1 січня 2016 року
заборона на укладення угод щодо
земельних ділянок
сільськогосподарського призначення та
передбачено, що угоди (у тому числі
довіреності), укладені під час дії
заборони на купівлю-продаж або іншим
способом відчуження земельних ділянок
та земельних часток (паїв), визначених
підпунктами «а» та «б» цього пункту в
частині їх купівлі-продажу та іншим
способом відчуження, а так само в
частині передачі прав на відчуження
цих земельних ділянок та земельних
часток (паїв) на майбутнє є недійсними з
моменту їх укладення (посвідчення).

За таких обставин суд першої інстанції
вірно виходив з того, що не можна
вважати, що у спірних договорах оренди
землі відсутні умови щодо передачі
права оренди земельної ділянки до
статутного капіталу господарського
товариства та права передачі у заставу,
оскільки передача права оренди
земельної ділянки до статутного
капіталу господарського товариства та
передача у заставу були прямо
заборонені законом як на момент
укладення договорів оренди земельних
ділянок, так і на весь строк його дії.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦПК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право.

Заявляючи позов про визнання
недійсними договорів оренди землі,
позивачі не зазначили у чому полягає
порушення їх прав, як орендодавців.

Посилання на відсутність у договорі
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки не може бути
прийнято до уваги, оскільки передача
права оренди земельної ділянки до
статутного капіталу господарського
товариства та у заставу неможлива у
зв'язку з прямою забороною на такі дії у
Земельному кодексі України, що
узгоджується з правовою позицією
Верховного Суду України станом на
грудень 2013 року, згідно з постановою
від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13, яка
відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини у
справі, подані сторонами докази,
правильно визначив характер спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги і зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом першої інстанції допущено
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 27 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: (підпис)
Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис)
Міхасішин І.В.

(підпис) Стадник І.М.

"З оригіналом вірно"

Суддя апеляційного суду
Войтко Ю.Б.