АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3500/14 Справа №
інстанції - Бабій С. О.
Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

08 квітня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Ткаченко І.Ю.

суддів -
Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі -
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності на ? частину
квартиру, усунення перешкод у
користуванні нею та вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 лютого 2014 року,-

В С Т А Н О В И В:

10 січня 2014 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду з даним позовом до
ОСОБА_3, в обґрунтуванні позову
посилалась на те, що з 01.03.1997 року по
30.11.2012 року вони перебували в
зареєстрованому шлюбі. Під час
перебування в шлюбі, ними придбана
квартиру АДРЕСА_1, яка є їх спільною
сумісною власністю. Просила поділити
вищезазначене майно. Також, оскільки
відповідач вигнав її з їхньої квартири
та змінив замки на вхідній двері,
позивачка також заявила вимоги про
усунення перешкод у користуванні
квартирою та вселення.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 про визнання права
власності на ? частину квартиру,
усунення перешкод у користуванні нею
та вселення - задоволенні в повному
обсязі.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2
перешкод у користуванні квартирою
АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_2 ключі від
замків квартири.

Вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.

Також вирішено питання щодо судових
витрат (а.с.75-78).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі (а.с. 81-84).

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 01.03.1997 року по 30.11.2012 року сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі
(а.с.14). Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 19.11.2012 року шлюб між
сторонами був розірваний (а.с.10).
Рішення про розірвання шлюбу набрало
законної сили 30.11.2012 р.

Під час шлюбу подружжям було придбано
спірне майно на підставі договору
купівлі-продажу від 16.08.2005 р.,
укладеного між ОСОБА_4 як продавцем та
відповідачем ОСОБА_3, як покупцем (а.с.30).
Пункти 10, 11 вказаного договору містять
відомості про надання позивачем згоди
на купівлю спірного майна у
зареєстрованому шлюбі за сумісні
кошти, а також про роз'яснення
нотаріусом ст.ст. 59, 65, 74 Сімейного
кодексу України. Право власності на
нерухоме майно 18.08.2005 р. зареєстровано
за відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1
інстанції виходив із того, що спірна
квартира була придбана подружжям під
час шлюбу та є спільною сумісною
власністю подружжя, яке не дійшло згоди
про поділ спірного майна, а тому суд
прийшов до висновку про необхідність
визнання на спірне майно права
власності по 1/2 частині за кожною
стороною у справі.

Щодо задоволення позовних вимог, про
усунення перешкод у користуванні
квартирою та вселення, суд 1 інстанції
виходив з із того, що позивач
зареєстрована у спірній квартирі із
06.11.2006 року (а.с.9), відповідач порушує
одну із складових частин права
власності - право користування
квартирою. Порушене право позивача як
співвласника квартири підлягає
захисту.

Щодо застосування наслідків спливу
строку позовної давності, суд 1
інстанції прийшов до висновку, що строк
позовної давності щодо вимог позивача
не є таким, що сплинув, оскільки, як було
встановлено судом, рішення суду про
розірвання шлюбу між сторонами набрало
законної сили 30.11.2012 року, а спори щодо
квартири АДРЕСА_1 та користування нею у
сторін почалися у 2013 році.

При цьому суд посилався на ст. 57 СК
України, відповідно до якої особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема, майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається,
що кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Частиною 3 ст.368 ЦК
України визначено, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, дружина і чоловік мають
право на поділ майна, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно ст. 355 ЦК України майно, що є
у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України при
поділі майна, що є у спільній сумісній
власності вважається, що частки
співвласників у праві власності є
рівними.

Згідно роз'яснення п. 25 Пленум
Верховного суду України у своїй
постанові № 11 від 21 грудня 2007 року "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його не дійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
питання про події майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
слід керуватися положеннями ч. 4, 5 ст. 71
Кодексу про шлюб та сім'ю України, щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними,
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК
України власнику належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном і він
реалізує їх на власний розсуд. Правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб - ч. 1 ст. 316 ЦК України.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Права власника квартири визначені ст.
383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім»ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, при цьому припинення дії, яка
порушує право та відновлення
становища, яке існувало до порушення, є
одними із способів захисту цивільних
прав та інтересів.

Способи захисту, обрані позивачем, не
суперечать чинному законодавству
України, зокрема ст. 391 передбачає право
власника майна вимагати усунення
будь-яких перешкод, які не пов'язані із
позбавленням володіння, у здійсненні
ним права користування чи
розпорядження своїм майном. Оскільки
неможливість фізичного доступу до
спірної квартири створює перешкоди у
здійсненні права користування,
зобов'язання відповідача) не чинити
позивачу перешкод у користуванні нею, а
передача йому ключів від замків
квартири та вселення позивача до
спірної квартири відновить його права
співвласника квартири, що відповідає
правовій позиції, висловленій
Верховним Судом України в постанові
від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13,
оскільки не суперечить положенням ст. 16
ЦК України. Зокрема, ч. 2 указаної статті
передбачено, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом. Законодавчі обмеження
матеріально-правових способів захисту
цивільного права чи інтересу
підлягають застосуванню з дотриманням
положень ст. ст. 55, 124 Конституції
України та ст. 13 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
відповідно до яких кожна особа має
право на ефективний засіб правового
захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції
України та Конвенції мають вищу
юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції
України), а обмеження матеріального
права суперечать цим положенням,
порушення цивільного права чи
цивільного інтересу підлягають
судовому захисту і у спосіб, не
передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК
України, але який є ефективним засобом
захисту, тобто таким, що відповідає
змісту порушеного права, характеру
його порушення та наслідкам,
спричиненим цим порушенням.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261
ЦК України позовна давність - це строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила,
при цьому згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України
за зобов'язанням з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна
давність обчислюється за загальними
правилами визначення строків,
встановленими ст. ст. 253 - 255 цього
Кодексу (а саме перебіг строку
починається з наступного дня після
відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок).

Відповідно до ч. 1 ст.264 ЦК України,
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Згідно ст. 72 СК України, позовна
давність не застосовується до вимог
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
якщо шлюб між ними не розірвано. До
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, а оскаржуване
рішення, є законним та обґрунтованим й
відповідає вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд, ухвалюючи рішення вийшов за
межі позовних вимог та безпідставно не
застосував строки позовної давності,
колегія суддів до уваги не приймає,
оскільки, позивачка звернулася до суду
з вимогою про визнання права власності
на частку майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, що
відповідає вимогам ч. 2 ст. 60 СК України,
відповідно до якої кожна річ, набута за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, та ч. 3 ст.
368 ЦК України, згідно якої майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом. А
відповідно до ст. 70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. Відповідно ж до ст. 72 СК
України, позовна давність не
застосовується до вимог про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, якщо шлюб
між ними не розірвано. До вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Інші доводи апелянта, приведені в
апеляційній скарзі фактично зводяться
до переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду 1 інстанції, яким у
досить повному обсязі з'ясовані права
та обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, а відповідно до ст. 212
ЦПК України, виключне право оцінки
доказів належить суду, який має
оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Порушень норм
матеріального та процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення - не
встановлено, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК
України, і його слід залишити без змін

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: