Кіровский міський суд Донецької
Єдиний унікальний номер 232/ 446 / 14-ц
Провадження № 2/232/ 198 /14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Кіровський
міський суд Донецької області в складі
:

головуючого судді
Волкової Н.Ю.

при секретарі
Мігаліній Л.Ю.

за участю позивача
ОСОБА_1

розглянувши заочно у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Кіровське цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державного підприємства
"Шахта "Тернопільська" про визнання
права власності на нерухоме майно за
набувальною давністю, -

в с т а н о в и
в :

ОСОБА_1 27 лютого 2014 р. звернувся до
Кіровського міського суду з позовом до
Державного підприємства "Шахта
"Тернопільська" про визнання права
власності на нерухоме майно, а саме
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 69,94 кв.м, у тому числі
жилою площею 43,07 кв.м за набувальною
давністю. Позивач вказав у позові, що 15
червня 1995 р., коли він працював
замісником директора по виробництву
шахтоуправління «Комсомольське», між
ним та шахтоуправлінням
«Комсомольське» в особі його директора
був укладений договір, відповідно до
якого шахтоуправління надавало
позивачу та його сім'ї для проживання
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 69,94 кв.м, в тому числі
жилою площею 43,07 кв.м в придатному для
проживання стані, а позивач повинен був
на протязі 10 років не розривати за
своєю ініціативою трудового договору,
нести витрати пов'язані з
експлуатацією квартири та при
виконанні вказаних умов після 10 років з
моменту укладення договору до позивача
переходило право власності на дану
квартиру. Даний договір був підписаний
сторонами з засвідченням підпису
директора шахтоуправління печаткою.

Вказана квартира належала
шахтоуправлінню «Комсомольське» на
підставі договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого державним
нотаріусом Першої Шахтарської
державної нотаріальної контори 03
червня 1995 р. за реєстром №131,
зареєстрованого в БТІ м. Кіровське 05
червня 1995 р. за №629.

Позивач вказав, що він з сім'єю з 08
вересня 1995 р. до цього часу проживають в
цій квартирі, проводять поточні
ремонти, сплачують комунальні послуги,
укладали різного роди договору на
користування телефоном, Інтернетом,
про надання житлово-комунальних послуг
та він вважав, що квартира належить
йому на підставі укладеного в 1995 році
договору.

Правонаступником
шахтоуправління «Комсомольське» є ДП
«Шахта «Тернопільська», на балансі
якої з 2005 р. вказана квартира не
перебуває, проте право власності на
квартиру до теперішнього часу
зареєстроване за шахтоуправлінням
«Комсомольське» на підставі договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
державним нотаріусом Першої
Шахтарської державної нотаріальної
контори 03 червня 1995 р. за реєстром №131,
зареєстрованого в БТІ м. Кіровське 05
червня 1995 р. за №629.

Проте в листопаді 2013 р. при
намаганні укладення договору з
електропостачальною компанією, її
працівники повідомили позивача про
недійсність договору, який не був
посвідчений нотаріально. Нотаріус
також пояснила йому, що відповідно до
ст. 227 ЦК УРСР 1963 р. договір повинен бути
нотаріально посвідченим, якщо однією
із сторін є громадянин, а невиконання
цієї вимоги тягне недійсність
договору, що передбачено ст.47 ЦК УРСР 1963
р., тому позивач володіє чужим майном.

Позивач вказав у позові, що оскільки
він майже 19 років добросовісно,
відкрито, безперервно володіє
нерухомим майном, а саме квартирою
АДРЕСА_1, яку утримує за свій рахунок, то
він набув право власності на неї
відповідно до ст. ст. 316, 328, 344 ЦК України,
тобто за набувною давністю.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
підтримав позовні вимоги та пояснив
суду, що він не може визначити назву
договору, який був укладений щодо
квартири АДРЕСА_1, оскільки гроші за
вказану квартиру він не сплачував
шахтоуправлінню не відразу, ні в
розстрочку. Він просто разом з сім'єю
вселився у вказану квартиру та
проживає в ній до цього часу,
користуючись даною квартирою для
проживання в ній; відповідно сплачує за
надані комунальні послуги та проводить
поточні ремонти квартири. Ніякого
нотаріально посвідченого договору між
ним та шахтоуправлінням
"Комсомольське" ні в 1995 р., ні через 10
років не укладалося. Він в 2005 р. не
порушував питання про укладання
будь-якого договору чи реєстрацію
квартири за ним в БТІ. Квартира до цього
часу в БТІ зареєстрована за
шахтоуправлінням "Комсомольське",
правонаступником якого є ДП "Шахта
"Тернопільська", на балансі якої дана
квартира не знаходиться. Його право на
вказану квартиру ніким не оспорюється
на даний момент і він саме зараз
вирішив звернутися до суду з позовом
про визнання за ним права власності на
дану квартиру за набувною давністю,
оскільки володіє даною квартирою майже
19 років.

Представник відповідача про час
та місце судового засідання
повідомлявся належним чином
рекомендованою судовою повісткою на 12
березня 2014 р. та 26 березня 2014 р. за
вказаною адресою даною юридичної
особи, проте в судове засідання
представник відповідача не з'явився,
причину неявки суду не повідомив, не
надіслав заяву з просьбою перенести
розгляд справи.

Зі згоди представника позивача
суд ухвалює рішення при заочному
розгляді справи, що відповідає
положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши у судовому засіданні
позивача, вивчивши матеріали справи,
суд вважає, що позов є необґрунтованим
і в його задоволенні належить
відмовити.

Судом встановлено, що 15 червня 1995
р., коли позивач працював замісником
директора по виробництву
шахтоуправління «Комсомольське», між
ним та шахтоуправлінням
«Комсомольське» виробничого
об'єднання "Октябрьвугілля" в особі
його директора був укладений
невизначений за своєю природою
(відповідно до визначених ЦК УРСР 1963
року, що діяв на той період, видів
договорів) договір, відповідно до якого
шахтоуправління «Комсомольське»
надавало заміснику директора по
виробництву шахтоуправління
«Комсомольське» ОСОБА_1 та його сім'ї
для проживання трьохкімнатну квартиру
АДРЕСА_1, що є власністю
шахтоуправління "Комсомольське", в
придатному для проживання стані, а
позивач повинен був на протязі 10 років
не розривати за своєю ініціативою
трудового договору, нести витрати
пов'язані з експлуатацією квартири.

До цих пір умови договору начебто
нагадують договір найму жилого
приміщення, передбачений ст. 277 ЦК УРСР
1963 р., проте в повній мірі не
відповідають йому, адже вказаний
договір відповідно до ст. 277 ЦК УРСР 1963
р. укладався між наймодателем (яким
могло бути підприємство) та наймачем -
громадянином, на ім'я якого виданий
ордер.

Проте, на ім'я позивача ордеру
якраз і не було видано, проте
відповідно до ст. 58 ЖК УРСР саме ордер
був єдиною підставою для вселення для
проживання (як вказано в укладеному
договорі) в надане житлове приміщення
та видавався він виконкомом на
підставі рішення адміністрації
підприємства (оскільки дана квартира
була власністю підприємства),
погодженого з профспілкою
підприємства про надання житлового
приміщення, прийнятого в порядку,
передбаченому ст. ст. 51-53 ЖК УРСР та
виключно особам, які були на обліку
громадян, що потребували поліпшення
житлових умов (ст. 36, 42 ЖК УРСР), оскільки
квартирний облік був першою
обов'язковою стадією процесу
забезпечення житлом, для якого були
обов'язково потрібні прописка в даному
населеному пункті, квартирна черга або
докази користування правом
першочергового одержання житлових
приміщень відповідно до п.п. 59, 60 Правил
обліку громадян, що потребують
поліпшення житлових умов. Житлові
приміщення надавалися виключно в
порядку черговості ( ст. 43 ЖК УРСР), а
місце в черзі визначалося в залежності
від дня винесення сумісного рішення
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету,
затвердженого виконкомом місцевої
ради відповідно до вимог ст. 39 ЖК УРСР.

Умови укладеного договору
начебто частково нагадують надання
службового приміщення, проте
відповідно до ст. 119 ЖК УРСР службові
житлові приміщення могли надаватися
виключно відповідно до переліку
категорій робітників, котрим можуть
надаватися службові житлові
приміщення, затвердженого постановою
Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 р.
№37, та до такої категорії, окрім всього
іншого, посада замісника директора по
виробництву шахтоуправління, яку на
час укладення договору займав позивач,
не входила.

Таким чином, укладений договір
навіть в частині надання квартири
позивачу для проживання, було укладено
з суттєвим порушенням діючих на час
укладення договору норм законодавства
та в обхід діючих норм, оскільки в
договорі нічого не вказано ні про
квартирний облік, ні про чергу позивача
на квартирному обліку, чому саме йому
була надана вказана квартира, за яким
таким вибірковим правом з договору не
видно, а отож неможливо переконатися в
обґрунтованості надання даної
квартири для проживання позивачу, а
вселення в дану квартиру позивача без
відповідного ордеру об'єктивно
свідчить про недійсність договору в
частині надання квартири для
проживання позивачу в порушення вище
перелічених законодавчих актів.

До того ж, з матеріалів справи
вбачається, що вказана квартира
належала Державному підприємству
шахтоуправлінню «Комсомольське» на
підставі договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого державним
нотаріусом Першої Шахтарської
державної нотаріальної контори, що
тоді виконував обов'язки державного
нотаріуса Кіровської державної
нотаріальної контори, 03 червня 1995 р. за
реєстром №131, зареєстрованого в БТІ м.
Кіровське 05 червня 1995 р. за №629.

За покупку даної квартири
Державне підприємство шахтоуправління
«Комсомольське» перерахувало на
рахунок продавця ОСОБА_2 відповідно до
платіжного доручення №55 від 01 червня
1995 р. в АК ПІБ м. Кіровське 480 (чотириста
вісімдесят) мільйонів карбованців при
інвентаризаційній оцінці квартири
1.184.925 карб. (один мільйон сто
вісімдесят чотири тисячі дев'ятсот
двадцять п'ять карб.), 05 червня 1995 р.
зареєструвало дану квартиру в БТІ та
вже через 10 днів уклало з позивачем
вищеназваний невизначений та не
заснований на діючому законодавстві
договір навіть в частині надання
вказаної квартири позивачу для
проживання.

Що стосується останнього пункту
цього законодавчо невизначеного
договору від 15 червня 1995 р., що полягає у
тому, що при виконанні вказаних умов
після 10 років з моменту укладення
договору до ОСОБА_1 переходить право
власності на дану квартиру, то вказану
умову ні за яких обставин не можна
визнати дійсною через її нікчемність,
оскільки перехід права власності,
тобто відчуження приміщень та іншого
майна, що відноситься до основних
засобів державного підприємства,
громадянам не підлягає (ст. 91 ЦК УРСР 1963
р.) крім окремих видів майна, продаж
яких допускається громадянам. Проте,
діючим тоді законодавством відчуження
належних державним підприємствам
квартир можливо було лише за письмовою
згодою Міністерства вугільної
промисловості України, яке не було
витребувано. Даний правочинн було
виконано під відкладеними умовами,
оскільки сторони поставили виникнення
прав та обов'язків в залежність від
обставин, відносно яких було невідомо
чи наступлять вони чи ні (ст. 61 ЦК УРСР
1963 р.), проте сама природа даного
правочину була сторонами не визначена,
оскільки перехід права власності від
державного підприємства до
громадянина мав відбутися безоплатно,
що діючим законодавством передбачено
не було, оскільки безоплатний договір
міг бути тільки договір дарування, що
за своєю правовою природою не може бути
укладений під будь-якими умовами,
оскільки при наявності умов він
втрачає природу договору дарування та
тільки на цій підставі є недійсним.

Сам позивач в своєму позові
посилається на невиконання сторонами
при укладенні даного договору вимог ст.
227 ЦК УРСР 1963 р., вказуючи, що договір
повинен бути нотаріально посвідченим,
якщо однією із сторін є громадянин,
проте позивач замовчує, що ст. 227 ЦК УРСР
1963 р. стосується форми договору
купівлі-продажу житлового будинку (яка
до речі застосовується і до договорів
дарування житлових будинків), проте
укладений 15 червня 1995 р. договір не був
договором купівлі-продажу, оскільки
позивач не сплачував за вказану
квартиру ніяких коштів не відразу, ні в
розстрочку, не відшкодувавши власнику
квартири вартості вказаної квартири до
цього часу; більш того, вартість
квартири навіть не визначалася при
укладені вказаного договору, хоча ціна
є суттєвою умовою будь-якого договору
купівлі-продажу.

Даний договір від 15 червня 1995 р.
був укладений в простій письмовій
формі, тобто підписаний сторонами з
засвідченням підпису директора
шахтоуправління печаткою
шахтоуправління, а отже нотаріально не
посвідчений, що відповідно до ст. 47 ЦК
УРСР 1963 р. тягне недійсність даного
договору.

До того ж, відповідно до ст. 227 ЦК
УРСР 1963 р. договір купівлі-продажу
жилого будинку підлягав реєстрації у
виконкомі місцевої Ради народних
депутатів, відділом якої і тоді було
бюро технічної інвентаризації, де
даний договір від 15 червня 1995 р.
зареєстрований також не був.

Правонаступником
шахтоуправління «Комсомольське»
відповідно до історичної довідки є ДП
«Шахта «Тернопільська», на балансі
якої з 2005 р. вказана квартира не
перебуває.

Проте, відповідно до довідки КП "Бюро
технічної інвентаризації" Кіровської
міської ради №55 від 07 лютого 2014 р.,
право власності на квартиру АДРЕСА_1 до
теперішнього часу зареєстроване за
шахтоуправлінням «Комсомольське» на
підставі договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого державним
нотаріусом Першої Шахтарської
державної нотаріальної контори 03
червня 1995 р. за реєстром №131,
зареєстрованого в БТІ м. Кіровське 05
червня 1995 р. за №629.

Згідно зі ст. 657 ЦК України 2003 р. договір
купівлі-продажу жилого будинку
(квартири) або іншого нерухомого майна ,
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

У разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору, такий договір у
відповідності з ч.1 ст.220 ЦК України є
нікчемним.

Правила ст. 220 ЦК України щодо
можливості визнання договору
купівлі-продажу дійсним не поширюється
на об'єкти нерухомості, оскільки такий
правочин підлягає і нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації. Це
пов'язано з тим, що момент вчинення
такого правочину пов'язується з
досягненням згоди, оформленій у
відповідній формі, тобто правочин
повинен бути нотаріально посвідчений,
у іншому випадку правочин є
неукладеним і таким, що не породжує для
сторін прав та обов'язків.

Договір від 15 червня 1995 р. є нотаріально
не посвідченим і державно не
зареєстрованим, як наслідок, у
відповідності зі ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. та
ч.1 ст.220 ЦК України є недійсним та
нікчемним, оскільки недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
робить такий правочин нікчемним, а
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Глава 24 ЦК України "Набуття права
власності" , на яку посилається позивач,
є новою порівняно з ЦК 1963 року та
вводить до цивільного законодавства
новий інститут - набуття права
власності за давністю володіння.

Наявність у володільця певного
юридичного титулу, наприклад договору
найму житлового приміщення (що
безумовна мало місце у позивача з15
червня 1995 р. до 15 червня 2005 р. (оскільки
про інше в цей період у договорі навіть
не йдеться, так як квартира надавалася
позивачу та його сім'ї в цей період для
проживання в ній) виключає
застосування набувної давності.

Стаття 344 ЦК України визначає ознаки
володіння, які є необхідними для
набуття права власності за набувною
давністю. Володіння має бути перш за
все добросовісним, тобто якщо
володілець не знав і не міг знати про
те, що він володіє чужою річчю, тобто
обставини, у зв'язку з якими виникло
володіння чужою річчю не давали
володільцю найменшого сумніву
стосовно правомірності набуття майна.
При оцінці характеру володіння
(добросовісне й недобросовісне) суд
виходить з того, що фактичне володіння
вважається правомірним, якщо інше не
випливає з закону. В даному випадку, із
закону випливає, що саме володіння
чужим майном було на підставі
незаконного та нікчемного договору, а
отже не може бути добросовісним. До
того ж, сам позивач не міг не розуміти,
що безкоштовний перехід права
власності на квартиру по невизначеному
за своєю природою договору, яким йому
надавалася для проживання тільки
нещодавно придбана за державні кошти
квартира без будь-якої черги та видачі
ордеру по нотаріально не посвідченому
договору, без державної реєстрації
квартири на його ім'я, - є незаконним.

Укладення позивачем різного роду
договорів на комунальні послуги,
послуги Інтернету та т.і. не має
юридичного значення у визначеності
його права власності на вказану
квартиру, оскільки більшість вказаних
договорів укладалося з ним як зі
споживачем послуг, а договір на
відшкодування експлуатаційних витрат
по утриманню будинку та прибудинкової
території від 01 травня 2010 р. укладений з
ним як з наймачем квартири, а не як із її
власником, хоча і інше не мало б
юридичного значення, оскільки
визначальним для набуття права
власності є належно посвідчений та
зареєстрований правовстановлюючий
документ на квартиру, який у позивача
відсутній.

Крім того, право власності на вказану
квартиру АДРЕСА_1 шахтоуправління
"Комсомольське" не припинене до
теперішнього часу, оскільки відповідно
до ст. 346 ЦК України, серед підстав
припинення права власності може бути
відчуження власником свого майна,
відмови власника від права власності,
проте відчуження квартири не було,
оскільки відсутній нотаріально
посвідчений договір про відчуження
квартири, а відповідно до ч.3 ст. 347 ЦК
України у разі відмови від права
власності на майно, права на яке
підлягають державній реєстрації, право
власності на нього припиняється з
моменту внесення за заявою власника
відповідного запису до державного
реєстру. Проте, підприємством не було
зроблено відповідної заяви і на
теперішній час вказана квартира
зареєстрована за шахтоуправлінням
"Комсомольське", у якого є
правонаступник - відповідач по справі і
відсутність на балансі
правонаступника вказаної квартири
жодного юридичного значення в сенсі
припинення права власності не неї не
має.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом та право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону, а в даному випадку із закону
випливає недійсність та нікчемність
правочину.

Згідно ст. 334 частин 3, 4 ЦК України, право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним, а якщо договір
про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Відповідно ст. 344 ЦК України право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувною давністю з моменту
державної реєстрації. Державна
реєстрація прав на нерухоме майно
здійснюється відповідно до Указу
Президента України "Про заходи щодо
створення єдиної системи державної
реєстрації земельних ділянок,
нерухомого майна та прав на них у
складі державного земельного кадастру"
від 17 лютого 2003 р. №134.

Оскільки нотаріального посвідчення
договору відсутнє та відсутня державна
реєстрація квартири на ім'я позивача,
то відсутні підстави для визнання за
ним права власності за набувальною
давністю.

До того ж, перебіг строку набувної
давності починається з моменту
виникнення володіння (а не
користування). Крім того, із загального
правила ст. 344 ЦК України встановлює
винятки. Так, відповідно до ч.3 ст. 344 ЦК
України , якщо особа заволоділа майном
на підставі договору з його власником,
який після закінчення строку договору
(в даному випадку 15 червня 2005 р.) не
пред'явив вимоги про його повернення,
вона набуває право власності за
набувальною давністю на нерухоме майно
через 15 років з часу спливу позовної
давності (тобто через 15 років після 15
червня 2006 р.), адже до цього моменту
майно може бути примусово витребуване
його законним володільцем, а фактичне
володіння не може бути визнано
добросовісним навіть при умові, якщо б
був укладений нотаріально посвідчений
договір та відбулася відповідна
державна реєстрація, адже під
відкладальною умовою були наслідки
правочину.

Враховуючи викладене, суд вважає,
що слід відмовити ОСОБА_1 у його позові
до Державного підприємства "Шахта
"Тернопільська" про визнання права
власності на нерухоме майно: квартиру
АДРЕСА_1 за набувальною давністю, - за
його необґрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 328-345 ЦК України, ст. ст. 15,88, 213,215, 224-226
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_1 у його позові до
Державного підприємства "Шахта
"Тернопільська" про визнання права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю, - за його
необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку подання
апеляційної скарга , якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя:
Н.Ю. Волкова