Провадження №22-ц/784/1145/14
Головуючий у 1-й інстанції Тішко Д.А.
Доповідач апеляційної інстанції
Ухвала

Іменем України

14 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Богуславською О.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 03 березня 2014 року
ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та
комунального підприємства
«Спеціалізоване комунальне
підприємство «Гуртожиток» про
стягнення матеріальної шкоди,

встановила:

08 жовтня 2013 року ОСОБА_2 пред'явив
до суду позов до ОСОБА_4 комунального
підприємства «Спеціалізоване
комунальне підприємство «Гуртожиток»
(далі - Підприємство) про стягнення в
солідарному порядку 816 грн.
матеріальної шкоди, заподіяної
внаслідок неправомірного не
повернення належного йому майна.

Позивач зазначав, що з 2007 року
проживав у кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2 в
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

29 грудня 2009 року він отримав
письмовий дозвіл директора
підприємства на індивідуальне
користування санвузлом, що знаходився
на 5 поверсі цього гуртожитку.

В цій кімнаті він здійснив
ремонтні роботи та зберігав свої речі.

04 жовтня 2010 року майстром
підприємства ОСОБА_4, самовільно,
шляхом злому, відкрито зазначене
приміщення та вилучено його речі, а
саме: щітку для миття унітазу, горщик
для квітів, грунт для квітів, килим,
папір туалетний 5 рулонів, освіжував
повітря «Бреф», дві банки фарби, кришку
для унітазу, картоплю 14 кг та горіху 3
кг.

Посилаючи на те, що відповідачі не
повернули йому вилучене майно, чим
заподіяли матеріальну шкоду, позивач
просив задовольнити його позов.

Відповідачка ОСОБА_4, заперечуючи
проти позову, посилалася на те, що не
привласнювала речі позивача та на час
вилучення його майна діяла в інтересах
підприємства, перебуваючи з ним у
трудових відносинах. Крім того,
перелік та вартість майна не
відповідають обставинам справи.

Представник підприємства проти
позову заперечував. Посилався на те, що
позивач протиправно користувався
приміщенням санвузлу гуртожитку, тому
04 жовтня 2010 року працівниками
підприємства було вилучено його майно,
яке він відмовився забрати.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 03 березня 2014 року
відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на невірну оцінку судом
наданих доказів та невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив рішення суду скасувати й
ухвалити нове рішення по суті
заявлених вимог.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення позивача та представника
відповідача, обговоривши доводи
апеляційної скарги та з'ясувавши
обставини справи і перевірку їх
доказами, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що апеляційна скарга
ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 незаконно користувався
приміщенням санвузлу в гуртожитку, де
зберігав речі, тому у нього не виникло
право на відшкодування витрат
пов'язаних з втратою його речей, а у
підприємства - відповідний обов'язок
щодо їх зберігання.

Колегія судів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції.

Положеннями ст. 1166 ЦК України
передбачені загальні підстави
відповідальності фізичної особи та
юридичної особи за завдану нею
неправомірними діями майнову шкоду.

Підставою для звільнення особи
від відшкодування шкоди є доведеність
цією особою, що шкоди завдано не з її
вини.

Статтею 1190 ЦК України передбачена
солідарна відповідальність перед
потерпілим осіб, спільними діями або
бездіяльністю яких було завдано шкоди.

Із матеріалів справи вбачається
та судом встановлено, що з 2007 року на
підставі ордеру виконкому
Миколаївської міської ради ОСОБА_2
разом із членами своєї сім'ї постійно
проживав у житлових кімнатах № НОМЕР_1,
НОМЕР_2, що знаходилися на 5 поверсі
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1.

Гуртожиток знаходиться на
балансі та утриманні підприємства та
перебуває у власності територіальної
громади в особі Миколаївської міської
ради.

З 24 грудня 2009 року з письмового
погодження директора підприємства,
ОСОБА_2 провів ремонт в кімнаті для
вмивання в секції № 2 п'ятого поверху
цього гуртожитку. В подальшому, лише з
членами своєї сім'ї, він користувався
цим приміщенням, яке є місцем
загального користування (а.с.73)

04 жовтня 2010 року працівниками
відповідача КП «СКП «Гуртожиток» за
участю ОСОБА_4, яка працювала
майстром цього підприємства, в
присутності мешканців гуртожитку,
складено акт про відчинення дверей
санвузлу та вилучення і перенесення на
зберігання до кімнати коменданта речей
ОСОБА_2, а саме: щітки для миття унітазу,
горщик для квітів, грунт для квітів - 3,3
кг, килим туалетний, туалетний папір - 5
рулонів, засіб для уходу за туалетом
«Бреф», банки з фарбою - 700 гр. та 2 800 гр.,
кришка для унітазу, картопля 14,2 кг,
горіхи - 3 кг. (а.с.5).

В цей же день ОСОБА_2 звернувся до
правоохоронних органів із заявою про
викрадення належного йому майна та
притягнення за це до відповідальності
винних осіб.

Постановою Центрального РВ ММУ
УМВС від 24 грудня 2010 року відмовлено у
порушенні кримінальної справи за
ознаками злочину, передбаченого ст. 185
КК України та наявністю між сторонами
правовідносин цивільно-правового
характеру (а.с.9).

З листа підприємства № Г-703 від 23
серпня 2013 року вбачається, що в грудні
2010 року вилучені речі позивача,
його сусідами, перенесені під двері
його кімнати (а.с.11).

Вимагаючи стягнення з
відповідачів на його користь
заподіяної шкоди, позивач посилалася
на неправомірність дій відповідачів
щодо неповернення ними належного йому
майна, незаконно вилученого з
приміщення санвузлу, яким він
користувався з дозволу керівника
підприємства.

Відповідно до ст. ст. 127, 128, 130, 131 ЖК
Української РСР порядок надання та
користування жилою площею в
гуртожитках визначається
законодавством України, Примірним
положенням про гуртожитки.

Розділом I Загальних положень
Примірного положення про гуртожитки
визначено, що цільовим призначенням
гуртожитків є проживання в них
робітників, службовців, а також інших
громадян у період роботи або навчання.
Під гуртожитки надаються спеціально
споруджені або переобладнані для цієї
мети жилі будинки.

Розділ III цього Положення
визначає, що мешканці гуртожитку мають
право користування наданою їм жилою
площею, а також місцями загального
користування та його обладнанням.

Під місцями загального
користування слід розуміти приміщення,
призначені для забезпечення
експлуатації гуртожитку та побутового
і санітарно-гігієнічного
обслуговування його мешканців, зокрема
і санвузли, якими користуються всі
мешканці гуртожитку.

При цьому вказане положення не
передбачає відведення адміністрацією
гуртожитку приміщень загального
користування в особисте користування
мешканців.

Тому сама по собі заява ОСОБА_2 про
проведення ремонту в кімнаті для
вмивання з подальшим її використанням,
яка погоджена директором підприємства,
не свідчить про належне відведення
позивачу санвузлу в його особисте
користування.

Отже, гуртожиток не відповідає за
збереження майна позивача.

За таких обставин, висновок суду
першої інстанції про те, що спірні
правовідносини не породжують права та
обов'язки для сторін зі збереження
майна позивача, є вірним.

До того ж, колегія судді не вбачає
підстав для стягнення матеріальної
шкоди з ОСОБА_4

Так, з матеріалів справи
вбачається, що в грудні 2010 року
вилучені речі позивача, його сусідами,
були перенесені під двері його кімнати.

Як встановлено, ОСОБА_4 за актом
лише передала майно позивача в кімнату
коменданту та не мала обов'язку щодо
збереження майна ОСОБА_2

Доказів того, що ОСОБА_4 вчинила
дії по привласненню належного позивачу
майна, не підтверджуються доказами, які
є в матеріалах справи.

Тому суд першої інстанції вірно
відмовив у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до відповідачів про
відшкодування в солідарному порядку
матеріальної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими, оскільки не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції, постановленого з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України не
підлягають відшкодуванню позивачу
відповідачами понесені ним судові
витрати в обох судових інстанціях.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 03
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: