УХВАЛА

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті
особи: Івано-Франківська міська рада,
орган опіки та піклування виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради, про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою та
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, зобов'язання
знести самочинно встановлений гараж за
касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 2
листопада 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2009 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що їм на праві
власності в рівних частках належить
квартира НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1, який
знаходиться на земельній ділянці
площею 0,319 га, яка знаходиться у їхньому
спільному користуванні. Відповідачі є
власниками квартири НОМЕР_2 та НОМЕР_3
указаного будинку, з якими у них виник
спір щодо порядку користування
прибудинковою територією.

Позивачі просили встановити порядок
користування прибудинковою територією
пропорційно до розміру займаної
житлової площі власниками указаного
будинку та зобов'язати ОСОБА_8 усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою шляхом знесення самочинно
встановленого ним гаража на
прибудинковій території, оскільки він
перешкоджає їм вільно користуватися
земельною ділянкою та звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 2
листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 21 січня
2014 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_8 знести самовільно
встановлений гараж, який розташований
на прибудинковій території по
АДРЕСА_1, звільнивши самовільно
зайняту земельну ділянку під гаражем.
Встановлено наступний порядок
користування земельною ділянкою
прибудинкової території по АДРЕСА_1.
Виділено в користування власникам
квартири НОМЕР_2: ОСОБА_6 та ОСОБА_7
земельну ділянку НОМЕР_2 площею 40,31 кв. м
та земельну ділянку НОМЕР_4 площею
43,235 кв. м. Виділено в
користування власнику квартири НОМЕР_3
- ОСОБА_8 земельну ділянку НОМЕР_3 площею
52,9 кв. м. Виділено в користуванні
власникам квартири НОМЕР_1: ОСОБА_3
ОСОБА_10, ОСОБА_5 земельну ділянку
НОМЕР_1 площею 7,9 кв. м та земельну
ділянку НОМЕР_5 площею 2,45 кв. м. Виділено
для спільного користування власникам
квартири НОМЕР_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
власникам квартири НОМЕР_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_10, ОСОБА_5 земельну ділянку НОМЕР_6
загальною площею 4,67 кв. м (по 2,335 кв. м
для співвласників квартири НОМЕР_2 та
квартири НОМЕР_1). Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У решті
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_9,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов та встановлюючи
порядок користування земельною
ділянкою прибудинкової території і
зобов'язуючи відповідача ОСОБА_8 знести
самочинно встановлений гараж, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що між сторонами виник спір щодо
порядку користування прибудинковою
територією указаного будинку, а
встановлення ОСОБА_8 на прибудинковій
території гаража, порушує законні
права співвласників будинку щодо
користування цією земельною ділянкою.

При цьому, апеляційний суд послався на
те, що ОСОБА_9, яка подала апеляційну
скаргу, не набула права власності на
квартиру НОМЕР_3 указаного будинку, так
як договір дарування у встановленому
порядку не зареєструвала, тому судовим
рішенням не вирішені питання про її
права та обов'язки.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна, тому що суди
дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на праві власності в рівних
частках належить квартира НОМЕР_1 у
будинку АДРЕСА_1, що знаходиться на
земельній ділянці площею 0,319 га, яка
знаходиться у їхньому спільному
користуванні. Власниками квартири
НОМЕР_2 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право
власності припиняється у разі
відчуження власником свого майна.

За договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність
(ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України
визначено, що договір дарування
нерухомої речі укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 722 ЦК
України, право власності
обдаровуваного на дарунок виникає з
моменту його прийняття. Прийняття
обдаровуваним документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Тобто, для виникнення права
власності за договором дарування
достатньо факту прийняття дарунку
обдарованим. За цією нормою, виникнення
права власності на підставі договору
дарування не пов'язується з
реєстрацією в органах БТІ.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, ОСОБА_9 посилалась на те, що на
підставі договору дарування від 5
вересня 20012 року вона є власником
квартири НОМЕР_3 указаного будинку і
відповідно до п. 7 цього договору та
вимог закону, право власності на
подароване майно у неї виникло з
моменту прийняття нею дарунку. Тому
вважала, що прийнятим рішенням
вирішені питання про її права та
обов'язки, без залучення її до участі у
справі.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316
ЦПК України суди на вказані вимоги
закону уваги не звернули та не
врахували, що з часу укладення договору
дарування від 5 вересня 2012 року,
вчиненого до ухвалення рішення
районним судом, відбулося відчуження
права власності квартири НОМЕР_3 в
указаному будинку на користь ОСОБА_9 і
відсутність державної реєстрації
права власності на її ім'я не свідчить
про відсутність в неї права власності
на квартиру; доводів ОСОБА_9 про
безпідставність знесення гаража не
перевірили та не дослідили.

Ураховуючи, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, характер
правовідносин, що виник між сторонами,
та правова норма, яка підлягає до
застосування для їх вирішення судами
не встановлені, не залучені до участі у
справі всі співвласники квартир, які
мають права користування
прибудинковою територією біля будинку,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 2 листопада 2012 року
та ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 21 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко