АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Сп. № 22-ц-796/1034/2014
Головуючий у 1-ін.-
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.

суддів: Лапчевської О.Ф., Корчевного
Г.В.,

при секретарі - Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві апеляційним
скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_4, на заочне рішення
Солом*янського районного суду м. Києва
від 18 лютого 2013 року за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання договору
оренди недійсним та виселення,

В С Т А Н О
В И Л А:

В квітні 2012 року ОСОБА_5 звернувся з
позовом до ОСОБА_6 і ОСОБА_4 і просив суд
визнати недійсним договір оренди № 2
від 30 червня 2011 року кв. АДРЕСА_1,
укладений між відповідачами; виселити
з квартири ОСОБА_6, посилаючись на те, що
спірна квартира згідно договору
купівлі-продажу від 11 вересня 2008 року
належить йому на праві приватної
власності.

Заочним рішенням Солом*янського
районного суду м.Києва від 18 лютого 2013
року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди № 2
кв. АДРЕСА_1, укладений від 30 червня 2011
року між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 з моменту його
укладення.

Виселено ОСОБА_6 з всіма залежними від
нього особами з кв. АДРЕСА_1

Ухвалою цього ж суду від 17 травня 2013
року (а.с.136) відмовлено у задоволення
заяви ОСОБА_4 у перегляді оскаржуваного
заочного рішення.

Ухвалою цього ж суду від 18 жовтня 2013
року (а.с.157) відмовлено у задоволення
заяви представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9
(довіреність від 20 червня 2012 року а.с.150)
у перегляді оскаржуваного заочного
рішення.

На рішення суду першої інстанції
ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який діє в інтересах
ОСОБА_4 (довіреність від 06 червня 2013
року а.с.155), подали апеляційні скарги, в
яких, з посиланням на порушення судом
норм матеріального ставиться питання
про скасування оскаржуваного рішення,
ухвалення нового - про відмову у
позові.

Зокрема, апелянт ОСОБА_3, діючи
інтересах ОСОБА_4, зазначає, що позивач
набув право власності на спірне
квартиру лише з січня 2012 року з часу
державної реєстрації право власності.

Крім того, апелянт ОСОБА_6 посилається
на те, що суд вказав і про виселення
залежних від осо нього осіб, які не
були стороною у справі, чим порушив їх
права; не дослідив хто конкретно
проживає та зареєстрований у спірній
квартирі.

Справу розглянуто без участі сторін,
які належним чином повідомлялись про
час та місце розгляду справи, про що
свідчать поштові зворотні
відправлення (а.с.231,232).

Колегія суддів ухвалила розглянути
справу у відсутність сторін,
відхиливши клопотання ОСОБА_4 про
відкладення розгляду справи, викладене
у заяві від 14 квітня 2014 року (а.с.237),
оскільки даних на підтвердження
розірвання договірних відносин з її
представником ОСОБА_3 не надано. Не
надано також даний, на підтвердження
хвороби ОСОБА_4

Розгляд справи в апеляційній
інстанції, призначений на 10 грудня 2013
року (а.с.206) відкладався за заявою
ОСОБА_3, яким подано апеляційну скаргу в
інтересах відповідачки
ОСОБА_4(довіреність від 06 червня 2013
року а.с.166).

В судове зсідання, будучи належним
чином повідомлений про розгляд справи
04 березня 2014 року (а.с.128) представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_3 не з*явився.

Відповідно до положення ч.5 ст.76 ЦПК
України вручення судової повістки
представникові особи, яка бере участь у
справі, вважається врученням повістки
і цій особі.

Колегія суддів також вважає можливим
відхилити клопотання ОСОБА_6 про
відкладення розгляду справи з підстав,
наведених у заяві від 14 квітня 2014 року
(а.с.236), оскільки за заявою ОСОБА_6 (а.с.204)
розгляд справи, призначений на 10
грудня 2013 року відкладався.
Відкладався розгляд справи,
призначений на 04 березня 2014 року, за
телеграмою останнього (а.с.224).

Відповідно до положення ч.2 статті 169
ЦПК України суд відкладає розгляд
справи лише в разу першої неявки в
судове засідання належним чином
повідомленої сторони або будь-кого з
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК
неявка сторони, належним чином
повідомленої про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційних скарг, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення скарг ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_4, і ОСОБА_6 з таких
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11
вересня 2008 року між відповідачем
ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_5 укладено
договір купівлі-продажу квартири,
відповідно до якого ОСОБА_4 продала, а
позивач ОСОБА_5 прийняв у власність
квартиру АДРЕСА_1, яка складається з
двох кімнат, загальною площею 53,80 кв.м.,
жилою 31,40 кв.м. (а.с.6). Договір
купівлі-продажу посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_11 та зареєстрований в
реєстрі № 3509, що підтверджується
Витягом з Державного реєстру
правочинів.(а.с.13).

Відповідно до ст.334 ЦК України право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним. Права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації, никають з дня такої
реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Позивач набув право власності на
спірну квартиру за вказаним договором
купівлі-продажу.

31 січня 2012 року позивачем було
здійснено державну реєстрацію права
власності на підставі укладеного
договору купівлі-продажу квартири в
Комунальному підприємстві Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна. ( а.с.12).

Як вбачається із змісту договору
купівлі-продажу квартири (п.6),
продавець -відповідачка по справі
ОСОБА_4, зазначала, що квартира на
момент укладання договору нікому
іншому не продана, не подарована, не
відчужена іншим способом, не передана в
іпотеку (заставлена), в оренду не здана
і під забороною (арештом) не перебуває,
прав щодо неї у третіх осіб як межах,
так і за межами України, не має.

За матеріалами справи, 01 серпня 2008 року
між відповідачем ОСОБА_4 та
відповідачем ОСОБА_6 укладено договір
оренди № 1, відповідно до якого спірну
квартиру ОСОБА_4 передала в оренду
ОСОБА_6 строком до 30 червня 2011 року
(а.с.8,9).

Судом також встановлено, що після
продажу спірної квартири позивачу та
набуття ним права власності на неї,
відповідачем ОСОБА_4 відповідно до
договору № 2 від 30 червня 2011 року спірну
квартиру передано в оренду строком до 31
травня 2014 року (а.с. 10,11).

Вказаний договір позивач просить
визнати недійсним, оскільки він
порушує його права власника на
квартиру та при цьому посилаючись на
те, що на момент його укладання ОСОБА_4
вже не була власником квартири.

Відповідно до ст.810 ЦК України за
договором найму (оренди) житла одна
сторона - власник житла (наймодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату.

Відповідно до ч.1 ст.761 ЦК України право
передання майна у найм має власник речі
або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ст.215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Отже, враховуючи, що на час укладення
оспорюваного договору оренди № 2,
квартира, яка є предметом договору
оренди, на праві власності відповідачу
ОСОБА_4 не належала, відповідач не
володіла правами на вказану квартиру,
даний договір підлягає визнанню
недійсним з моменту його укладення.

Відповідно до ст.321, ст.391 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звертався до відповідачів з
вимогою щодо звільнення належної йому
на праві власності квартири, (а.с.14-16).

Доводи апеляційних скарг стосовного
того, що на час укладання спірного
договору оренди від 30 червня 2011 року
позивачем не було зареєстровано право
власності на спірне жиле приміщення не
заслуговують на увагу, виходячи з
наступного.

Спірний договір оренди № 2 між
відповідачами укладено 30 червня 2011
року, строк дії якого визначено 31
травня 2014 року. Як зазначено вище, право
власності позивачем на спірне жиле
приміщення зареєстровано у січні 2012
року, тому позовні вимоги, з яким він
звернувся в суд у квітні 2012 року, є
обґрунтованими, оскільки позивач
позбавлений можливості володіти,
користуватися своїм приватним майном.

Водночас, заслуговують на увагу доводи
апеляційних скарг стосовного того, що
суд вирішив питання щодо виселення
інших осіб, які залежать від
відповідача ОСОБА_6, які не приймали
участь у справі.

У позовній заяві позивачем ставиться
питання про виселення відповідача
ОСОБА_6 із спірної квартири та інших
осіб, які проживають разом з ним. Однак,
позивач на зазначає конкретно, хто
проживає у спірній квартирі разом з
ОСОБА_6 і які підлягають виселенню.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
виселення із спірної квартири
відповідача ОСОБА_6, яка належить
позивачу. Проживанням у спірній
квартирі ОСОБА_6 без волевиявлення на
це власника квартири чиняться йому
перешкоди у користуванні квартирою.

Проте, суд першої інстанції зазначив і
про виселення всіх залежних від
останнього осіб, на вказуючи конкретні
дані про таких осіб.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційних скарг, зміні
оскаржуваного рішення з виключенням з
резолютивної частині рішення
посилання про виселення разом з
відповідачем ОСОБА_6 всіх залежних від
нього осіб.

В іншій частині доводи апеляційних
скарг правильність висновку суду
першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303,307,309, 313 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_4, і ОСОБА_6
задовольнити частково.

Заочне рішення Солом*янського
районного суду м. Києва від 18 лютого 2013
року змінити, зазначивши наступне.

Виключити з третього абзацу
резолютивної частини проголошеного та
повного тексту рішення слова «разом з
всіма залежними від нього особами».

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді:

: