АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3554/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маренич С.О. Доповідач - Романюк М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі :

головуючого
Романюк М. М.

суддів
Котушенко С.П., Петренко І. О.

при секретарі
Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
рішення Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від 18 лютого
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
боргу за договором позики та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання правочину недійсним,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом 02 вересня 2013
року. В обґрунтування заявлених та
уточнених вимог посилався на те, що 06
грудня 2012 року між ним та відповідачем
по справі ОСОБА_3 було укладено договір
позики грошей, згідно якого він
передав останній грошові кошти в сумі 17
088 грн., з умовою повернення до 10
листопада 2013 року. На підтвердження
отримання відповідачем ОСОБА_3 грошей в
сумі 17 088 грн. останньою була власноруч
написана розписка.

В забезпечення виконання відповідачем
ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань, між
позивачем та відповідачами по справі
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 06 грудня 2012 року були
укладені договори поруки, згідно яких
останні поручилися за виконання ОСОБА_3
взятих на себе зобов'язань, щодо
повернення грошових коштів та
зобов'язалися у разі порушення
боржником зобов'язань за договором
позики нести разом з боржником
солідарну відповідальність.

Оскільки, за весь час з моменту
укладення договору відповідач ОСОБА_3,
внесла на погашення боргу лише три
платежі в загальному розмірі 1 836 грн.
просить стягнути з відповідачів
солідарно суму боргу в розмірі 15 252 грн.
та передбачену умовами договору пеню в
розмірі 11 734 грн. 72 коп.

Відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду
із зустрічним позовом, в якому
посилаючись на те, що фактично вона
взяла у борг лише 5 000 грн., а інша сума це
проценти за користування грошима, а
крім того, спірний договір поруки був
укладений нею під впливом тяжкої для
неї обставини на вкрай невигідних для
неї умовах, просила визнати договір
позики недійсним та стягнути з
відповідача на її користь 6 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від 18 лютого
2014 року заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги
задоволено частково: стягнуто на
користь позивача з відповідачів
солідарно суму боргу в розмірі 15 252 грн.
та пеню в розмірі 2 000 грн., в іншій
частині та у зустрічному позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення норм
матеріального права просить рішення
суду змінити та стягнути на його
користь пеню у повному розмірі.

Відповідач ОСОБА_3, позивач по
зустрічному позову, не погодившись з
рішенням суду просить його скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_2 та
задоволення її позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та позовних вимог, колегія
суддів, дійшла до висновку, що
апеляційні скарги задоволенню не
підлягають на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
щодо стягнення суми боргу та частково
щодо розміру пені, та відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову, суд
першої інстанції виходив з доведеності
та обґрунтованості зазначених вимог
ОСОБА_2 у зазначених межах, та
відсутності правових підстав для
задоволення зустрічного позову.

З даним висновком судова колегія
погоджується в повному обсязі виходячи
з наступного.

Судом встановлено, що 06 грудня 2012 року
між позивачем та відповідачем по
справі ОСОБА_3 укладено договір позики
грошей, згідно якого позивач передав
останній грошові кошти в сумі 17 088 грн.,
з умовою повернення до 10 листопада 2013
року. Дана обставина підтверджується
письмовим договором та власноруч
написаною відповідачем ОСОБА_3
розпискою.

В забезпечення виконання відповідачем
ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань, між
позивачем та відповідачами по справі
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 06 грудня 2012 року
укладені договори поруки, згідно яких,
останні поручилися за виконання ОСОБА_3
взятих на себе зобов'язань, щодо
повернення грошових коштів та
зобов'язалися у разі порушення
боржником зобов'язань за договором
позики нести разом з боржником
солідарну відповідальність.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, приймаючи
до уваги надання позивачем належних та
допустимих доказів заявлених вимог про
стягнення суми боргу, та відсутності
доказів на підтвердження заявлених
вимог за зустрічним позовом, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про задоволення позовних
вимог щодо стягнення заборгованості за
договором позики та відмови у
задоволенні позову ОСОБА_3

Усі доводи апелянта ОСОБА_3 зводяться
до переоцінки доказів та незгоди з
висновками суду першої інстанції по їх
оцінці.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на
безпідставне зменшення розміру пені не
може бути прийнято до уваги, оскільки
не ґрунтується на законі.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Як зазначив у своєму листі від 01.02.2013
Верховний Суд України, "Судова практика
з розгляду цивільних справ про захист
прав споживачів (2009 - 2012 рр.)" суд може
зменшити розмір неустойки (штрафу,
пені), що підлягає стягненню,
враховуючи при цьому, зокрема, занадто
високий її розмір, порівняно зі
збитками споживача, ступінь виконання
зобов'язання, майновий стан сторін, їх
майнові та інші інтереси, що
заслуговують на увагу. Зменшення
розміру неустойки - це право суду. Суд
може прийняти рішення про зменшення
розміру неустойки як за власною
ініціативою, так і за клопотанням
відповідача, однак в останньому
випадку відповідач, що звертається з
клопотанням, повинен довести наявність
підстав для зменшення неустойки (ч.3
ст.551 ЦК).

При вирішенні питання про зменшення
розміру пені суд першої інстанції
врахував усі обставини по справі і
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення вимог щодо стягнення пені
частково в розмірі 2 000 грн.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від 18 лютого
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: