ЛИСИЧАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 415/652/14-ц

провадження № 2/415/635/14

14.03.2014 р.
м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської
області

в складі: головуючого судді Томчишена
С.В.,

при секретарі судового засідання
Соловйовій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу, за борговою
розпискою,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з
вказаним позовом, в якому просила
стягнути з відповідачки борг у розмірі
2300 грн. 00 коп., а також судові витрати по
сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60
коп. та витрати на юридичну допомогу в
сумі 300 грн.

В обґрунтування позову позивачка
посилалась на те, що у вересні 2012 року
відповідачка ОСОБА_2 позичила у неї
грошові кошти в сумі 3800 грн. та обіцяла
повернути борг до 18 жовтня 2012 року. На
підтвердження позики відповідачка
надала позивачці боргову розписку.
Проте, у встановлений термін
відповідачка в повному обсязі борг не
повернула, 17.03.2013 року відповідачка
повернула лише 1000 грн., а 03.08.2013 року
повернула тільки 500 грн. Станом на 10.02.2014
року залишок боргу становить 2300 грн. На
пропозицію позивачки повернути борг,
відповідачка відповідає відмовою, у
зв'язку з чим вимушена звернутися до
суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи була повідомлена належним
чином, про причини неявки суду не
повідомила.

Представник позивачки ОСОБА_3 у судове
засідання не з'явилась, про час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином, надала суду письмову
заяву про розгляд справи без її участі.
Позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, про час та місце розгляду
справи була повідомлена належним
чином, клопотань про відкладення
розгляду справи та заяви про розгляд
справи за її відсутності до суду не
подавала, про поважність причин неявки
суд не повідомила.

Суд, відповідно до вимог ст.ст. 224, 225 ЦПК
України не проводив заочний розгляд
справи з ухваленням заочного рішення,
скільки згоди позивачки та її
представника щодо проведення заочного
розгляду справи суду надано не було.

У судовому засіданні при досліджені
наявних у матеріалах справи доказів
судом було встановлено наступні
обставини спірних правовідносин між
сторонами у справі.

На підтвердження заявлених до
відповідача вимог позивачем було
надано до матеріалів позовної заяви
копії та в подальшому в ході розгляду
справи оригінали розписок про
отримання у позику грошових коштів та
часткове повернення грошових коштів за
розпискою (а.с. 5, 15).

У тексті розписки зазначено, що ОСОБА_2
зобов'язується повернути грошові кошти
ОСОБА_1 в сумі 3800 грн. 18 жовтня 2012 року
(а.с. 15).

Згідно розписки від 17.03.2013 року
вбачається, що ОСОБА_2 повернула борг
ОСОБА_1 в сумі 1000 грн., залишок боргу
становить 2800 грн. (а.с. 15).

Згідно розписки від 03.08.2013 року
вбачається, що ОСОБА_2 повернула ОСОБА_1
борг в сумі 500 грн., залишок боргу
становить 2300 грн. (а.с. 15).

Дослідивши наявні в матеріалах справи
письмові докази, встановивши на їх
підставі фактичні обставини та
характер спірних правовідносин між
сторонами спору, визначивши правові
норми, що підлягають застосуванню, суд
вважає позов таким, що підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір, при цьому
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інші
обставини, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

Приписами ст.ст. 58 ЦПК України
встановлено, що докази мають бути
належними, тобто містити інформацію
щодо предмета доказування, а обов'язок
обґрунтування їх належності для
підтвердження вимог або заперечень
покладено на сторони спору.

При цьому відповідно до вимог ст. 59 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Оцінюючи відповідно до вищевказаних
приписів подану позивачкою розписку,
якою вона обґрунтовує свою вимогу до
відповідачки, суд доходить наступних
висновків.

Згідно зі ч. 1 ст. 626 ЦК України договором
вважається домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до вимог ст. 627 ЦК України та
ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні його умов з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є реальним
договором - вважається укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України
встановлено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Виключення з цього правила встановлено
у ч. 2 цієї статті, якою передбачено, що
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Водночас частинами 2 - 3 ст. 545 ЦК України
встановлено, що якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. Наявність боргового
документа у боржника підтверджує
виконання ним свого обов'язку. У разі
відмови кредитора повернути борговий
документ або видати розписку боржник
має право затримати виконання
зобов'язання. У цьому разі настає
прострочення кредитора.

Разом з тим, як вбачається з доводів
позову та матеріалів справи, оригінал
розписки, виданої відповідачем на
підтвердження отриманої нею позики,
знаходиться у позивача, а отже позика
не була повернута. Таким чином, суд
доходить висновку, що відповідач -
ОСОБА_2 зобов'язання за борговою
розпискою не виконала та повинна
повернути позивачу - ОСОБА_1 суму боргу
у розмірі 2300 гривень.

Беручи до уваги вищенаведене, суд
вважає, що позовні вимоги є
обґрунтованими, знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні, в
зв'язку з чим, позов підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Понесення позивачем судових витрат
підтверджується матеріалами, що є у
справі, а саме квитанцією № 237 від 07.02.2014
року про сплату судового збору в
розмірі 243 грн. 60 копійок (а.с. 1)

Разом з тим, суд не вбачає правових
підстав для стягнення з відповідача
судових витрат в частині заявлених
позивачем витрат на правову допомогу в
розмірі 300 грн. 00 коп. з огляду на
наступні обставини.

Згідно з приписом ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею судові витрати, тільки за
умови, якщо вони документально
підтвердженні. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.
84 ЦК України витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця в галузі права, несуть
сторони, крім випадків надання
безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах»
встановлено, що розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Згідно з приписом ч. 1 ст. 56 ЦПК України
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги. Така особа може здійснювати
процесуальні права, передбаченні у ч. 2
цієї статті. Відповідно до вимог ч. 2 ст.
56 ЦПК України особа, яка має право на
надання правової допомоги,
допускається ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь у справі. Однак,
такого клопотання від позивача до суду
не надходило.

Окрім цього, на підтвердження
понесених витрат на правову допомогу
позивач надала квитанцію про надання
юридичної допомоги в розмірі 300 грн.
(а.с. 6).

Водночас, ані позивачем, ані її
представником, не було надано суду на
підтвердження понесених витрат на
правову допомогу документально
обґрунтованого розрахунку із
зазначенням як характеру та виду
отриманих в якості правової допомоги
юридичних послуг, так й їх вартості з
детальним розписом тривалості часу та
вартості кожного з окремих видів
послуг, що надавалися позивачу її
представником, та які відповідно до ст.
1 Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» підлягають стягненню за
участь у судовому засіданні, або під
час вчинення окремих процесуальних дій
поза судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України,суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу, за борговою розпискою
задовольнити в частині стягнення
заборгованості за позикою та судового
збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу за борговою розпискою в
розмірі 2300 (дві тисячі триста) гривень
та витрати по сплаті судового збору в
сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60
копійок.

У стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрат по сплаті правової допомоги в
сумі 300 (триста) гривень, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не буде подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не буде скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Луганської області
шляхом подання через Лисичанський
міський суд апеляційної скарги у
десятиденний строк з моменту його
проголошення, а особами, що брали
участь у справі, але не були присутні
при його проголошенні, рішення може
бути оскаржене в тому самому порядку та
в той самий строк з моменту отримання
копії рішення.

Суддя
С.В. Томчишен