У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової
Г.І.,Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя
особа - ОСОБА_10, про визнання удаваним
договору купівлі-продажу будинку,
визнання дійсним договору міни,
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_10 на рішення
апеляційного суду Луганської області
від 08 серпня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, третя особа - ОСОБА_10, про
визнання удаваним договору
купівлі-продажу будинку, визнання
дійсним договору міни, визнання права
власності.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим,
що їй на праві власності належала
квартира АДРЕСА_1. Оскільки вона є
самотньою людиною похилого віку,
виникла необхідність щодо можливості
її спільного проживання з ОСОБА_7, яка
проживала окремо разом зі своєю сім`єю.
Для вирішення цього питання ОСОБА_7
домовилась із ОСОБА_9 про обмін її
квартири на домоволодіння АДРЕСА_2 та
земельну ділянку, на якій це
домоволодіння розташоване та які
належали останньому. При цьому ОСОБА_9
мав намір придбати квартиру для ОСОБА_8

Оскільки вона мала намір залишити все
своє майно ОСОБА_7, під час укладання
договору міни з метою уникнення зайвих
грошових витрат з оплати нотаріальних
дій та державного мита, вони оформили
відразу право власності на квартиру
ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8, а на
домоволодіння ОСОБА_9 на ім`я
ОСОБА_7 шляхом укладення відповідних
договорів купівлі-продажу.

Після укладення зазначених договорів
вона була зареєстрована в АДРЕСА_2 та
проживає там до цього часу,
користуючись ним як власник. Родина
ОСОБА_7 проживала та була зареєстрована
за іншою адресою.

У зв'язку з тим, що між ОСОБА_7 та її
чоловіком ОСОБА_10 у судовому порядку
вирішується спір щодо поділу спільного
сумісного майна, в тому числі і
домоволодіння АДРЕСА_2, вона звернулась
до суду з вказаним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 27 червня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 08 серпня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове про задоволення позовних
вимог. Визнано удаваним договір
купівлі-продажу житлового будинку з
належними господарськими та
побутовими будівлями і спорудами та
земельної ділянки, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_9
як продавцем та ОСОБА_7 як покупцем
16 травня 2006 року; визнано недійсним
договір міни, укладений 16 травня 2006
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 стосовно
житлового будинку з належними
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами, та земельної
ділянки, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_2; визнано за ОСОБА_6 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_2
з належними господарськими та
побутовими будівлями і спорудами, та
земельну ділянку, на якій розташований
житловий будинок АДРЕСА_2, як отримані
внаслідок договору міни від 16 травня 2008
року.

У касаційній скарзі ОСОБА_10 просить
скасувати ухвалене судове рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач не довела обставин, на
які посилалась як на обґрунтування
своїх вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
задоволення позовних вимог,
апеляційний суд виходив із того, що 16
травня 2006 року ОСОБА_9 та ОСОБА_7
уклали договір купівлі-продажу
спірного будинку з метою приховати
договір міни, який вони насправді
вчинили.

Однак, такий висновок зроблено судом
без належного з`ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін та без належної оцінки наданих
ними доказів.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 16 травня 2006 року був
укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_6
продала, а ОСОБА_8 придбала вказану
квартиру, за узгоджену сторонами суму в
розмірі 5 378,00 грн, які були отримані
продавцем від покупця до оформлення
цього договору (п. 2.1.Договору).

Даний договір підписано сторонами та
посвідчено нотаріально.

16 травня 2006 року був укладений договір
купівлі-продажу домоволодіння та
земельної ділянки, які розташовані по
АДРЕСА_2, згідно якого ОСОБА_9 продав, а
ОСОБА_7 придбала вказане домоволодіння
та земельну ділянку, за узгоджену
сторонами суму в розмірі 44 601,00 грн, з
яких 34 401,00 грн були отримані продавцем
від покупця до оформлення цього
договору, а решта суми в розмірі 10 200,00
грн покупець зобов'язався передати до 16
листопада 2006 року (п. 2.1.Договору).

Даний договір підписано сторонами та
посвідчено нотаріально.

31 липня 2006 року ОСОБА_7 було видано
державний акт про право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_2.

З копії паспорту ОСОБА_6 вбачається, що
вона з 28 липня 2006 року постійно
зареєстрована та проживає АДРЕСА_2
м. Луганськ.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_6
посилалась на приписи ст. 235 ЦК
України та вважала що договір
купівлі-продажу від 16 травня 2006 року,
укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_7
оформлено з метою приховати договір
міни між нею та ОСОБА_9

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитись
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
припущеннях свідків.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулються правилами
щодо правочину, який сторони насправді
вчинили.

За договором міни (бартеру) кожна із
сторін зобов'язується передати другій
стороні у власність один товар в обмін
на інший товар. Кожна із сторін
договору міни є продавцем того товару,
який він передає в обмін, і покупцем
товару, який він одержує взамін. Право
власності на обмінювані товари
переходить до сторін одночасно після
виконання зобов'язань щодо передачі
майна обома сторонами, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до оспорюваного договору
купівлі-продажу від 16 травня 2006
року ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_7 купила
домоволодіння та земельну ділянку по
АДРЕСА_2.

Вважаючи вказаний договір удаваним
правочином, ОСОБА_6 посилалась на те, що
насправді вони мали на меті укласти
договір міни вказаного нерухомого
майна.

В той же час, для визнання правочину
удаваним необхідно мати на увазі, що
обидві сторони договору діяли свідомо
для досягнення якоїсь особистої
користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників угоди.
Наміру однієї сторони на укладення
удаваної угоди недостатньо.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_6 не була стороною вказаного
договору, а допустимих доказів на
підтвердження наміру відповідачів
укласти саме договір міни вказаної
квартири на квартиру, яка належала
ОСОБА_6 вона не надала.

Крім того, оскільки ОСОБА_6 не була
стороною спірного правочину, до цих
правовідносин не можуть бути
застосовані положення ст. 235 ЦК України,
які містять правові наслідки удаваного
правочину, який сторони правочину
насправді вчинили для приховання
іншого правочину, і стосуються тільки
сторін договору.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про
задоволення позовних вимог, не
врахували вище вказаних вимог закону
та послався на обставини, які
передбачають правові наслідки
удаваного правочину для сторін цього
правочину (ч. 2 ст. 235 ЦК України), у
зв'язку з чим помилково скасували
рішення суду першої інстанції, яке
ухвалено згідно із законом.

Враховуючи наведене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з підстав, передбачених ст.ст. 336, 339 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 08 серпня 2013 року скасувати,
рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 27 червня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
М.І. Наумчук