Провадження № 2/127/578/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

01.04.2014 року
м.
Вінниця

Вінницький міський суд
Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Пєскова Є. Д.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду
Вінницької області звернулось
публічне акціонерне товариство
«Дельта Банк» з позовом до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості.

Позовні вимоги позивач мотивував тим,
що 01.10.2007 року між ПАТ «Дельта Банк»
(правонаступник ТОВ «Комерційний Банк
«Дельта») та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 001-01978-011007.
Відповідно до кредитного договору,
позивач відкриває відповідачу
картковий рахунок № НОМЕР_1 в
національній валюті - гривні, випускає
та надає держателю платіжну картку, а
також ПІН-код до картки, здійснює
обслуговування держателя на умовах,
викладених в тарифному пакеті Visa
Класичний, що міститься в додатку № 1 до
договору. Позивач надає держателю
кредит шляхом відкриття
відновлювальної відкличної кредитної
лінії на загальну суму 30 000, 00 гривень та
на день укладення кредитного договору
встановлює ліміт кредитної лінії на
рахунку в сумі 3 000, 00 гривень.
Відповідач станом на 28.10.2013 року
порушив умови кредитного договору і
має прострочену заборгованість в сумі 9
794, 59 гривень.

Вище викладене й стало підставою для
звернення до суду із вимогою про
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості за кредитним
договором в сумі 9 794, 59 гривень.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, хоча належним
чином був повідомлений про час і місце
розгляду справи. Представником
позивача в позовній заяві зазначено
клопотання про розгляд справи у його
відсутність і підтримання ним позовних
вимог в повному обсязі та можливість
проведення заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання повторно
не з'явився, хоча належним чином був
повідомлений про час і місце розгляду
справи. Причини неявки суду не
повідомлено.

Суд, враховуючи думку представника
позивача, ухвалив провести заочний
розгляд справи.

При розгляді справи судом встановлені
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

01.10.2007 року між ТОВ «Комерційний Банк
«Дельта» та ОСОБА_1 було укладено
договір № 001-01978-011007 на відкриття
карткового рахунку та обслуговування
платіжної картки. (а.с. 5-6)

Згідно статуту ПАТ «Дельта Банк»,
останнє є правонаступником ТОВ
«Комерційний Банк «Дельта». (а.с. 15)

Згідно п. 1.2. договору № 001-01978-011007 на
відкриття карткового рахунку та
обслуговування платіжної картки від
01.10.2007 року, банк, відповідно до
наданого держателем пакету документів,
а також згідно з вимогами банку та
чинного законодавства України,
відкриває держателю картковий рахунок
№ НОМЕР_1 в національній валюті -
гривні, випускає та надає держателю
платіжну картку, а також ПІН-код до
картки.

Згідно п. 1.3. вище зазначеного договору,
банк налає кредит шляхом відкриття
держателю відновлювальної відкличної
кредитної лінії на загальну суму 30 000, 00
гривень та на день укладання цього
договору встановлює ліміт кредитної
лінії на рахунку в сумі 3 000, 00 гривень.
Ліміт кредитної лінії розраховується
банком самостійно, та не може
перевищувати загальної суми кредитної
лінії. Перегляд та/або зміна ліміту
кредитної лінії здійснюється у
відповідності до внутрішніх процедур
банку та умов цього договору. Банк
самостійно не більше одного разу на
місяць може змінювати розмір ліміту
кредитної лінії в межах кредитної
лінії, при цьому сторони погодили, що у
даному випадку додаткова угода до
договору про зміну ліміту кредитної
лінії сторонами не складається.
Інформація щодо зміни розміру
кредитного ліміту та строків уведення
в дію зазначаються у щомісячній
виписці та/або текстовим повідомленням
в електронному вигляді на номер
мобільного телефону.

В договорі № 001-01978-011007 на відкриття
карткового рахунку та обслуговування
платіжної картки від 01.10.2007 року
міститься відмітка про отримання
картки та ПІН-конверту до неї
відповідачем 01.10.2007 року, що посвідчено
підписом останнього. (а.с. 6)

Відповідно до п. 3.6. вище зазначеного
договору держатель картки зобов'язаний
щомісяця в строки, визначені Правилами,
здійснювати погашення заборгованості
у вигляді обов'язкового мінімального
платежу, складові якого зазначаються у
Тарифах. Обов'язковими складовими
обов'язкового мінімального платежу є
частка погашення заборгованості,
овердрафт та прострочена
заборгованість попередніх періодів. В
залежності від умов Тарифів до складу
обов'язкового мінімального платежу
можуть включатись інші платежі.

Тарифами банку передбачено, що сплата
позичальником обов'язкового
мінімального платежу здійснюється
щомісячно, з 1 по 10 число. (а.с. 7)

Згідно розрахунку заборгованості,
наданого позивачем, відповідач станом
на 28.10.2013 року має заборгованість перед
позивачем за договором № 001-01978-011007 на
відкриття карткового рахунку та
обслуговування платіжної картки від
01.10.2007 року в розмірі 9 794, 59 гривень. (а.с.
13-14)

Однією із загальних засад цивільного
законодавства, зокрема, є свобода
договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3
ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений
принцип свободи договору, згідно якого
сторони вільні в укладені договору,
виборі контрагента та визначені умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Судом встановлено, що сторони
встановили як строк дії договору - до
повного виконання сторонами
зобов'язань за цим договором (п. 5.2.), так
і строки виконання зобов'язань (тарифи).

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань, що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Судом прийнято до уваги, що сама по собі
умова договору про його дію до повного
виконання позичальником зобов'язання
перед кредитодавцем, як то визначено в
п. 5.2. договору № 001-01978-011007 на відкриття
карткового рахунку та обслуговування
платіжної картки від 01.10.2007 року, не
може розглядатися як установлення
строку дії договору, оскільки це не
відповідає вимогам ст. 252 ЦК України,
згідно з якою строк визначається
роками, місяцями, тижнями, днями або
годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.

Судом перевірено розрахунок
заборгованості відповідача перед
позивачем і встановлено, що останній
раз відповідач знімав готівку 09.09.2008
року, платіж здійснював - 01.08.2008 року.
Також, в розрахунку зазначено, що за
період з 01.12.2009 року по 31.12.2009 року
відповідачем в останнє сплачено
комісію в сумі 376, 72 гривень. (а.с. 13-14)

Однак, з вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом банк
звернувся лише 06.12.2013 року (отримано
судом 11.12.2013 року).

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником
щомісячно, з 1 по 10 число, початок
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Отже, враховуючи вище зазначене, суд
прийшов до висновку, що вимоги позивача
про стягнення з відповідача
заборгованості заявлені після спливу
позовної давності.

Позивачем не заявлялось клопотання про
поновлення пропущених строків
позовної давності, і наявність
поважності причин пропуску цих строків
судом не встановлена.

Згідно п. 1.5. договору № 001-01978-011007 на
відкриття карткового рахунку та
обслуговування платіжної картки від
01.10.2007 року кошти кредитної лінії та
власні кошти держателя
використовуються для розрахунків за
товари чи послуги, що придбаваються
держателем у суб'єктів господарювання,
та зняття готівки, виконання
держателем своїх зобов'язань перед
банком за цим договором, та вчинення
інших операцій, які не заборонені
діючим законодавством України.

Судом прийнято до уваги, що п. 7 ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

З матеріалів, наданих суду позивачем
вбачається, що з 09.09.2008 року (останнє
зняття готівки) та з 31.12.2009 року (остання
оплата комісії відповідачем) до часу
звернення до суду - 06.12.2013 року, тобто
протягом більше трьох років, позивач не
звертався до відповідача із вимогами
про погашення заборгованості.

Ухвалою суду від 17.02.2014 року позивача
було зобов'язано надати суду виписку по
особовому рахунку відповідача, яка
тричі направлялась позивачу для
виконання.

Однак, вище зазначене судове рішення
позивачем виконано не було, причини не
виконання не повідомлено.

Тому, суд вважає, що позивач,
скориставшись своїми процесуальними
права, надав суду усі наявні докази по
даній справі, з яких не вбачається
взагалі видача кредиту відповідачу,
тобто жодних доказів отримання ОСОБА_1
кредиту суду не надано. Розрахунок
заборгованості, наданий позивачем, не є
первинним документом, як то, зокрема,
виписка по особовому рахунку. Доказів
розміру заборгованості, що є предметом
спору, суду не надано. Також, судом
звернуто увагу на те, що протягом
більше трьох років банк не вчиняв
жодних дій спрямованих на повернення
кредитної заборгованості.

Пунктом 31 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Судом у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК
України взяті до уваги рішення
Верховного Суду України, прийняті за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, які є
обов'язковими для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними
засадами цивільного законодавства є
справедливість, добросовісність та
розумність.

Суд також враховує, що одним з проявів
верховенства права є те, що право не
обмежується лише законодавством як
однією з його форм, а включає й інші
соціальні регулятори. Справедливість -
одна з основних засад права є
вирішальною у визначенні його як
регулятора суспільних відносин, одним
із загальнолюдських вимірів права. Суд
вважає за необхідне зазначити, що ця
позиція ґрунтується, в тому числі, на
Рішенні Конституційного Суду України
від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі №
1-33/2004.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України, відповідно до ст. 60 ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір. Докази не
можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, враховуючи
принцип диспозитивності цивільного
судочинства, суд прийшов до
переконання в тому, що позов не
підлягає задоволенню в повному обсязі
в зв'язку із недоведеністю позовних
вимог належними та допустимими
доказами.

Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України
судовий збір слід залишити за
позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись п. 3 та п.
6 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 15, 252-258, 261, 267, ч. 1 ст. 509,
ст.ст. 510, 526, 530, 610, 611, ч. 1 ст. 612, ч. 1 ст. 626,
ст.ст. 627, 629, 631, ч. 1 ст. 1046, ст. 1049, ч. 2 ст.
1050, ч. 1 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, Законом
України «Про захист прав споживачів»,
ст.ст. 2, 10, 11, 58-60, 88, 212-215, 218, 224-226, 228, 360-7
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ПАТ
«Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості по кредитному договору
- відмовити.

Судові витрати залишити за ПАТ «Дельта
Банк».

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України. Апеляційна
скарга на рішення суду позивачем може
бути подана протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя: