Справа № 371/2457/13-ц
Головуючий у І інстанції Капшук Л.О.
Провадження № 22-ц/780/3264/14
Доповідач у 2 інстанції ГолубКатегорія
РІШЕННЯ

Іменем України

28 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Голуб С.А.

суддів Таргоній Д.О.,
Приходька К.П.,

за участі секретаря Черепинець А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Миронівського районного суду
Київської області від 08 квітня 2014 року
за позовом ОСОБА_1, подану в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2, до відділу
освіти Миронівської районної
державної адміністрації Київської
області, директора Карапишівської
загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
ОСОБА_4, про зобов'язання вчинення дій
щодо звільнення вчителя школи із
займаної посади ,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом посилаючись на
те, що він є батьком неповнолітнього
ОСОБА_2, який є учнем 11 класу
Карапишівської ОСОБА_5 ступенів. Третя
особа по даній справі ОСОБА_4 є вчителем
трудового навчання (технології)
Карапишівської ОСОБА_5 ступенів та
викладає у т.ч. в класі його сина. ОСОБА_4
має вищу освіту за спеціальністю
«початкове навчання» за кваліфікацією
«вчитель початкової школи та
інформатики в початковій школі». Даний
вчитель не відповідає встановленим
чинним законодавством вимогам,
оскільки не має відповідної освіти для

викладання предметів у основній і
старшій школі, а тому не має права
викладати вищевказаний предмет у класі
сина і підлягає звільненню з посади.

21 серпня 2013 року позивач письмово
звернувся до директора Карапишівської
ЗОШ із проханням прийняти заходи щодо
звільнення зазначеного вчителя із
займаної посади, на що отримав лист,
яким по суті було відмовлено у
задоволенні прохання.

11 вересня 2013 року ним було направлено
поштою рекомендованим листом
аналогічну скаргу начальнику відділу
освіти Миронівської РДА щодо
звільнення ОСОБА_4 з посади. На скаргу і
запит відповіді не було надано.

Громадяни мають право безоплатно
здобути вищу освіту в державних і
комунальних навчальних закладах на
конкурсній основі. Відтак, здобуття
повної загальної освіти є державною
гарантією.

Відсутність у ОСОБА_4 відповідної
освіти є прямою невідповідністю його
займаній посаді, а тому грубо порушує
права його дитини, що має гарантоване
державою право на здобуття належної
освіти, яка має надаватись
кваліфікованими її кадрами, які
відповідають займаним посадам як за
рівнем освіти, так і за моральними
якостями.

Грубе порушення прав дитини полягає в
тому, шо вчитель ОСОБА_4 займає посаду,
яку не має права займати, що негативним
чином впливає на процес навчання,
фізичний та психічний стан учнів, у т.ч.
його сина. Сину не надається освіта
належного рівня і вказане порушене
право підлягає захисту в судовому
порядку.

Просив суд зобов'язати директора
Карапишівської загальноосвітньої
школи І-Ш ступенів ОСОБА_3 внести до
відділу освіти Миронівської
райдержадміністрації Київської
області подання про звільнення з
посади вчителя інформатики і трудового
навчання такої школи ОСОБА_4 у зв'язку з
виявленою невідповідності працівника
займаній посаді, зобов'язати відділ
освіти Миронівської районної
державної адміністрації Київської
області видати наказ про звільнення
вказаного вчителя з посади у зв'язку з
виявленою невідповідності займаній
посаді.

Рішенням Миронівського районного суду
Київської області від 08 квітня 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права . Посилається на
те, що суд застосував нормативний акт,
який втратив свою чинність, а саме
Типовий статут середнього
загальноосвітнього
навчально-виховного закладу, який був
затверджений наказом Міністерства
освіти України № 292 від 5 серпня 1993 року.

Також не погоджується із висновком
суду в тій частині, що прийняття ОСОБА_4
на посаду було зумовлено виробничою
необхідністю, оскільки вчителем з
відповідною освітою школа не
забезпечена.

Позивач наголошує на тому, що чинне
законодавство не передбачає такого
терміну як виробнича необхідність, а
тому суд не міг цим обґрунтовувати
правомірність зайняття ОСОБА_4 посади
вчителя.

Позивач просить рішення суду першої
інстанції скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов задоволити.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення С,
перевіривши матеріали справи у межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач є батьком неповнолітнього
ОСОБА_2, який є учнем 11 класу
Карапишівської ЗОШ І-ІН ступенів.

Третя особа ОСОБА_4 займає посаду
вчителя Карапишівської ЗОШ І - III
ступенів на підставі наказу начальника
відділу освіти Миронівської районної
державної адміністрації від 12.08.2010 №
144-к.

На час прийняття на посаду ОСОБА_4 мав
базову вищу освіту, здобуту в
Богуславському гуманітарному коледжі
ім. І.С. Нечуя-Левицького за напрямом
підготовки «Початкова освіта», та
кваліфікацію бакалавра, вчителя
початкових класів, вчителя інформатики
в початкових класах.

У 2011 році він закінчив Національний
педагогічний університет імені ОСОБА_6
і отримав повну вищу освіту за
спеціальністю «Початкове навчання» та
здобув кваліфікацію вчителя
початкової школи та інформатики в
початковій школі. Вказані обставини
підтверджені дипломами бакалавра та
спеціаліста.

Згідно довідки Карапишівської ЗОШ № 65
від ЗО жовтня 2013 року ОСОБА_4 викладає
трудове навчання в 11 класі
Карапишівської ЗОШ I-III ступенів. 5,5 год.
трудового навчання в 5 - 11 класах було
включено до його педагогічного
навантаження у зв'язку із звільненням
вчителя трудового навчання ОСОБА_7 із
займаної посади за власним бажанням із
31.08.2010 та неповним навантаженням ОСОБА_4

Після виходу із відпустки по догляду за
дитиною вчителя математики та
інформатики ОСОБА_8 педагогічне
навантаження ОСОБА_4 було переглянуто
шляхом передачі останній 2 годин
інформатики та 1 години створення
комп'ютерних презентацій.

Із 14.10.2013 по 25.10.2013 ОСОБА_4 навчався на
курсах підвищення кваліфікації
вчителів трудового навчання (додатково
вчителів інформатики) з інтегрованою
програмою, що проводилися Київським
обласним інститутом післядипломної
освіти педагогічних кадрів. Під час
курсів вчитель ОСОБА_4 захистив проект
на тему: «Використання засобів
інформаційно-комунікаційних
технологій на уроках трудового
навчання» та успішно склав
кваліфікаційний екзамен. Вказані
обставини підтверджуються
посвідченням № 4331 від 25.10.2013.

За час перебування у трудових
відносинах із Карапишівською ЗОШ І - III
ступенів ОСОБА_4 виявив добру
науково-теоретичну підготовку та
володіння методикою викладання
предмета, зарекомендував себе як
працівник, який забезпечує достатній
рівень викладання інформатики
відповідно до навчальних програм та
постійно вдосконалює свій професійний
рівень, володіє сучасними освітніми
технологіями, методичними прийомами,
застосовує інноваційні технології у
навчально-виховному процесі,
користується авторитетом серед колег,
учнів. До матеріалів справи додано його
характеристику з місця роботи,
датовану 07.04.2014, яка підтверджує
вказані обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що під
кваліфікацією розуміється рівень
теоретичних знань і практичних навичок
за відповідною професією, ступінь
освоєння яких виявляється у
встановленому державою тарифному
розряді, класі, категорії і дозволяє
виконувати роботу певної міри
складності. З іншого боку, важливо
наявність в працівника певних навичок
досвіду роботи.

В судовому засіданні не встановлені
обставини, що свідчать про те, що у
вчителя ОСОБА_4 відсутні необхідні
знання і навики, що виключають
можливість нормального виконання
обов'язків по конкретній посаді, і
підтверджуються об'єктивними даними
про те, що працівник не виконує і не
може виконувати тих функцій, що
покладені на нього за трудовим
договором.

Позивач не довів тих обставин, що права
його дитини на належний рівень освіти
порушені тим фактом, що у його класі
викладає вчитель ОСОБА_4, який не
відповідає займаній посаді за рівнем
освіти, і ефективним засобом захисту
вказаного права є звільнення вчителя з
посади.

Факт невідповідності вчителя займаній
посаді з інших підстав позивачем не
доводився та в судовому засіданні не
встановлений.

Судова колегія погоджується із такими
висновками суду, оскільки вони
зроблені на підставі повно і всебічно
встановлених обставин справи.

Суд першої інстанції правильно
визначив спірні правовідносини і норми
матеріального права, якими вони
регулюються, а саме ст. 54 Закону України
«Про освіту» та ч. 1 ст. 24 Закону
України «Про загальну середню освіту»,
якими визначаються вимоги до
педагогічного працівника, а також п. 3.26
Типового положення про атестацію
педагогічних працівників,
затвердженого наказом Міністерства
освіти і науки України від 06.10.2010 № 930.

Відповідно до статті 54 Закону України
«Про освіту» № 1060-ХІІ від 23 травня 1991
року педагогічною діяльністю можуть
займатися особи з високими моральними
якостями, які мають відповідну освіту,
професійно-практичну підготовку,
фізичний стан яких дозволяє виконувати
службові обов'язки.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про
загальну середню освіту» педагогічним
працівником повинна бути особа з
високими моральними якостями, яка має
відповідну педагогічну освіту,
належний рівень професійної
підготовки, здійснює педагогічну
діяльність, забезпечує
результативність та якість своєї
роботи, фізичний та психічний стан
здоров'я якої дозволяє виконувати
професійні обов'язки в навчальних
закладах системи загальної середньої
освіти.

Комплексне оцінювання педагогічної
діяльності вчителя, визначення
відповідності педагогічного
працівника займаній посаді, рівня його
кваліфікації здійснюється шляхом
атестації педагогічних працівників.

Відповідно до ст.. 27 Закону України «Про
загальну середню освіту» атестація
педагогічних працівників
загальноосвітніх навчальних закладів
незалежно від підпорядкування, типів і
форм власності є обов»язковою і
здійснюється, як правило, один раз на
п»ять років відповідно до Типового
положення про атестацію педагогічних
працівників затвердженого центральним
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері освіти.

За результатами атестації
педагогічних працівників
загальноосвітніх навчальних закладів
визначається відповідність
педагогічного працівника займаній
посаді, присвоюється кваліфікаційна
категорія та може бути присвоєне
педагогічне звання.

Відповідно до п. 3.26 Типового положення
про атестацію педагогічних
працівників затвердженого наказом
Міністерства освіти і науки України
від 06.10.2010 № 930 ( далі Положення), особи з
повною вищою педагогічною освітою або
іншою повною вищою освітою, прийняті на
посади педагогічних працівників за
спеціальностями, фахівці з яких не
готувалися вищими навчальними
закладами або підготовлені у
недостатній кількості, за умови
проходження ними підвищення
кваліфікації, атестуються як такі, що
мають відповідну освіту. Це положення
розповсюджується па осіб, які вже
прийняті на посади педагогічних
працівників.

Відповідно до п. 3.18 Положення особи,
прийняті на посади педагогічних
працівників після закінчення вищих
навчальних закладів, атестуються не
раніше двох років роботи на займаній
посаді.

В силу п.4.3 Положення випускникам вищих
навчальних закладів, які отримали вищу
освіту, при прийомі на роботу
встановлюється кваліфікаційна
категорія «спеціаліст».

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що ОСОБА_4 має вищу педагогічну
освіту, відповідає вимогам, які
ставляться законом до педагогічних
працівників, підвищував свою
кваліфікацію, будь-яких зауважень щодо
його професійного рівня, використання
ним методичних прийомів у
навчально-виховному процесі не
надходило, а тому право
неповнолітнього ОСОБА_2 на отримання
повної загальної освіти, на захист
якого звернувся позивач, не порушене, а
тому не підлягає захисту в обраний
позивачем спосіб.

Суд першої інстанції дійсно послався
на Типовий статут середнього
загальноосвітнього
навчально-виховного закладу, який був
затверджений наказом Міністерства
освіти України № 292 від 5 серпня 1993 року,
який втратив свою чинність у 2002 році.
Однак вказаний нормативний акт не мав
визначального значення для
регулювання виниклих правовідносин, а
тому не вплинув на правильність
висновків суду. Разом із тим, судова
колегія вважає, що із мотивувальної
частини рішення суду необхідно
виключити посилання на вказаний
нормативний акт, а в решті рішення суду
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307,309 ЦПК України ,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2
задовольнити частково.

Змінити рішення Миронівського
районного суду Київської області,
виключивши із мотивувальної частини
рішення суду посилання на Типовий
статут середнього загальноосвітнього
навчально-виховного закладу, який був
затверджений наказом Міністерства
освіти України № 292 від 5 серпня 1993 року.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: