Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/1913/14Головуючий у 1-й
інстанції Щаслива О.В. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 08 липня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
Головного управління Держземагенства
у Запорізькій області, реєстраційної
служби Запорізького міського
управління юстиції, третя особа -
комунальне підприємство "Градпроект"
про визнання недійсними державних
актів на право власності на земельні
ділянки

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом, який у подальшому
уточнила (т.с. 1 а.с. 74-79), і просила
визнати недійсними державні акти ЯЛ №
467744 та серії ЯЛ № 467745 від 17.10.2011 року на
право власності на ім'я відповідача
ОСОБА_2 на земельні ділянки площею 0,0411
га та 0,0335 га, розташовані АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначала, що вона на підставі
свідоцтва від 19 жовтня 2009 року є
власником будинку АДРЕСА_1, який набула,
ставши переможцем прилюдних торгів.
Після реєстрації права власності на
будинок вона звернулась до управління
Держкомзему в м. Запоріжжі для
оформлення права власності на земельну
ділянку, на якій знаходиться
вищевказаний будинок, проте у видачі
державного акта на земельну ділянку на
її ім'я було відмовлено на тій підставі,
що державні акти на право власності
видані на ім'я відповідача ОСОБА_2

Позивач вважає державні акти
недійсними з наступних підстав. Так, у
грудні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
управління Держкомзему в м. Запоріжжі
із заявою про поділ земельної ділянки
по АДРЕСА_1. 17 жовтня 2011 року йому були
видані державні акти на право
власності на земельні ділянки серії ЯЛ
№ 467744 та серії ЯЛ № 467745. Зазначені
державні акти були видані без
врахування того, що своєї згоди
позивачка не надавала.

Крім того позивач зазначала, що
матеріали польових та геодезичних
робіт не відповідають дійсності,
оскільки відповідно до нових державних
актів площа земельної ділянки
становить 746 кв. м, хоча фактична площа
земельної ділянки 753 кв. м.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 08 липня 2013 року
(т.с. 1 а.с.135-137) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
головного управління Держземагенства
у Запорізькій області задоволено.

Визнано недійсним державний акт серії
№ 467744 на право власності на земельну
ділянку площею 0,0411 га для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибну ділянку), що розташована в
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:07:075:0203, виданий на ім'я ОСОБА_2
управлінням Держкомзему у м. Запоріжжі
Запорізької області, зареєстрований в
поземельній книзі 17 жовтня 2011 року за №
00839.

Визнано недійсним державний акт серії
№ 467745 на право власності на земельну
ділянку площею 0,0335 га для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибну ділянку), що розташована в
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:07:075:0204, виданий на ім'я ОСОБА_2
управлінням Держкомзему у м. Запоріжжі
Запорізької області, зареєстрований в
поземельній книзі 17 жовтня 2011 року за №
00838.

У задоволенні позову до реєстраційної
служби Запорізького міського
управління юстиції відмовлено.

Позивач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням
суду першої інстанції погодилась,
останнє в апеляційному порядку не
оскаржувала.

Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, відповідач ОСОБА_2 у своїй
апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с.145-147)
просив скасувати рішення суду першої
інстанції (фактично в частині
задоволення позовних вимог позивача)
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог позивача
відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 10.10.2013 року (т.с. 1 а.с.166)
апеляційне провадження у цій справі за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 відкрито.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 20.11.2013 року (т.с.
1 а.с.203-207) апеляційну скаргу ОСОБА_2
задоволено.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 08 липня 2013 року у
цій справі скасовано та ухвалено нове
рішення, за яким у позові ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, Головного управління
Держземагенства у Запорізькій області,
реєстраційної служби Запорізького
міського управління юстиції, третя
особа - комунальне підприємство
«Градпроект» про визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05.03.2014 року (т.с. 1
а.с.238-241) касаційну скаргу ОСОБА_3
задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 20 листопада 2013 року
скасовано, справу направлено на новий
апеляційний розгляд.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника позивача,
дослідивши доводи апеляційної скарги
відповідача та матеріали справи,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
відповідача ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 145-147) не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК
України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд має право її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції,
задовольняючи уточнений позов
позивача ОСОБА_3 у частині визнання
недійсними державних актів на право
власності на ім'я відповідача ОСОБА_2 на
земельні ділянки площею 0,0411 га та 0,0335
га, розташовані по АДРЕСА_1, виходив з
того, що надання відповідачу права
власності на земельну ділянку, на якій
знаходиться будинок позивачки, у тому
числі без згоди останньої, є
незаконним.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки основані на
доказах, поданих сторонами, до
встановлених правовідносин вірно
застосовані норми матеріального права,
відсутні порушення норм
процесуального права.

Так, судом першої інстанції правильно
встановлено, що житловий будинок по
АДРЕСА_1 належав відповідачу ОСОБА_2 і
перебував в іпотеці та був придбаний
позивачкою ОСОБА_3 на прилюдних торгах
з реалізації предмета іпотеки.

19.10.2009 року позивач ОСОБА_3 отримала
свідоцтво про право власності на
придбане майно (т.с. 1 а.с.6) та 26.10.2009 року
зареєструвала своє право власності на
нього у ЗМБТІ (т.с. 1 а.с.7).

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу
України, в редакції закону станом на
день набуття права власності, до особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду, переходить право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором.

Якщо договором про відчуження
житлового будинку, будівлі або споруди
розмір земельної ділянки не визначено,
до набувача переходить право власності
на ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Таким чином, предметом судового спору у
цій справі є земельна ділянка під
придбаним позивачем житловим будинком,
будівлею або спорудою, та земельна
ділянка, яка необхідна для
обслуговування останніх.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, оскаржені державні акти від
17..10.2011 року на спірну земельну ділянку
видані відповідачу ОСОБА_2 вже після
втрати ним права власності на житловий
будинок та без згоди нового власника
будинку, а тому останні підлягають
визнанню недійсними.

Визнання актів недійсними при
вищевикладених обставинах у цій справі
є належним способом захисту набутих
позивачем ОСОБА_3 прав на вищезазначену
земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги відповідача
ОСОБА_2 є такими, що не спростовують
висновків суду першої інстанції, а лише
відображають позицію відповідача,
висловлену ним у запереченнях на позов
позивача і яку він вважає такою, що є
єдино вірною та єдино можливою.

Дійсно встановлено, що земельна
ділянка по АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_2
в іпотеку не передавалась та не була
предметом продажу на публічних торгах,
переможцем яких стала позивач ОСОБА_3
(т.с. 1 а.с.11-13).

Розмір зазначеної земельної ділянки
саме 753 кв.м був зазначений у договорі
іпотеки та у подальшому у документах з
продажу предмета іпотеки з публічних
торгів згідно Витягу ЗМБТІ від 19.07.2007
року на підтвердження належності
ОСОБА_2 предмету іпотеки (т.с.2 а.с.24),
виданого на підставі даних Реєстру
прав власності на нерухоме майно та
технічної документації (паспорту)
ЗМБТІ на житловий будинок по АДРЕСА_1,
яка не є правовстановлюючим документом
на зазначену земельну ділянку та не
може слугувати на підтвердження
розміру останньої.

Оскільки встановлено, що земельна
ділянка під будинком по АДРЕСА_1 площею
0,0746 га на час набуття ОСОБА_3 права
власності на цей житловий будинок вже
перебувала у власності ОСОБА_2 на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку,
зареєстрованого 22.03.2005 року за № 14
(т.с. 1 а.с.8-9).

Однак, земельна ділянка за адресою по
АДРЕСА_1 має конкретне цільове
призначення - для будівництва та
обслуговування конкретного житлового
будинку - по АДРЕСА_1 - та господарських
будівель і споруд за цією ж адресою
(присадибна ділянка).

Тому, право на отримання у власність
цієї земельної ділянки має саме
власник зазначеного будинку.

В силу вимог ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК
України у відповідній редакції ОСОБА_3
у 2009 році набула право на
переоформлення у встановленому
законом порядку саме на неї права
власності на зазначену земельну
ділянку, яка зайнята житловим будинком,
будівлею або спорудою, та на частину
земельної ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Проте, оформити своє право власності на
зазначену земельну ділянку у
встановленому законом порядку ОСОБА_3
не може через наявність незаконних
державних актів ЯЛ № 467744 та серії ЯЛ №
467745 від 17.10.2011 року на право власності
на ім'я відповідача ОСОБА_2 на земельні
ділянки площею 0,0411 га та 0,0335 га,
розташовані АДРЕСА_1.

При цьому, встановлено, що предметом
оспорювання у цій справі згідно
уточнених позовних вимог ОСОБА_3 (т.с. 1
а.с.74-79) є не державний акт на право
власності на ім'я ОСОБА_2 на земельну
ділянку площею 0,0746 га за адресою по
АДРЕСА_1, зареєстрований 22.03.2005 року за
№ 14 (т.с. 1 а.с.14), а саме державні
акти ЯЛ №467744 та серії ЯЛ № 467745 від
17.10.2011 року на право власності на ім'я
відповідача ОСОБА_2 на земельні ділянки
площею 0,0411 га та 0,0335 га, розташовані
АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с.15-16).

Суд першої інстанції правильно та з
додержанням вимог ст. 11 ч. 1 ЦПК України
розглядав дану справу саме в межах
заявлених вимог ОСОБА_3

Оскільки, визначення предмету позову,
зміна предмету або підстави позову,
уточнення останнього є виключним
правом позивача в силу цивільного
процесуального закону, яким позивач
ОСОБА_3 скористалась у цій справі.

Посилання ОСОБА_2 на ст. 140 ЗК України та
необхідність насамперед викупу у нього
спірної земельної ділянки,
передбаченого ЗК України, у даному
випадку є безпідставним.

Оскільки, положення ст. 140 ЗК України та
викупу спірної земельної ділянки
розповсюджуються лише на припинення
права власності, набуте на законних
підставах.

У даній ж справі оспорюється саме
правомірність набуття ОСОБА_2 права
власності на земельні ділянки площею
0,0411 га та 0,0335 га, розташовані АДРЕСА_1 за
державними актами ЯЛ №467744 та серії ЯЛ
№ 467745 від 17.10.2011 року, тобто вже після
припинення права власності ОСОБА_2 на
житловий будинок, для обслуговування
якого передавалась останньому у
власність земельна ділянка у 2005 році,
без згоди на це ОСОБА_3, як власника
цього будинку з 2009 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
апелянта на те, що вказівки суду
касаційної інстанції, зазначені в
ухвалі суду від 05.03.2014 року у цій справі,
є обов'язковими для апеляційного суду
при новому апеляційному розгляді цієї
справи.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив правовідносини,
які склалися між сторонами по справі,
дав їм належну правову оцінку, а також
дослідив надані сторонами докази і
відповідно їх оцінив. Суд першої
інстанції вірно застосував норми
матеріального та процесуального права
та прийняв рішення, яким спір знайшов
своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає передбачених законом підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу
ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції у повному обсязі у цій
справі, останній не має права на
компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3
судових витрат, понесених ним у зв'язку
із розглядом справи у суді апеляційної
інстанції (т.с. 1 а.с. 144).

Керуючись ст.ст. 307-308, 315, 317 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 08 липня 2013 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.