Єдиний унікальний номер 205/9628/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року

Ленінський районний суд
м.Дніпропетровська в складі
головуючого судді Остапенко Н.Г., при
секретарі Шевцовій М.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу та моральної
шкоди-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу та моральної шкоди . В
обґрунтування позову вказала, що 20
березня 2008 року між позивачем та
ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір позики
строком на один рік, відповідно до
якого вона передала останнім 100 000
доларів США, та 15 червня 2008 року 25 000
доларів США, що на момент укладання
договору за курсом НБУ відповідало
сумі в розмірі 998 750 гривень на строк до
20 березня 2009 року.

Позичальники в свою чергу згідно п. 2
договору позики, та розписки,
зобов'язалися повернути позивачу 125 000
доларів США позики зі сплатою належних
щомісячно до 20 числа кожного місяця по
1000 доларів США, як винагороду за
користування грошовими коштами, проте
борг з виплатою процентів за
користування грошима від суми позики
складає 24 750 доларів США, , що на момент
повернення боргу по договору за курсом
НБУ відповідало сумі в розмірі 197 752,50
грн.

Вказаний договір продовжувався ними
до 20 березня 2011 року, та з вказаного
часу борг не повернуто.

Крім того, позивач вважає, що своїми
діями по поверненню грошових коштів,
відповідачами заподіяно моральну
шкоду. Після того, як відповідачі не
повернули суму боргу в зазначений у
розписці термін, позивачка почала
відчувати психологічний дискомфорт, а
також значне порушення психологічної
рівноваги. Останні роки перебуває у
постійній емоційній напрузі.

На підставі вищевикладеного
позивачка просила стягнути солідарно
з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за
договором позики в розмірі 998750 грн. та
відсотків за користування позикою у
розмірі 197752,50 грн. пеню в розмірі 29962
грн., моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.
та судові витрати.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4
підтримали позовні вимоги у повному
обсязі та надала пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його
Представник ОСОБА_5 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнали в
повному обсязі. Звернулися до суду з
заявою про застосування строків
позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав в
повному обсязі, просив відмовити.
Звернувся до суду з заявою про
застосування строків позовної
давності.

Суд, вислухавши сторони, свідків,
дослідивши письмові матеріали справи,
вважає що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1, 20 березня 2008 року уклала
договір позики з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на
суму еквівалентну 100 000 доларів США
строком до 20 березня 2009 року /а.с.6/. На
виконання умов договору ОСОБА_1
передала відповідачам грошові кошти в
розмірі 100 000,00 доларів США.

В подальшому договір позики було
продовжено за домовленістю між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 до 20.03.2010 року, потім до 20.03.2011
року. Питання щодо продовження терміну
дії договору позики із відповідачем
ОСОБА_3 не вирішувалося.

18.01.2013 року відповідач
власноручно написав розписку в якій
зазначив, що отримав у ОСОБА_1 грошові
кошти у розмірі 100 000 доларів США 20.03.2008
року та 25 000 доларів США 15.06.2008 року під 1
% та 2 % на місяць. Зазначив, що за
договором позики від 20.03.2008 року
повинен був повернути гроші до 20.03.2009
року, але сплачував лише відсотки і то
не у повному розмірі. Також зазначив, що
борг визнає у повному обсязі у розмірі
125 000 доларів США та 24 750 доларів США
відсотків. Зобов*язався повернути при
першій можливості /а.с.7/.

В судовому засіданні встановлено,
що після підписання 20.03.2008 року
договору позики позивачка передала
відповідачам грошову суму у розмірі 100
000 доларів США з яких ОСОБА_2 передав
ОСОБА_3 лише 16 000 доларів США, що знайшло
своє підтвердження як в поясненнях
відповідача ОСОБА_3 так і відповідача
ОСОБА_2 В подальшому ОСОБА_3 зазначену
суму у розмірі 16 000 доларів США повернув
у повному обсязі ОСОБА_2, що також
підтвердив у судовому засіданні
відповідач ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобовязується повернути позикодавцеві
таку ж суму грошових коштів (суму
позики) або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості. Договір позики
є укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначення кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобовязаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором.

Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України,
позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Згідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на
одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання
процентів встановлюються договором.
Якщо договором не встановлений
розмір процентів, їх розмір
визначається на рівні облікової ставки
Національного банку України. У разі
відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються
щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник
не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

До пояснень відповідача ОСОБА_2
стосовно сплати відсотків, суд
відноситься критично, оскільки з боку
відповідача не надано жодного
належного доказу в обґрунтування
зазначеного. Допитані в судовому
засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7
підтвердили лише факт передачі
відсотків у розмірі 1 000 доларів США
декілька разів. Також суд відноситься
критично і до наданих, з боку
відповідача ОСОБА_2, договора
купівлі-продажу 15/100 частин
домоволодіння №10а за адресою:
м.Дніпропетровськ, вул..Пугачова, як на
виконання умов договору позики та
довіреності від 28.03.2008 року, оскільки
зазначені документи не підтверджують
факт виконання зобов*язання.

В судовому засіданні відповідачем
ОСОБА_3, було заявлено клопотання про
застосування строків позовної
давності, пояснивши, що в березні 2008
року ОСОБА_2 дісно брались кошти в
розмірі 100 000,00 доларів США у ОСОБА_1, так
як на той період часу йому були
необхідні кошти, він попросив у ОСОБА_2
зайняти йому 16 000,00 доларів США на
придбання та ремонт квартири. В вересні
2008 року, ним було повернуто ОСОБА_1
через ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 16 000,00
доларів США. До нього на протязі всього
часу дії договору претензій зі сторони
ОСОБА_1 не було та договір від 20.03.2009
року не продовжував.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст.. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до договору позики від
20.03.2008 року укладеного між позивачкою
ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, предметом якого є зобов'язання
останніх повернути всю суму позики у
розмірі 100 000,00 доларів США у строк до
20.03.2009 року. Вказаний строк є строком
виконання всіх зобов'язань за
договором позики, а отже за
відсутності вказаної у договорі
істотної умови - строку дії договору,
строк остаточного повернення наданої
відповідачам суми позики - є не тільки
строком виконання зобов'язань, а й
терміном дії договору , укладеного
сторонами 20.03.2008 року. ОСОБА_1,
звернулась до суду з вимогою про
стягнення боргу з відповідача ОСОБА_3
лише 18 листопада 2013року, таким чином
суд вважає, що позивачка пропустила
строк позовної давності про стягнення
боргу з відповідача ОСОБА_3.

Також, в судовому засіданні
відповідачем ОСОБА_2 , було заявлено
клопотання про застосування строків
позовної давності.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача ОСОБА_2 на сплив строку
позовної давності виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України,
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов`язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

Встановлено, що на договорі позики
містяться написи ОСОБА_2 про
продовження дії договору до 20.03.2011
року(а.с.6 на звороті), а також розписка
від 18.01.2013 року(а.с.7)

Таким чином, суд приходить до
висновку, що позивачем не пропущений
строк позовної давності про стягнення
боргу з відповідача ОСОБА_2, оскільки
відповідно до ст. 264 ЦПК України,
перебіг позовної давності був
перерваний.

Отже виходячи з вищевикладеного, суд
вважає що позовні вимоги в частині
стягнення боргу в розмірі 998 750 грн та
відсотків за користування позикою в
розмірі 197 752,50 грн., з ОСОБА_2 є
обґрунтованими, доведеними та такими,
що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлена
вимога про відшкодування моральної
шкоди у сумі 20 000 грн.

Відповідно до ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав, яка відшкодовується
грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до положень статті 1167
ЦК України компенсація моральної шкоди
здійснюється за наявності всіх
загальних умов відповідальності за
завдання шкоди, а саме: протиправної
поведінки, моральної шкоди, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
завданою моральною шкодою та вини
заподіювача.

Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» передбачено, що у позовній заяві
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди має бути зазначено, в
чому полягає ця шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджено.

Враховуючи зазначені положення,
судом не встановлено факту доведеності
заподіяння моральної шкоди позивачеві,
а сама позовна заява, окрім вимоги про
стягнення суми моральної шкоди, не
містить факту наявності та
обґрунтування заподіяння такої шкоди.

Позивачем не зазначено, в чому
конкретно йому була завдана моральна
шкода, чим підтверджується факт її
заподіяння, яких моральних чи фізичних
страждань зазнав позивач: чи
погіршився стан здоров'я і потребував
лікування або погіршилися стосунки з
оточуючими.

Відповідно до вимог ст.ст.10-11 ЦПК
України позивач не надав суду
переконливих доказів про спричинення
йому моральної шкоди.

Крім того, суд звертає увагу на ту
обставину, що позивач просить стягнути
моральну шкоду за порушення
зобов'язань, які виникли з договірних
відносин, що в даному випадку
унеможливлює задоволення позовних
вимог в цій частині.

За таких обставин підстав для
стягнення моральної шкоди немає, а тому
в цій частині позов не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
з ОСОБА_2 слід стягнути на користь
позивача судові витрати, сплачені при
подачі позову майнового характеру про
стягнення боргу у вигляді судового
збору у розмірі 3 441 грн.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 88 ЦПК
України, ст. ст. 509, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1049
ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,
відсотків та моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН:
НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_2
суму боргу за договором позики від 20
березня 2008 року в розмірі 998 750 грн. та
відсотки у розмірі 197 752 грн. 50 коп.

В задоволенні позову в іншій частині
- відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,
відсотків та моральної шкоди -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати у розмірі 3 441 грн.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом 10 днів з дня
його проголошення.

Суддя
Н.Г. Остапенко