АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4794/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Банк Перший»
на ухвалу Оболонського районного суду
м. Києва від 10 лютого 2014 року по справі
позовом Публічного акціонерного
товариства «Банк Перший» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,

встановила:

В січні 2014 року позивач ПАТ «Банк
Перший» звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за кредитним договором в розмірі 69 716
грн. 56 коп., разом з заявою про
забезпечення вказаного позову, шляхом
накладення арешту на рухоме та
нерухоме майно, належне відповідачу.

Ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва від 10 лютого 2014 року в
задоволенні заяви про забезпечення
позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник
«Банк Перший» - Остапенко І.В. подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати ухвалу суду та постановити
нову, якою задовольнити заяву про
забезпечення позову, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Зазначав, що чинним законодавством
України на заявника покладено
обов'язок лише обґрунтування причин
звернення із заявою про забезпечення
позову, що було виконано ПАТ «Банк
Перший». Жодним положенням відповідних
нормативно-правових документів не
передбачено обов'язку особи, яка
звернулась із заявою про забезпечення
позову, надавати суду докази про
наявність у відповідача нерухомого та
рухомого майна. Вказував, що суд першої
інстанції не дослідив та не звернув
увагу на документи, які були додані до
заяви про забезпечення позову, а саме:
свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ
«Оберіг», засновником якої є ОСОБА_2,
довідку з ЄДРПОУ ТОВ «Оберіг»,
свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу
та просив задовольнити; представник
відповідача вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухавши пояснення осіб, що з'явились
в судове засідання, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ПАТ «Банк Перший» звернувся до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором в сумі 69 716 грн. 56
коп.

Звертаючись із заявою про вжиття
заходів забезпечення позову, ПАТ «Банк
Перший» просив:

- накласти арешт на все рухоме та
нерухоме майно, яке належить ОСОБА_2 на
праві власності та заборонити ОСОБА_2
відчужувати та/або розпоряджатися в
будь-якій інший спосіб, а також вчиняти
будь-які правочини щодо всього
рухомого та нерухомого майна, яке
належить ОСОБА_2 на праві власності в
межах суми позову;

- накласти арешт на частку у
статутному фонді підприємств, які
належать ОСОБА_2 на праві власності та
заборонити відповідачу відчужувати
та/або розпоряджатися, а також вчиняти
будь-які дії, спрямовані на відчуження
частки у статутних фондах в межах суми
позову;

- заборонити ОСОБА_2 вчиняти
будь-які дії, спрямовані на прийняття
будь-яких рішень, передбачених
статутами підприємств щодо
розпорядження майном або погіршення
фінансового стану підприємства, де
вона володіє часткою у статутному
фонді в межах суми позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд
першої інстанції в оскаржуваній ухвалі
від 10.02.2014 року виходив з того, що
позивач не надав доказів про наявність
у відповідача нерухомого та рухомого
майна, а тому заява про забезпечення
позову задоволенню не підлягає.

З даними висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується,
оскільки вони відповідають
матеріалам справи та ґрунтуються на
вимогах процесуального закону.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів може утруднити або
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України,
позов забезпечується, зокрема,
накладенням арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб; забороною вчиняти
певні дії; встановленням обов'язку
вчинити певні дії; передачею речі, яка є
предметом спору, на зберігання іншим
особам. Види забезпечення позову мають
бути співмірними із заявленими
позивачем вимогами.

Співмірність передбачає
співвідношення судом негативних
наслідків від вжиття заходів до
забезпечення позову з тими негативними
наслідками, які можуть настати в
результаті невжиття цих заходів, з
урахуванням відповідності права чи
законного інтересу, за захистом яких
заявник звертається до суду, вартості
майна, на яке він заявляє клопотання
накласти арешт, чи майнових наслідків
заборони відповідачу здійснювати
певні дії.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 2006 року №9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
розглядаючи заяву про забезпечення
позову суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Як вбачається з позовної заяви ПАТ
«Банк Перший», загальний розмір
заявлених позовних вимог про стягнення
заборгованості становить 69 716 грн. 56
коп.

Подаючи заяву про забезпечення позову,
заявник просив накласти арешт на все
нерухоме та рухоме майно відповідача,
не зазначивши, на яке конкретне майно
необхідно накласти арешт, у зв'язку з
чим неможливо визначити співмірність
виду забезпечення позову із заявленими
позивачем вимогами.

Доводи апеляційної скарги про те, що до
заяви позивачем було додано копії
документів про належність відповідачу
на праві власності квартири, висновків
суду першої інстанції не спростовують,
оскільки, виходячи із розміру
заявлених позовних вимог, позивач
належним чином не обґрунтував
необхідність накладення арешту на
двокімнатну квартиру, загальною площею
86,4 кв.м. При цьому в суді апеляційної
інстанції з пояснень представника
відповідача встановлено, що зазначена
у копії свідоцтва квартира АДРЕСА_1
передана в іпотеку для забезпечення
зобов'язань за іншим кредитним
договором.

Крім того, зазначаючи у заяві про
забезпечення позову про необхідність
накладення арешту на частку у
статутному фонді підприємств, які
належать ОСОБА_2 на праві власності, та
заборони відповідачу відчужувати
та/або розпоряджатися, а також вчиняти
будь-які дії, спрямовані на відчуження
частки у статутних фондах в межах суми
позову, позивач також не вказав, на
частку у статутному фонді якого саме
підприємства він просить накласти
арешт, який розмір частки, що належить
позивачу, та яка її вартість.
Відсутність зазначеного обґрунтування
у заяві позивача також позбавляє суд
можливості визначити співмірність
такого виду забезпечення позову
заявленим позовним вимогам.

Заява позивача в частині заборони
розпорядження майном підприємств,
частка у статутному фонді яких
належить відповідачу, не відповідає
вимогам ч. 1 ст. 152 ЦПК України, оскільки
втручання в господарську діяльність
підприємства суперечить вимогам
законодавства, про що вказав Пленум
Верховного Суду України у п. 4
вищевказаної Постанови. Тим більше, що
відповідачем у справі є фізична особа,
а не підприємство.

Таким чином, постановляючи ухвалу від 10
лютого 2014 року, суд першої інстанції
врахував положення ст. 151-152 ЦПК України,
що регулюють питання вжиття заходів
забезпечення позову, а також
рекомендації та роз'яснення, що
містяться у Постанові Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 22
грудня 2006 року.

Доводи апеляційної скарги висновків
ухвали суду не спростовують та на їх
правильність не впливають

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Оскільки ухвала суду постановлена з
дотримання норм діючого законодавства,
висновки суду відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк Перший»
- відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м.
Києва від 10 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий : Судді: