Справа № 427/2469/14-ц
Провадження № 2/427/1287/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2014 року

Свердловській міський суд Луганської
області у складі:

головуючого судді Шевцова О.А.,

при секретарі с/з Арнаутової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Свердловського
міського суду Луганської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Ровенькиантрацит», третя особа -
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків у м. Свердловськ Луганської
області, про стягнення моральної шкоди
завданої внаслідок отримання
трудового каліцтва,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із
позовною заявою, в обґрунтування якої
зазначив, що він з 09.08.1993 р. по 13.05.2007 р.
працював у ВП "Шахта ім. Ф.Е.
Дзержинського" ДП "Ровенькиантрацит".

Внаслідок нещасного випадку, який
стався 11.07.2003 р. під час праці, позивач
отримав на виробництві відкриту травму
грудної клітки з численними
пошкодженнями ребер і правої легені. За
висновком МСЕК 06.05.2004 р. позивачу було
первинно встановлено 40 % втрати
професійної працездатності,
встановлено третю групу інвалідності
та взято на облік до ВВД ФСНВ.

12.05.2006 р. з ОСОБА_2 повторно стався
нещасний випадок, внаслідок якого
останній отримав трудове каліцтво.

На теперішній час, згідно довідки МСЕК,
загальний ступінь втрати ОСОБА_2
професійної працездатності з
виробничих травм становить 20 %. У
зв'язку з втратою професійної
працездатності позивач отримує
страхові виплати.

Позивач зазначає, що він отримав
незворотні наслідки у стані свого
здоров'я, його працездатність суттєво
обмежилась, що прямо вплинуло на
життєві плани та трудові перспективи.
ОСОБА_2 втратив можливість
продовжувати працювати та отримувати
гідну заробітну плату, оскільки
більшість робочих професій, пов'язаних
з видобутком вугілля, для нього закрита
у зв'язку з невідповідністю фізичного
стану здоров'я. За висновками МСЕК
позивачу протипоказана праця у
підземних умовах. Через розуміння
неможливості повного відновлення
здоров'я він постійно знаходиться в
пригніченому стані. Нормальні життєві
зв'язки позивача порушені та йому
доводиться докладати додаткових
зусиль для організації свого життя.
Нестача коштів на лікування також
додає душевних страждань від безсилля
та безсилля ліків допомогти
позбавитись болі. ОСОБА_2 постійно
відчуває наслідки трудового каліцтва,
позбавлений можливості займатися
домашніми справами, навіть тими, що
потребують незначних фізичних зусиль.

У зв'язку з отриманим трудовим
каліцтвом, позивач погано засинає
вночі, іноді відчуває нестерпні болі.

Посилаючись на ст. 1167 ЦК України та ст.
237-1 КЗпП України, позивач вважає, що він
має право на відшкодування моральної
шкоди, розмір якої оцінює в 20000 грн.

В позові зазначено, що з моменту
набрання чинності Закону України "Про
внесення змін до Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності", а саме - з 30.03.2007 р.,
особи, яким встановлено стійку втрату
професійної працездатності,
позбавлені права на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду. На
думку позивача, на момент
правовідносин по відшкодуванню шкоди
не були чинними положення Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності", що
передбачали обов'язок Фонду провести
страхову виплату за моральну шкоду за
наявності заподіяння такої шкоди.

Зазначені зміни до вищевказаного
закону рішенням Конституційного суду
України від 08.10.2008 р. у справі № 1-32/2008,
визнані такими, що відповідають
Конституції України з огляду на те, що
право громадян на відшкодування
моральної шкоди не порушено, оскільки
ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України,
громадянам надано право на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок власника підприємства або
уповноваженого ним органу.

ОСОБА_2 також вказав, що згідно змісту
актів про нещасний випадок на
виробництві від 13.07.2003 р. та 15.05.2006 р.
основною причиною нещасних випадків
була недосконалість технологічного
процесу, тобто роботодавцем не були
встановлені на належному рівні
безпечні умови праці.

Позивач просить суд стягнути на його
користь з відповідача моральну шкоду,
спричинену пережитими фізичними та
моральними стражданнями у зв'язку з
трудовим каліцтвом, в розмірі 20000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2
підтвердив обставини, викладені в
позові, та наполягав на задоволенні
заявлених вимог, зазначивши, що
моральна шкода йому спричинена саме
внаслідок отримання ним трудового
каліцтва 13.07.2003 р. та 15.05.2006 р.

Представник відповідача - державного
підприємства "Ровенькиантрацит" в
судовому засіданні позов не визнала та
надала письмове заперечення, в якому
зазначила, що згідно з п. 1 ч. 4 Акту
розслідування нещасного випадку від
15.05.2006 р. причинами нещасного випадку,
що стався з ОСОБА_2, є порушення ним
технологічного процесу, а саме -
порушення ст. 14 Закону України "Про
охорону праці", п. 1.11 Інструкції з
охорони праці для ГРП. Крім того, в акті
від 15.05.2006 р. комісією вказано, що було
проведено інструктаж щодо безпечного
виконання робіт на робочому місці
позивачу перед початком трудової
зміни. Діставшись робочого місця 15.05.2006
р., позивач не відмовився від виконання
наряду, що свідчить про відсутність
явної безпеки на робочому місці. Саме
порушення технології виконання робіт
самим позивачем призвело до нещасного
випадку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено
обов'язок відшкодування працівнику
моральної шкоди, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. З огляду на зазначену
норму, представник відповідача вказує,
що згідно довідки МСЕК, для ОСОБА_2 не
було встановлено потреб в соціальній,
трудовій та побутовій реабілітації,
спеціальні технічні засоби для
пересування, самообслуговування та
догляду також не потрібні.

В запереченні також зазначено, що за
позовом, через втрату роботи позивач
втратив можливість працювати та
отримувати заробітну плату, проте
згідно доданих до позову документів,
позивач є пенсіонером за віком та
отримує відповідну пільгову пенсію, а
також отримує відповідні виплати, що
компенсують втрачений заробіток.

У зв'язку з тим, що робота в підземних
умовах є важкою та небезпечною, всі
працівники є застрахованими
відповідно діючого законодавства.
Позивач, укладаючи з відповідачем
трудовий договір, відповідно до ст. 29
КЗпП України, був повідомлений про
важкі, шкідливі та небезпечні умови
праці, можливі негативні наслідки цих
умов праці на стан його здоров'я та
пов'язані з цими умовами праці пільги
та компенсації. Позивач, який був
застрахований підприємством від
нещасного випадку на виробництві,
отримав одноразову допомогу та
щомісячні виплати, з чого представник
відповідача заяви ОСОБА_2 щодо втрати
єдиного джерела для існування родини,
вважає безпідставними.

Посилаючись на Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язаного з виконанням
трудових обов'язків, затверджений
наказом МОЗ України від 22.11.1995 р., який
також покладає на МСЕК встановлення
факту спричинення моральної шкоди,
представник відповідача зазначає, що
факту спричинення моральної шкоди
позивачу комісією МСЕ не встановлено.

Стосовно вимог ОСОБА_2 щодо моральних
страждань, спричинених йому травмою 2003
року, представник відповідача вважає
за доцільне звернутись до Фонду СНВ,
клієнтом якого є позивач, оскільки
період з 01.04.2001 р. по 31.12.2005 р. підпадає
під дію ч. 3 ст. 34 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності", яка передбачала право
потерпілого на відшкодування
моральної шкоди за її наявності за
рахунок Фонду.

В судовому засіданні представник
відповідача пояснила, що втрата
професійної працездатності
встановлена позивачу не безстроково,
оскільки в довідці МСЕК наступною
датою огляду є 10.12.2014 р. Крім того,
позивача було звільнено з підприємства
за прогули.

Представник відповідача також звернув
увагу на те, що згідно виписки № 3398 з
медичної карти ОСОБА_2, останнього було
виписано за порушення лікарняного
режиму - розпивання алкогольних напоїв.

Представник третьої особи - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків та
професійних захворювань України в м.
Свердловську, в судовому засіданні
підтвердила факт проведення позивачу
страхових виплат, також пояснила, що
суми з відшкодування моральної шкоди
відділенням Фонду позивачу не
сплачувались.

Суд, вислухавши у судовому засіданні
пояснення позивача, представника
відповідача та третьої особи,
дослідивши матеріали справи, вважає
позов таким, що не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вона є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до приписів ст. 237-1 КЗпП
України, відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно ст. 14 Закону України "Про охорону
праці", працівник зобов'язаний: дбати
про особисту безпеку і здоров'я, а також
про безпеку і здоров'я оточуючих людей
в процесі виконання будь-яких робіт чи
під час перебування на території
підприємства; знати і виконувати
вимоги нормативно-правових актів з
охорони праці, правила поводження з
машинами, механізмами, устаткуванням
та іншими засобами виробництва,
користуватися засобами колективного
та індивідуального захисту; проходити
у встановленому законодавством
порядку попередні та періодичні
медичні огляди. Працівник несе
безпосередню відповідальність за
порушення зазначених вимог.

Відповідно до п. "е" ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності» в редакції, яка діяла
на момент первинного встановлення
позивачу втрати відсотків професійної
працездатності, за органами Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві був
передбачений обов'язок з відшкодування
моральної шкоди, заподіяної умовами
виробництва, за наявності факту
заподіяння цієї шкоди.

Згідно ст. 58 Конституції України,
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Як вбачається з копії трудової книжки
(а.с. 6-7), ОСОБА_2 з 09.08.1993 р. по 13.05.2007 р.
працював на підземних роботах у
відокремленому підрозділі «Шахта ім.
Ф.Е. Дзержинського» державного
підприємства «Ровенькиантрацит»,
після чого був звільнений за ст. 40 ч. 4
КЗпП України - за прогули без поважних
причин.

Відповідно копії акту про нещасний
випадок № 33 від 13.07.2003 р. за формою Н-1
(а.с. 10-11), складеного на відокремленому
підрозділі «Шахта ім. Ф.Е.
Дзержинського» державного
підприємства «Ровенькиантрацит», на
вказаному підприємстві 11.07.2003 р. о 14
годин 30 хвилин, під час розштибовки
конвеєру СП-202 по конвеєрній просіці
лави № 710 відшарувавшимся шматком
вугілля з бокової сторони виробітку
було травмовано праву ногу ОСОБА_2, при
цьому останній відскочив та впав на
борт конвеєру СП-202 та травмував праву
сторону грудей.

Згідно п. 7 вищевказаного акту від 13.07.2003
р., причинами нещасного випадку є:
недотримання потерпілим заходів
особистої безпеки під час виконання
робіт та недостатній контроль з боку
гірничого майстра за приведенням
робочих місць в безпечний стан.

Згідно витягу з акту огляду МСЕК від
06.05.2004 р. (а.с. 8), позивачу ОСОБА_2
первинно встановлено 40 відсотків
втрати професійної працездатності за
трудовим каліцтвом від 11.07.2003 р.

З копії акту про нещасний випадок,
пов'язаний з виробництвом, № 33 від
15.05.2006 р. (а.с. 12-14) вбачається, що 12.05.2006 р.
о 11 годин 50 хвилин, під час виконання
наряду в зміну гірничого майстра
дільниці ремонтно-відновлювальних
робіт № 2 після робіт зі збільшення
перетину виробітки (випуску порід
крівлі з міжрамного простору), під час
вбирання гірничої маси, породою, що
відшарувалася та випала з боку
виробітки, травмувало ліве передпліччя
ОСОБА_2. Відповідно п. 10 зазначеного
акту, ОСОБА_2 було порушено ст. 14 Закону
України "Про охорону праці" та п. 1.11
Інструкції з ОП для ГРП. Причиною
нещасного випадку є неякісна оборка
боків виробітки та знаходження
потерпілого в небезпечній зоні під час
вбирання гірничої маси.

Згідно довідки МСЕК від 15.01.2013 р. (а.с. 9),
ОСОБА_2 повторно встановлено 20 % втрати
професійної працездатності з 01.01.2013 р.
по 01.01.2014 р., з яких 15 % втрати зумовлено
виробничою травмою від 11.07.2003 р., 5 % - за
виробничою травмою від 12.05.2006 р.

Наявність трудового каліцтва у
позивача, а також факт проходження ним
лікування підтверджується також
копіями епікризів з історії хвороби
(а.с. 15-17).

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. До
юридичних фактів, які має довести
позивач у зазначеній справі, зокрема,
належить доведення факту завдання
моральної шкоди та розміру
відшкодування завданої моральної
шкоди. Доведення цих обставин
позивачем можливе на підставі доказів,
перелічених у статті 57 ЦПК України.

Суд приходить до висновку, що трудове
каліцтво позивача виникло внаслідок
нещасних випадків на виробництві
відповідача під час виконання трудових
обов'язків, які відбулись у 2003 та 2007
роках.

Відповідно п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р.
(далі - Постанова № 4), оскільки питання
відшкодування моральної шкоди
регулюються законодавчими актами,
введеними у дію в різні строки, суду
необхідно в кожній справі з'ясовувати
характер правовідносин сторін і
встановлювати якими правовими нормами
вони регулюються, чи допускає
відповідне законодавство
відшкодування моральної шкоди при
даному виді правовідносин, коли набрав
чинності законодавчий акт, що визначає
умови і порядок відшкодування
моральної шкоди в цих випадках, та коли
були вчинені дії, якими заподіяно цю
шкоду.

З огляду на те, що нещасний випадок на
виробництві, який стався з позивачем
11.07.2003 р., стався під час дії норми, яка
передбачала обов'язок відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
трудового каліцтва або професійного
захворювання, за Фондом соціального
страхування від нещасних випадків,
вимогу щодо стягнення моральної шкоди
за вказаним нещасним випадком позивач
має право пред'явити до робочого органу
Фонду соціального страхування від
нещасного випадку, до якого його було
первинно прийнято на облік та
призначено страхові виплати за
вказаним трудовим каліцтвом. З
визначеного випливає, що роботодавець -
ДП "Ровенькиантрацит", стосовно вимоги
відшкодування моральної шкоди,
завданої трудовим каліцтвом внаслідок
нещасного випадку, що стався 11.07.2003 р.,
не є належним відповідачем та вимоги в
цій частині не підлягають задоволенню.

Пунктом 5 Постанови № 4 також визначено,
що відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.
Особа (фізична чи юридична)
звільняється від відповідальності по
відшкодуванню моральної шкоди, якщо
доведе, що остання заподіяна не з її
вини. Відповідальність заподіювача
шкоди без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством.

Стосовно вирішення питання наявності
факту завдання роботодавцем моральної
шкоди, внаслідок виникнення нещасного
випадку на виробництві від 12.05.2006 р.,
слід зазначити що єдиною причиною його
виникнення було порушення потерпілим
правил безпеки на виробництві, у
зв'язку з чим, не може йти мова про
наявність провини та протиправність
діянь з боку роботодавця, тобто
відсутня провина відповідача у
спричиненні позивачу трудового
каліцтва та моральної шкоди та
відсутній причинний зв'язок між
завданою шкодою позивачу та діями
відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимоги.

Керуючись ст. ст. 34 ч. 9 Закону України
«Про загально обов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань», ст. 14 Закону України "Про
охорону праці", ст. 23 ЦК України, ст. 237-1
КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Ровенькиантрацит» про стягнення
моральної шкоди завданої внаслідок
отримання трудового каліцтва -
відмовити у повному обсязі за
необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Луганської області через
Свердловський міський суд Луганської
області. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.А.Шевцов