Справа № 2/359/57/2013 Головуючий у І
інстанції Чирка С.С.Провадження №
22-ц/780/664/14 Доповідач у 2
інстанції ІгнатченкоКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 18 листопада 2013 року у справі за
позовом публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом,
обґрунтовуючи його тим, що 9 вересня 2008
року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» укладений кредитний договір №
322904/, відповідно до умов якого,
відповідачу було надано кредит в сумі
100 000 дол. США строком на 120 місяців, з
терміном повернення до 9 вересня 2018
року, з виплатою 14,35% річних та
зобов'язанням з її боку виплачувати
суму кредиту щомісячними однаковими
платежами згідно із графіком погашення
кредиту та інших платежів, а також
відсотки за користування наданими
коштами. Кредит надавався за програмою
«кредит під заставу нерухомості»,
однак при підготовці проекту договору,
в п. 1.1 правочину була допущена
механічна помилка в частині програми
кредитування, де замість «кредит під
заставу нерухомості» помилково
зазначено «споживчий кредит на
автомобіль», що не впливає на суть
договору.

За вказаним кредитним договором 9
вересня 2008 року між банком та ОСОБА_2
укладений договір іпотеки.

Цього ж дня між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір
поруки.

Зобов'язання за кредитним договором
ОСОБА_1 і поручитель належним чином не
виконують внаслідок чого станом на 18
травня 2012 року заборгованість за
кредитом складає 331 397,36 дол. США, що за
курсом НБУ еквівалентно 2 648 196,30 грн.,
яку банк, з урахуванням уточнених
вимог, просив стягнути солідарно з
відповідачів на свою користь.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 18 листопада 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
в особі Київської регіональної
дирекції «Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість за кредитним договором
№ 322904/ 9 вересня 2008 року в сумі 168
321, 84 дол. США, що за курсом НБУ
еквівалентно 1 345 396,40 грн. та вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
відповідачі подали апеляційну скаргу,
в якій просять його скасувати, з
мотивів порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
представник відповідачів вказав, що
грошові кошти за договором
кредитування ОСОБА_1 дійсно отримувала
в банку, але не за цільовим
призначенням під «заставу
нерухомість», а під «купівлю
автомобіля», тому наданий позивачем
договір є підробленим і вважається
недопустимим доказом укладання
кредитного договору та виникнення
заборгованості.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
ОСОБА_1 порушила умови взятого на себе
зобов'язання щодо своєчасного
погашення суми кредиту та відсотків за
його користування в порядку і на умовах
зазначених в кредитному договорі, а
відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання
щодо поручительства за цим договором
також не виконав.

При цьому суд вважав, що висновки
експертів не можуть спростувати факту
укладення кредитного договору та
відсутність грошових зобов'язань
ОСОБА_1 перед банком, а допущена
механічна помилка при складанні
договору в частині програми
кредитування не впливає на суть
договору та ніяким чином не змінює прав
та обов'язків сторін договору,які у
всіх примірниках договору є
ідентичними.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міськрайонний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Так судом встановлено, що 9 вересня 2008
року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_1 укладений кредитний договір №
322904/, відповідно до умов якого,
відповідачу надано кредит в сумі 100 000
дол. США на строк 120 місяців, з терміном
повернення до 9 вересня 2018 року та із
покладенням на неї зобов'язання
виплачувати суму кредиту та відсотків
в розмірі 14,35 річних за користування
кредитними ресурсами, щомісячними
однаковими платежами відповідно до
графіку погашення, що є невід'ємною
частиною даного договору.

На виконання умов кредитного договору
з метою забезпечення виконання
кредитних зобов'язань ОСОБА_1 9 вересня
2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, що
посвідчений нотаріусом.

Відповідно до умов даного договору,
іпотекодавець передав в іпотеку банку
належне йому на праві власності майно,
а саме житловий будинок з приналежними
до нього будівлями та спорудами без
урахування вартості земельної ділянки,
що знаходиться по АДРЕСА_1.

З метою забезпечення належного
виконання зобов'язань за кредитним
договором, 9 вересня 2008 року між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2
укладений договір поруки, за умовами
якого останній зобов'язався
відповідати перед банком солідарно в
повному обсязі за своєчасне та повне
виконання відповідачем ОСОБА_1
покладених на неї вищезазначених
зобов'язань за кредитним договором.

Судом встановлено та підтверджується
меморіальним валютним ордером № 0ІС746788
і заявою на видачу готівки № ОUIV69792, що
банк свої зобов'язання за кредитним
договором № 322904/ від 9 вересня 2008
року виконав повністю, надавши кредит
ОСОБА_1 у розмірі 100 000 дол. США.

Згідно довідки розрахунку
заборгованості по кредитному договору,
ОСОБА_1 належним чином перестала
виконувати зобов'язання по вказаному
договору починаючи з 9 лютого 2009 року і
станом на 24 грудня 2010 року у неї
утворилась заборгованість за кредитом
в сумі 93 335,14 дол. США, що еквівалентно
сумі в гривнях в розмірі 743 274,39 грн. та
по нарахованим відсоткам за
користування такими коштами в розмірі
25 367,89 дол. США, еквівалентом якої є сума
в розмірі 202 017,19 грн.

Крім того, відповідно до п. 16.3
зазначеного договору за прострочення
виконання будь-яких грошових
зобов'язань, позичальник сплачує
кредитору пеню в розмірі 1% від
простроченої до оплати суми за кожен
календарний день прострочення. При
цьому, нарахування пені здійснюється
починаючи з наступного календарного
дня після дати, коли відповідне грошове
зобов'язання мало бути виконаним, і по
день виконання позичальником
простроченого зобов'язання включно.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 даних
грошових договірних зобов'язань, в
період часу з 10 червня 2010 року по 24
грудня 2010 року, у неї виникла пеня за
прострочення нею виплати суми кредиту,
що становить суму в розмірі 15 556,53 дол.
США та пеня за прострочення сплати
відсотків за користування грошовими
коштами, що становить суму в розмірі 39
760,71 дол. США.

Всього заборгованість відповідача
перед позивачем станом на 24 грудня 2010
року складає суму в розмірі 1 642 082,18 грн.

В ході розгляду справи представником
позивача збільшено позовні вимоги та
зазначено, що станом на 18 травня 2012 року
відповідач ОСОБА_1 має заборгованість
перед банком в сумі 331 397 дол. США, що за
курсом НБУ еквівалентно 2 648 196,30 грн.,
яка складається із заборгованості:

- за кредитом (залишок непогашеної
частини кредиту) 93 335,14 дол. США, що за
курсом НБУ еквівалентно 745 841,10 грн.

- з відсотками - 44 986 дол. США, що за
курсом НБУ еквівалентно 359 488,72 грн.

- пеня за прострочення сплати кредиту -
54 825 дол. США, що за курсом НБУ
еквівалентно 438 109,21 грн.

- пеня за прострочення сплати відсотків
- 138 250,19 дол. США, що за курсом НБУ
еквівалентно 1 104 757,27 грн.

Вказана заборгованість
підтверджується наданими позивачем
розрахунком, з яким також погоджується
судова колегія, так як він грунтуються
на вимогах закону та підтверджуються
матеріалами справи, при цьому порядок
нарахування пені узгоджується із ст. 549
ЦК України та порядком, передбаченим
кредитним договором № 322904/ від 9
вересня 2008 року.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
ставляться звичайно.

Статтею 549 ЦК України визначено, що
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Частинами 1-2 ст. 543 ЦК України
передбачено, що у разі солідарного
обов'язку боржників (солідарних
боржників) кредитор має право вимагати
виконання обов'язку частково або в
повному обсязі як від усіх боржників
разом, так і від будь-кого з них окремо.
Кредитор, який одержав виконання
обов'язку не в повному обсязі від
одного із солідарних боржників, має
право вимагати недоодержане від решти
солідарних боржників. Солідарні
боржники залишаються зобов'язаними
доти, доки їхній обов'язок не буде
виконаний у повному обсязі.

Згідно ч. 3 ст.551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

В ст. 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтею 1049 Цивільного кодексу
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцю
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості, та
самого роду та такої самої якості, що
були передані йому позикодавцем) у
строк та в порядку, що встановлені
договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що позичальником
порушено зобов'язання за кредитним
договором і в неї утворилася
заборгованість, що складається із
заборгованості за сумою кредиту, по
відсоткам, пені за порушення строків
сплати кредиту та процентів, розмір
якої значно перевищує розмір самої
заборгованості, а також з урахуванням
не виконання ОСОБА_2 обов'язку
відповідати перед банком за виконання
ОСОБА_1 кредитних зобов'язань, суд
першої інстанції дійшов до
правомірного висновку про зменшення
розміру пені та солідарного стягнення
з відповідачів на користь позивача
заборгованості в сумі 168 321,84 дол. США
(заборгованість за кредитом 93 335,14
доларів США, заборгованість за
відсотками 44 986,70 дол. США та 30 000 дол. США
пені за прострочення сплати відсотків
та кредиту), що за курсом НБУ становить 1
345 396,40 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що п.
1.1 примірника оригіналу кредитного
договору записано: кредитор надає
позичальнику кредит, а позичальник
отримує його відповідно до умов
кредитування за програмою
кредитування «споживчий кредит на
купівлю автомобіля».

Проте у копії кредитного договору,
поданої банком до позовної заяви, п. 1.1
кредитного договору записано: кредитор
надає позичальнику кредит, а
позичальник отримує його відповідно до
умов кредитування за програмою
кредитування «кредит під заставу
нерухомості».

Ухвалами суду від 2 лютого 2011 року та
від 7 березня 2013 року по справі було
призначено судові почеркознавчі
експертизи.

Згідно висновку експерта № 151-ВКД від 7
квітня 2011 року підпис на першій
сторінці кредитного договору №
322904/ від 9 вересня 2008 року по
програмі «кредит під заставу
нерухомості» виконані не ОСОБА_1, а
іншою особою. Підпис у графі «Підпис
позичальника» на другій сторінці
заяви-анкети отримання кредиту
кредитного договору по програмі
«кредит під заставу нерухомості»
виконані не ОСОБА_1, а іншою особою.

Згідно висновку експерта № 465 від 22
серпня 2013 року рукописні записи
«ОСОБА_1» виконані в умовах
кредитування по програмі «кредит під
заставу нерухомості» від 6 вересня 2008
року виконані не ОСОБА_1, а іншою особою
та підписи виконані в умовах
кредитування по програмі «кредит під
заставу нерухомості» від 6 вересня 2008
року виконані не ОСОБА_1, а іншою особою.

Висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими статтею 212
цього Кодексу (ч. 6 ст. 147 ЦПК України).

В даному випадку висновки експертів не
є підставою для невиконання
зобов'язань за договором кредитування
по програмі «кредит під заставу
нерухомості» ОСОБА_1, оскільки те, що
вона отримувала кошти в кредит 9
вересня 2008 року під заставу
нерухомості, однозначно стверджує її
заява-анкета позичальника на зміну
умов кредитування від 6 червня 2012 року
(т. 3 а.с. 7).

В кредитному договорі № 322904/ від 9
вересня 2008 року з другого по десятий
аркуш в правій нижній частині кожної
сторінки стоїть підписи ОСОБА_1, в
достовірності яких в колегії суддів
підстав сумніватися не має, адже
відповідачем належних і допустимих
доказів того, що ці підписи не належать
ОСОБА_1 суду не надано.

Не надано суду також і доказів того, що
ОСОБА_1 по договору кредитування від 9
вересня 2008 року придбала автомобіль.

Судова колегія погоджується з думкою
суду першої інстанції про те, що
висновки експертів не можуть
спростувати факту укладення
кредитного договору та відсутності
грошових зобов'язань ОСОБА_1 перед
банком, а допущена механічна помилка
при складанні договору в частині
програми кредитування не впливає на
суть договору та ніяким чином не змінює
прав та обов'язків сторін договору, які
у всіх примірниках договору є
ідентичними.

Крім того по справі встановлено, що
рішенням колегії суддів судової палати
з цивільних справ Апеляційного суду
Харківської області від 9 листопада 2010
року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено в
задоволенні позову до ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» про визнання недійсними
договорів кредиту, іпотеки та поруки.

Судовим рішенням чітко встановлено, що
грошові кошти в сумі 100 00 дол. США були
зараховані ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
9 вересня 2008 року на поточний рахунок №
НОМЕР_1 ОСОБА_1, відкритий у
Бориспільському відділені № 4
Київської регіональної дирекції ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», та отриманні
останньою в той же день готівкою, в тій
же валюті, на підставі відповідної
заяви на видачу готівки, що останньою
визнавалося і не заперечувалося.

Також судом встановлено факт
інформування ОСОБА_1 з боку банку про
умови кредитування, орієнтовану
сукупну вартість кредиту, строк та
відсоткові ставки за кредитом, графік
погашення заборгованості, що
підтверджувалося здобутими доказами у
справі, в тому числі змістом самого
кредитного договору, укладеного між
сторонами спору.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Доводи апеляційної скарги про підміну
працівниками банку першої сторінки
спірного кредитного договору, що на
думку відповідачів підтверджується
відмінністю змісту підпункту 1.1 у
примірнику, наданому до суду банком, та
змісту того ж підпункту, викладеного в
примірнику відповідачів не мають
значення для правильного вирішення
справи, оскільки як пояснив
представник ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», зазначена обставина є
наслідком технічної помилки
працівника банку, який готував проект
кредитного договору.

Судова колегія вважає, що наявна в
тексті п.п. 1.1 договору розбіжність, яка
дійсно має місце, принципового
значення для вирішення спору не має,
адже цільове використання кредиту було
визначено контрагентами в підпункті
1.1.2 кредитного договору - як кредит
(надання коштів) під заставу
нерухомості й цей підпункт укладеної
між сторонами угоди відповідачами не
оспорюється.

У зв'язку із наведеним суд першої
інстанції у відповідності до вимог
ст.ст. 212-214 ЦПК України належним чином
з'ясував фактичні обставини справи, від
яких залежить правильне вирішення
спору щодо вимог ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», яка правова норма підлягає
застосуванню для правовідносин, що
виникли між сторонами.

З огляду на викладене доводи
апеляційної скарги та зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 18 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: