АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2932/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Троян Н.А. Доповідач - Романюк
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі :

головуючого
Романюк М. М.

суддів
Котушенко С.П., Петренко І.О.

при секретарі
Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу Державного
підприємства "Придніпровська
залізниця" на рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 13 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства "Придніпровська
залізниця", 3-я особа: відокремлений
структурний підрозділ Нікопольське
моторвагонне депо ДП "Придніпровська
залізниця" про поновлення на роботі,
оплаті за час вимушеного прогулу та
стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з
вищезазначеним позовом 17 вересня 2012
року. В обґрунтування заявлених та
уточнених вимог посилалася на те, що 21
травня 2002 року вона була прийнята в
локомотивне депо Нікополь ДП
"Придніпровська залізниця" учнем
провідника пасажирського вагона (МРС),
а 21 червня 2002 року вона була переведена
провідником пасажирського вагона (МРС)
на контрактній основі.

31.10.2007 у зв'язку з реорганізацією
локомотивного депо, вона була
звільнена по п.5 ст.36 КЗпП України у
відокремлений структурний підрозділ
Нікопольське моторвагонне депо за
домовленістю між керівниками.

01.11.2007 позивач прийнята у відокремлений
структурний підрозділ Нікопольське
моторвагонне депо Державного
підприємства "Придніпровська
залізниця" провідником пасажирського
вагона (МВРС) на контрактній основі.

04.03.2011 позивач була переведена мийником
прибиральником рухомого складу в
дільницю з ремонту кузового
обладнання, а 13.05.2011 знову переведена
провідником пасажирського вагона
(МВРС) на контрактній основі. Строк дії
контракту встановлювався з 13.05.2011 по
12.05.2012.

Додатковою угодою від 12.03.2012 термін дії
контракту №13 від 13.05.2011 був
встановлений з 13.05.2012 по 12.08.2012.

З 10.08.2012 по 23.08.2012 включно, наказом №563
від 09.08.2012, позивачу була надана щорічна
відпустка терміном 14 календарних днів.

Наказом № 207/ОС від 23.08.2012 позивач була
звільнена у зв'язку з закінченням
строку контракту №13 від 13.05.2011 та
додаткової угоди №5 від 12.03.2012 по п.2
ст.36 КЗпП України.

Вважає звільнення з роботи незаконним,
оскільки вона не відноситься до
категорії працівників з якими є
обов'язковим укладання контракту.

Крім того, вважає, що відповідачем були
порушені вимоги ст.40 КЗпП України,
оскільки вона була звільнена у період
перебування у відпустці, а також ч.3
ст.184 КЗпП України, оскільки вона не
перебуває у шлюбі та сама виховує
дитину ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з зазначеним позивач просила
поновити строк позовної давності,
поновити її на роботі на посаді
провідника пасажирського вагона (МВРС)
в окремому структурному підрозділі
Нікопольське моторвагонне депо ДП
"Придніпровська залізниця" з 24 серпня
2012 року на умовах безстрокового
трудового договору, визнавши наказ №
207/ос від 23.08.2012 про припинення
трудового договору (контракту)
незаконним та скасувати його; визнати
наказ № 757/ос від 31.10.2007 про припинення
трудового договору та наказ № 278/ос від
01.11.2007 про прийняття на роботу,
незаконними та скасувати їх; визнати
контракт № 43 РПЧ-2 від 01.11.2007 недійсним;
у наказі № 119/ос від 13.05.2011 слова в
частині "переведена провідником
пасажирського вагона (МВРС) на
контрактній основі" - виключити з
тексту запис "на контрактній основі",
зазначивши "переведена провідником
пасажирського вагону (МВРС) по
переводу"; визнати контракт №13 від
13.05.2011 та додаткову угоду №5 від 12.03.2012
недійсними; у трудовій книжці записи
№4, 5, 8 вважати недійсними, слова в
записі №7 у трудовій книжці "на
контрактній основі", змінити на запис
"переведена по переводу провідником
пасажирського вагона (МВРС); стягнути з
відповідача на її користь за час
вимушеного прогулу 39 603 грн. 79 коп., на
відшкодування моральної шкоди 10 940 грн.,
витрати по оплаті експертизи в сумі 2 350
грн. 08 коп., компенсацію за два
неоплачені дні по листку
непрацездатності в сумі 148 грн. 34 коп.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 38 491
грн. 24 коп.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 13 січня 2014 року позовні
вимоги задоволено частково: поновлено
позивача на роботі на посаді
провідника пасажирського вагону (МВРС)
в окремому структурному підрозділі
Нікопольське моторвагонне депо ДП
"Придніпровська залізниця" з 24 серпня
2012 року на умовах безстрокового
трудового договору, визнаний
незаконним та скасований наказ № 207/ос
від 23.08.2012 про припинення трудового
договору (контракту); визнані
незаконними та скасовані накази № 757/ос
від 31.10.2007 про припинення трудового
договору та наказ № 278/ос від 01.11.2007 про
прийняття на роботу; визнаний
недійсним контракт № 43 РПЧ-2 від 01.11.2007;
визнані недійсними контракт №13 від
13.05.2011 та додаткова угода №5 від 12.03.2012;
стягнуто з відповідача на користь
позивача за час вимушеного прогулу 39 603
грн. 79 коп., на відшкодування моральної
шкоди 2 000 грн., витрати по оплаті
експертизи в сумі 2 350 грн. 08 коп.
та вирішено питання судових витрат. В
іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів, дійшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Оскільки апелянтом оскаржується
рішення суду лише в частині
задоволених позовних вимог, перевірка
законності та обґрунтованості рішення
суду проведена в цих межах.

Задовольняючи частково заявлені
вимоги, суд першої інстанції виходив з
їх доведеності, законності та
обґрунтованості.

З даним висновком погодитися не можна
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що наказом №757/ос
від 31 жовтня 2007 року позивача на
підставі її заяви від 31 жовтня 2007 року
відповідно до п.5 ст.36 КЗпП України
звільнено за переведенням у
Відокремлений структурний підрозділ
"Нікопольське моторвагонне депо" через
реорганізацію Відокремленого
структурного підрозділу "Локомотивне
депо Нікополь".

Наказом №278/ос від 01 листопада 2007 року,
на підставі заяви ОСОБА_2 від
31 жовтня 2007 року, її прийнято
провідником пасажирського вагону на
контрактній основі (контракт №43 РПЧ
від 01 листопада 2007 року) в дільницю з
обслуговування пасажирів у
Відокремлений структурний підрозділ
"Нікопольське моторвагонне депо".

Наказом №62/ос від 04 березня 2011 року
позивач переведена
мийником-прибиральником рухомого
складу другого розряду в дільницю з
ремонту кузовного обладнання.

Наказом №119/ос від 13 травня 2011 року
позивач переведена провідником
пасажирського вагону на контрактній
основі, вказаний контракт 15 вересня 2011
року було доповнено та 12 березня 2012
року складено до нього додаткову угоду.

Наказом №653/в від 09 серпня 2012 року
позивачу надано щорічну відпустку.

Наказом №207/ос від 23 серпня 2012 року
позивача звільнено на підставі
п.2 ст.36 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги щодо
визнання незаконними та скасуванню
наказу № 757/ос від 31.10.2007 про припинення
трудового договору, наказу № 278/ос від
01.11.2007 про прийняття на роботу їх;
визнання недійсним контракту № 43 РПЧ-2
від 01.11.2007 суд виходив з того, що строк
позовної давності пропущений з
поважної причини та підлягає
поновленню, а відповідно і порушене
право захисту.

З даним висновком в повному обсязі
погодитись не можна виходячи з
наступного.

Згідно зі ст.256 ЦК України позовна
давність це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору до суду у
тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Зазначені вище накази були видані на
підставі заяви ОСОБА_2 від 31
жовтня 2007 року, а тому твердження
останньої про необізнаність у їх
існуванні є нікчемним. У контракті №43
РПЧ згідно до висновку судової
почеркознавчої експертизи №1662-13,
прізвище позивачки в графі підпис було
виконано нею, а тому про його існування
вона знала з 01 листопада 2007 року. Таким
чином, видається очевидним, що позивач
знала про існування зазначених наказів
та контракту задовго до звернення до
суду 24 грудня 2013 року з вимогою про
визнання вказаних наказів та контракту
незаконними. Позивачем не надано суду
доказів поважності пропуску строку на
звернення до суду за захистом
порушених, з її думки, прав.

Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України,
передбачено застосування судом
позовної давності лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Відповідачем, 27 грудня 2013 року, тобто до
ухвалення оскаржуваного рішення, було
подано до суду заяву про застосування
строків позовної давності до вимог
стосовно визнання зазначених вище
наказів та контракту незаконними та їх
скасування.

Суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув, через що помилково
дійшов до висновку про визнання
причини пропуску строку позовної
давності на оскарження вказаних
наказів, контракту поважною та його
поновлення.

За вказаних обставин, колегія суддів
вважає за можливе застосувати строк
позовної давності до зазначених
позовних вимог з відмовою у їх
задоволенні.

Крім того, визнання наказів №757/ос,
№278/ос та контракту №43 РПЧ недійсними
не мають ніякого правового впливу на
вирішення спору про поновлення на
роботі та стягнення коштів, оскільки
після закінчення дії контракту №43 РПЧ
з позивачем був укладений новий
контракт, за яким вона працювала, та
була звільнена у 2013 році за закінченням
строку його дії.

Що ж до висновку суду першої інстанції
про визнання контракту №13 від
13 травня 2011 року та додаткової угоди
№5 від 12 березня 2012 року недійсними.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

Порядок укладення контрактів
визначено Положенням про порядок
укладання контрактів при прийнятті на
роботу працівників, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 19 березня 1994 року №170 з наступними
змінами та доповненнями.

Частиною 3 статті 15 Закону України "Про
залізничний транспорт" встановлено, що
працівники залізничного транспорту
загального користування, які
здійснюють обслуговування пасажирів,
працевлаштовуються на підприємства
пасажирського залізничного транспорту
загального користування за
контрактною формою трудового договору.
Перелік категорій працівників
залізничного транспорту, які
працевлаштовуються за контрактною
формою трудового договору,
затверджується Кабінетом Міністрів
України.

Серед Переліку категорій та посад
працівників залізничного транспорту,
які працевлаштовуються за контрактною
формою трудового договору,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 15 липня 1997 року
№764, наявна посада провідника
пасажирського вагону.

Як вбачається з контракту №13 від 13
травня 2011 року позивача було прийнято
на посаду провідника пасажирського
вагона (МВРС).

З аналізу вказаних норм випливає, що
власник або уповноважений ним орган
може укладати з працівником трудовий
договір у формі контракту тільки в тому
разі, коли він відноситься до категорії
працівників, які працюють за
контрактом.

Оскільки позивача було прийнято на
посаду провідника саме пасажирського
вагону, а вищезазначений Перелік не
містить конкретизації провідників
пасажирського вагону по характеру
виконуваної роботи, то суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
щодо визнання контракту №13 та
додаткової угоди до нього, з підстав
зазначених позивачем, недійсними.
Твердження позивача, що вказаний
контракт переріс у безстроковий
трудовий договір через те, що за два
місяці до припинення строку дії
контракту сторони ніяких дії стосовно
його продовження не вичинили, не
відповідає дійсності, оскільки
відповідно до контракту - строк його
дії до 12 травня 2012 року, а додаткову
угоду, щодо продовження його строку
було складено 12 березня 2012 року, тобто
за два місяці до закінчення строку дії.

Що ж до висновку суду першої інстанції
про визнання наказу №207/ос від
23 серпня 2012 року про припинення
трудового договору (контракту)
незаконним та його скасуванню, через
порушення процедури звільнення жінок
які мають на утриманні дітей.

Згідно до ч.3 ст.184 КЗпП України
звільнення вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох років (до
шести років - частина шоста статті 179),
одиноких матерів при наявності дитини
віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

Як роз'яснено у пункті 9 Постанови №9
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року "Про практику
розгляду судами трудових спорів", судам
при розгляді справ про звільнення за п.2
ст.36 КЗпП України слід враховувати, що
звільнення з цих підстав вагітних
жінок і жінок, які мають дітей віком до
трьох років (або понад три роки, але не
більше, ніж до 6 років, якщо дитина за
медичним висновком в цей період
потребує домашнього догляду), одиноких
матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі
і у свідоцтві про народження дитини
якої відсутній запис про батька дитини
або запис про батька зроблено в
установленому порядку за вказівкою
матері, вдова, інша жінка, яка виховує і
утримує дитину сама) при наявності
дитини віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда провадиться з
обов'язковим працевлаштуванням (ч.3
ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що
власник або уповноважений ним орган
виконав цей обов'язок по
працевлаштуванню, якщо працівниці не
була надана на тому ж або на іншому
підприємстві (в установі, організації)
інша робота або запропонована робота,
від якої вона відмовилась з поважних
причин (наприклад, за станом здоров'я).

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачем не надано доказів на
підтвердження того, що вона є одинокою
матір'ю, або жінкою яка виховує і
утримає дитину сама, а тому висновок
суду першої інстанції щодо визнання
наказу про звільнення неправомірним з
підстав наявності на утриманні
позивача дитини є передчасним. Крім
того, навіть порушення цієї норми
трудового законодавства не є підставою
для поновлення на роботі, а лише
підставою для зобов'язання відповідача
виконати дії по працевлаштуванню
позивача.

Відповідно до ст.23 КЗпП України
трудовий договір може бути: 1)
безстроковим, що укладається на
невизначений строк; 2) на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; 3) таким, що укладається на час
виконання певної роботи.

Згідно до ч.2 ст.36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є закінчення строку (пункти 2 і
3 статті 23), крім випадків, коли трудові
відносини фактично тривають і жодна з
сторін не поставила вимогу про їх
припинення.

З аналізу вказаних норм вбачається, що
при укладенні контракту Закон надав
право сторонам встановлювати їх права,
обов'язки та відповідальність, зокрема,
як передбачену нормами Кодексу законів
про працю України, так і підвищену
відповідальність та додаткові
підстави розірвання договору.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про
відпустки", передбачено право на
відпустки громадян України, які
перебувають у трудових відносинах з
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної
особи (далі - підприємство).

Відповідно до ст.3 Закону України "Про
відпустки" за бажанням працівника у
разі його звільнення (крім звільнення
за порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у зв'язку
із закінченням строку трудового
договору невикористана відпустка може
за його бажанням надаватися й тоді,
коли час відпустки повністю або
частково перевищує строк трудового
договору. У цьому випадку чинність
трудового договору продовжується до
закінчення відпустки.

З аналізу вказаних норм, витікає що за
бажанням працівника у разі його
звільнення за закінченням строку дії
трудового договору (контракту) йому
надається невикористана відпустка з
наступним звільненням і в такому разі
дія трудового договору продовжується
до закінчення відпустки, днем
звільнення є останній день відпустки.

З урахуванням зазначеного, оскільки
позивача звільнено у зв'язку із
закінченням дії строку контракту, який
був визначений сторонами та дія якого
була тимчасово продовжена до
закінчення відпустки, то висновок суду
першої інстанції щодо поновлення
позивача на умовах безстрокового
трудового договору є таким, що
суперечить вимогам Закону, а посилання
позивача на порушення відповідачем
ст.40 КЗпП України не може бути прийнято
до уваги, через відсутність ініціативи
роботодавця розірвати контракт до
закінчення строку його дії.

Оскільки вимоги про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди є похідними від вимог про
поновлення на роботі, то вони також не
підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного вище судова
колегія дійшла до висновку, що рішення
суду першої інстанції в його
оскаржуваній частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволені заявлених
позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно із п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про
судовий збір" від сплати судового збору
звільняються: позивачі - за подання
позовів про стягнення заробітної
плати, поновлення на роботі та за
іншими вимогами, що випливають із
трудових правовідносин.

Оскільки, судова колегія дійшла
висновку про відмову в задоволені
вимог позивача, а дія п.1 ч.1 ст.5 Закону
України "Про судовий збір" не
розповсюджується на розподіл судових
витрат результатами розгляду
апеляційної скарги, то з позивача на
користь відповідача підлягає
стягненню сплачений останнім і
документально підтверджений судовий
збір у розмірі 121 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства "Придніпровська
залізниця" - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від
13 січня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Державного підприємства
"Придніпровська залізниця", третя особа
- Відокремлений структурний підрозділ
Нікопольське моторвагонне депо ДП
"Придніпровська залізниця" про
поновлення на роботі, оплату за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на корить Державного
підприємства "Придніпровська
залізниця" судовий збір у розмірі 121
грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: