Справа № 271/125/14-ц
Провадження № 2/271/368/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

08 квітня 2014 року
м.Макіївка

Червоногвардійський районний суд
міста Макіївки Донецької області у
складі:

головуючого судді
Заставенко М.О.,

при секретарі
Бановій О.М.,

за участю позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в місті
Макіївці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення
факту, що має юридичне значення,
визнання права спільної власності та
поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

16.01.2014р. позивач ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про
визнання права спільної власності та
поділ майна вмотивованою тим, що з
восени 2000 року позивач проживав
цивільним шлюбом з ОСОБА_3 за адресою:
АДРЕСА_1. Позивач та відповідач разом
вели домашнє господарство, спільно
використовували доходи, отримані
кожним від трудової діяльності,
навідували родичів з обох сторін. Під
час спільного проживання з
відповідачем, 09.02.2002р. була придбана
двокімнатна квартира АДРЕСА_2. У зв'язку
з тим, що на той час позивач не мав
можливості займатися оформленням
квартири, погодився на оформлення
квартири на відповідача. Факт сплати
вартості квартири позивачем
підтверджується розпискою про надання
передплати. 01.03.2002р. позивач з
відповідачем у Червоногвардійському
відділі реєстрації актів цивільного
стану Макіївського міського
управління юстиції Донецької області
зареєстрували шлюб. Рішенням
Червоногвардійського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 26.04.2011р.
шлюб було розірвано. Просить суд
встановити факт його проживання з
ОСОБА_3 з восени 2000р. по 01.03.2002р. однією
сім'єю без укладення шлюбу, визнати
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2
загальною площею 37,40 кв.м. спільною
сумісною власністю подружжя, визнати
право власності на 1/2 частину
зазначеної квартири.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні
вимоги, на обґрунтування яких послався
на обставини та факти викладені у
позовній заяві. Зазначив, що його мати
знайшла квартиру АДРЕСА_2, яку він
купив за триста доларів США. Гроші в
сумі триста доларів США він передав
продавцю цієї квартири ОСОБА_4 під
розписку. Оформленням договору
купівлі- продажу квартири займалась
відповідач і була в договорі покупцем.
Зазначив, що квартира була куплена у
жахливому стані, потребувала
капітального ремонту, який проводився
під час зареєстрованого шлюбу. Просив
суд встановити факт його проживання з
ОСОБА_3 з восени 2000 року по 01.03.2002р.
однією сім'єю без укладення шлюбу,
визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_2
загальною площею 37,40 кв.м. спільною
сумісною власністю подружжя, визнати
право власності на 1/2 частину
двокімнатної квартири № 32.

Представник позивача ОСОБА_2 у
судовому засіданні підтримав позовні
вимоги позивача, просив суд їх
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3, до судового
засідання не з'явилася, про час та місце
розгляду справи була повідомлена у
встановленому законом порядку,
відповідно до ч. 3 ст. 76 ЦПК України,
через виконавчий орган місцевого
самоврядування, у зв'язку з чим, суд, за
згодою позивача, представника
позивача, відповідно до ст. 224 ЦПК
України, вирішує справу на підставі
наявних у ній даних та доказів та
ухвалює заочне рішення.

Свідок ОСОБА_5 у судовому
засіданні пояснив, що з ОСОБА_1 він
знайомий з 1980р., а з 1990р. проживав поруч.
Йому відомо, що з 2000 року позивач з
відповідачем проживали у цивільному
шлюбі, вели сумісне господарство, а в
2002р. офіційно оформили шлюбні
відносини. Зазначив, що вони проживали
разом до 2011р.

Свідок ОСОБА_4 у судовому
засіданні пояснила, що вона була
власником спірної квартири, про її
продаж всі попередні домовленості щодо
ціни та строку укладення договору
досягались з ОСОБА_1, від нього вона і
отримала, всю суму грошей за вартість
квартири. У нотаріуса при укладенні
договору присутня не була. Позивач за
квартиру передав їй триста доларів США
і саме за цю суму вона продала
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Свідок ОСОБА_7 у судовому
засіданні пояснила, її син - позивач по
справі, з 2000 року проживав з ОСОБА_3 у
цивільному шлюбі, а в 2002 році вони
офіційно оформили шлюбні відносини.
Зазначила, що вони вели сумісне
господарство, гроші у родині були
спільні. До покупки квартири її син був
прописаний і мешкав у квартирі
відповідача, де вона часто відвідувала
їх, залишалися на ніч. Крім того, їй
відомо, що в 2002 році була куплена
двокімнатна квартира за адресою:
АДРЕСА_2, де вони і почали проживати.

Свідок ОСОБА_8 у судовому
засіданні пояснила, що є донькою
позивача. Її батько дійсно з 2000 року
проживав з ОСОБА_3 у цивільному шлюбі, а
в 2002 році вони офіційно оформили шлюбні
відносини. Також їй відомо, що батько в
2002 році купив двокімнатну квартиру
АДРЕСА_2.

Вислухавши пояснення позивача,
представника позивача, свідків,
дослідивши надані докази, суд у межах
заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК
України) установив наступне.

За змістом положень ст.ст. 3, 4 та 11
ЦПК України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб,
права та інтереси юридичних осіб,
державні інтереси у спосіб, визначений
законам України. Суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Під
захистом розуміються дії
уповноваженої особи, діяльність
юрисдикційних органів та осіб, які у
передбаченому законом порядку
зобов'язані вжити заходів до
поновлення порушеного, оспорюваного чи
невизнаного цивільного права.

Як убачається з виписки особового
рахунку ТОВ «УК-Альянс Град» № 745 від
01.12.2011р. за адресою: АДРЕСА_1 з 1995 року
прописана ОСОБА_3, а з 2000 р. був
прописаний ОСОБА_1 (а.с.35).

Згідно паспорту серії НОМЕР_1
громадянина України, ОСОБА_1 з 22.09.2000р.
був прописаний за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.27-29).

Відповідно до свідоцтва про
одруження серії НОМЕР_2, 01.03.2002р. між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб про
що в книзі реєстрації актів про
одруження зроблено запис № 21 (а.с.25).

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1,
насамперед, ставиться питання про
встановлення факту проживання жінки та
чоловіка однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з ОСОБА_3 в період часу з восени
2000р. по 01.03.2002р.

Суд, не приймає до уваги посилання
позивача на норми СК України при
обґрунтуванні позовних вимог,
оскільки з урахуванням часу виникнення
правовідносин, цей кодекс не може бути
застосований, а враховуючи, що право
позивача підлягає захисту суд
встановивши правовідносини, що виникли
між сторонами приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 254 ЦК УРСР
(в редакції 1963 р.) та ст. 234 ЦПК України

(в редакції 2004р.), суд розглядає в
порядку окремого провадження справи
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення. Згідно діючого
законодавства в порядку окремого
провадження розглядаються справи про
встановлення фактів, якщо, зокрема
встановлення факту не пов'язується з
наступним вирішенням спору про право.
Оскільки в даному випадку між
сторонами виник спір про право на
майно, яке позивач вважає спільною
сумісною власністю чоловіка та жінки,
які проживають однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі,
то суд вважає що не має підстав для
встановлення такого факту додатково.

За загальним правилом дії законів
та інших нормативно-правових актів у
часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) та
згідно із частиною першою Прикінцевих
положень СК України цей Кодекс набрав
чинності з 1 січня 2004 року, тому норми
даного Кодексу застосовуються до
сімейних відносин, які виникли після
набрання ним чинності, тобто не раніше 1
січня 2004 року. До сімейних відносин, які
вже існували на зазначену дату, норми
Сімейного Кодексу України
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Відповідно до ст.ст. 16, 17 Закону
України "Про власність", статті 22
Кодексу про шлюб і сім'ю (далі - КпШС)
України, який був чинним до 1 січня 2004
року, спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу (майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю).

В інших випадках спільна
власність громадян визнавалась
частковою. Якщо розмір часток у такій
власності не було визначено й учасники
спільної власності при придбанні майна
не виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Відповідно до чинного
законодавства спільною сумісною
власністю є не лише майно, нажите
подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону
"Про власність", стаття 22 КпШС), а й
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (пункт 1 ст. 17, ст. 18,
п.2 ст.17 Закону "Про власність"), тощо.

Таким чином, для визнання за
особою, яка проживала з іншою особою
без укладення шлюбу, права власності на
частку у спірному майні, набутому до 1
січня 2004 року, вона має надати суду
належні та допустимі докази про власну
участь у набутті цього майна, оскільки
сам по собі факт спільного проживання
без реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної власності за
письмовою домовленістю не може бути
підставою для визнання права власності
на половину спірного майна.

Крім того, за загальним правилом,
установленим ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона у справі зобов'язана довести
правову та фактичну підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
установлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно договору купівлі-продажу
від 09.02.2002р., зареєстрованого в реєстрі
за № 809, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купила
квартиру АДРЕСА_2 (а.с.30). Оскільки
квартиру було придбано 09.02.2002р. із цієї
дати і виникло право власності у
позивача ті відповідача на це майно.

Позивачем на підтвердження
факту його участі у набутті майна, а
саме двокімнатної квартири АДРЕСА_2
надана копія розписки, згідно якої він
передає продавцю квартири ОСОБА_4
грошові кошти у сумі 300 (триста) доларів
США за вищевказану квартиру (а.с. 31).
Гроші на квартиру були зароблені
спільною працею, тобто і позивач і
відповідач внесли власну участь у
набутті майна. Відповідно до договору
купівлі-продажу від 09.02.2002р., продаж
квартири було вчинено за 4922 (чотири
тисячі дев'ятсот двадцять дві гривні) 00
копійок. Таким чином, кожен вніс свою
частину грошей при придбанні квартири.

Відповідно до ст. 128, ч.3 ст. 240
ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1
січня 2004 року, визначалось, що право
власності в набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором. Крім того, відповідно до
ст. 17 ЗУ «Про власність», який був
чинним до 20.06.2007 року, зазначалось
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

За таких обставин, враховуючи
заявлені позовні вимоги, виходячи з
принципу участі позивача та
відповідача в придбанні майна, участь
працею та коштами у створенні спільної
власності, суд визнає квартиру АДРЕСА_2
спільною власністю позивача та
відповідача і вважає можливим поділити
квартиру, що належить сторонам на праві
спільної власності, визнавши за кожним
право власності по 1/2 частині квартири.

На підставі вищенаведеного, ст. 16,
17, 18 Закону України «Про власність», ст.
22 Кодексу про шлюб та сім'ю, пункту 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 22,
керуючись ст. 10, 11, 60, 224-226 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною
частковою власністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженцем міста Макіївки Донецької
області право власності на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_2.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою Відповідача. Заява про перегляд
заочного рішення може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення шляхом подачі апеляційної
скарги на рішення протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

СУДДЯ: