Ухвала

іменем україни

19 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,
Парінової І.К., Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 11
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-франківської області від 05
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором про надання споживчого
кредиту в сумі 500 грн., укладеного 14
червня 2007 року, унаслідок чого
утворилася кредитна заборгованість в
розмірі 22 240 грн 90 коп., яку й просило
стягнути з відповідача.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 11
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-франківської області від 05
листопада 2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ПриватБанк»
просить ухвалені у справі судові
рішення скасувати і передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням судами норм
матеріального права і порушенням норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам закону
рішення судів не відповідають.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем пропущено
встановлений законом строк позовної
давності на звернення до суду із
указаним позовом.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна.

Судом установлено, що 14 червня 2007 року
між сторонами було укладено договір
про надання споживчого кредиту, за
умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в
сумі 500 грн зі сплатою 36% річних на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Умови договору відповідачем належним
чином не виконувалися, унаслідок чого
виникла заборгованість, яка станом на 29
березня 2013 року склала 22 240 грн 90 коп.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

Частинами 1 та 4 ст. 631 ЦК України
передбачено, що строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

За правилами ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Із заяви-анкети ОСОБА_1 від 14 червня 2007
року вбачається, що ОСОБА_1
ознайомлений та згоден з Умовами та
правилами надання банківських послуг,
а також підтверджує факт отримання
повної інформації про умови
кредитування.

Така підписана відповідачем заява
разом з Умовами та правилами надання
банківських послуг, а також Правилами
користування платіжною карткою
складає між ним та банком кредитний
договір, що підтверджується підписом у
вказаній заяві.

Згідно п. 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг, строк дії договору
визначено 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він автоматично
пролангується на такий же термін.

Пунктом 6.4 Умов передбачено, що у
випадку незгоди зі змінами правил
та/або тарифів банку, позичальник
зобов'язаний надати банку письмову
заяву про розірвання цього договору і
здійснити погашення заборгованості
перед банком (у випадку, якщо вона є), в
тому числі заборгованість, яка виникла
протягом 30 днів з моменту повернення
карт, виданих держателю і його
довіреним особам. При незгоді зі
списанням коштів по картрахунку
письмово проінформувати банк про це
протягом 35 днів з моменту списання.

Таке свідчить про те, що сторони,
укладаючи зазначений договір, досягли
згоди, що по закінченню строку його дії
відповідна картка продовжується
банком на новий строк, якщо раніше (до
початку місяця закінчення строку дії)
не поступило письмової заяви держателя
про закриття картрахунку, а відтак
продовжується строк дії кредитного
договору, тобто, момент досягнення
домовленості вважається таким, що
настав.

Проте суди у порушення ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернули; не дослідили
умов укладеного між сторонами договору
та дійшли передчасного висновку щодо
пропуску ПАТ КБ «ПриватБанк» строку
для звернення до суду з позовом про
захист своїх прав.

Слід також зазначити, що у випадку, коли
сторона посилається на сплив позовної
давності, суд повинен запропонувати
кожній із сторін подати відповідні
докази з даного питання, в тому числі в
порядку підготовки справи до розгляду.

За змістом частини першої ст. 261 ЦК
України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну
давність, суд повинен з'ясувати та
зазначити в судовому рішенні, чи
порушене право або охоронюваний
законом інтерес позивача, за захистом
якого той звернувся до суду, і лише якщо
буде встановлено, що право або
охоронюваний законом інтерес особи
дійсно порушені, але позовна давність
спливла і про це зроблено заяву іншою
стороною у справі, суд відмовляє в
позові у зв'язку зі спливом позовної
давності - за відсутності наведених
позивачем поважних причин її
пропущення.

Крім того, поза увагою судів залишився
той факт, що у квітні 2012 року ОСОБА_1
сплатив частину кредитної
заборгованості за договором від 14
червня 2007 року в розмірі 8 505 грн, й
відповідно до вимог ст. 264 ЦК України не
вирішив питання щодо можливого
переривання перебігу строку позовної
давності.

Правила переривання перебігу позовної
давності (ст. 264 ЦК України)
застосовуються судом незалежно від
наявності чи відсутності відповідного
клопотання сторін у справі, якщо є
докази, що підтверджують факт такого
переривання.

Під час дослідження обставин,
пов'язаних із вчиненням зобов'язаною
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку,
суду необхідно у кожному випадку
встановлювати, коли конкретно вчинені
боржником відповідні дії.

До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, може, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати часткова сплата
боржником основного боргу та/або сум
санкцій.

Крім того, є помилковим посилання
апеляційного суду на ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
оскільки норми вказаного Закону
стосуються лише позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13,
яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні
обставини справи, не давши належної
оцінки доказам, суди допустили
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи та
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухвалених
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 11
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-франківської області від 05
листопада 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С.
Олійник

Судді: В.І.
Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова

В.О. Савченко