Справа №271/3875/13-ц
Провадження № 2/271/512/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року
м.Макіївка

Червоногвардійський районний суд
міста Макіївки Донецької області у
складі:

Головуючого судді
Кононихіної Н.Ю.,

При секретарі
Кулініч Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в місті
Макіївці цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторінг
Україна» про визнання кредитного
договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною
заявою до ТОВ «ОТП Факторінг Україна»
про визнання недійсним кредитного
договору, мотивуючи вимоги тим, що 2
червня 2008 року між Закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк»
(надалі: Банк) та ОСОБА_1 був укладений
Кредитний договір № СМ-SМЕ 106/246/2008.
Згідно цього договору, Банк видав, а
ОСОБА_1 отримала 35 000 (тридцять п'ять
тисяч) доларів США.

Вважає, що Кредитний договір № № СМ-SМЕ
106/246/2008 від 02.06.2008 р. укладений між
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» (надалі: Банк) та ОСОБА_1 підлягає
визнанню недійсним з наступних
підстав.

У договорі про надання споживчого
кредиту зазначаються: детальний розпис
сукупної вартості кредиту для
споживача (у процентному значенні та
грошовому виразі) з урахуванням
відсоткової ставки за кредитом та
вартості всіх послуг (реєстратора,
нотаріуса, страховика, оцінювача тощо),
пов'язаних одержанням,
обслуговуванням, погашенням кредиту та
укладенням договору про надання
споживчого кредиту та річна відсоткова
ставка за кредитом.

Згідно з п. 2. 4. Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, Банки зобов'язані отримати
письмове підтвердження споживача про
ознайомлення з вищенаведеною
інформацією.

У відповідності до п. 2. 5. вказаних
Правил, Банки розробляють форму
(бюлетень, довідка, повідомлення тощо)
надання споживачу достовірної
інформації про умови кредитування та
орієнтовану сукупну вартість кредиту,
яка повинна бути затверджена рішенням
уповноваженого органу банку та доведе
до відома його відповідних структурних
підрозділів.

Так Банком була проігнорована дана
вимога закону, з Позивачем не
проводилось жодної попередньої роботи,
щодо роз'яснення умов отримання та
користування кредитом, що у подальшому
призвело до тяжких наслідків, зокрема,
неможливості сплачувати поточні суми
за користування кредитом у повному
об'ємі, так як на момент укладання
договору, ОСОБА_1 не була детально
проінформована про реальний обсяг
платежів.

Тож вважає, що свідоме невиконання
банком вищезазначеної вимоги про
інформування є підставою визнання
Кредитного договору недійсним, адже
згідно з ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист
прав споживачів» підприємницька
практика є такою, що вводить в оману,
якщо під час пропонування продукції
споживачу не надається або надається у
нечіткий, незрозумілий або двозначний
спосіб інформація, необхідна для
здійснення свідомого вибору та
відповідно до п. 1. ст. 230 Цивільного
кодексу України, якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення (частина перша статті
229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Згідно до п. 1.5.1. Кредитного договору
погашення відповідної частини кредиту
здійснюється позичальником щомісяця у
розміри та строки визначені у Графіку
повернення Кредиту та сплати процентів
Додаток №1 до цього Договору), шляхом
внесення готівки в касу Банку або
безготівковим перерахуванням на
Поточний рахунок.

Сторони домовилися, що для розрахунку
процентів за користування Кредиту буде
використовуватися Плаваюча процентна
ставка.

Згідно до п. 3 Частини 1 Договору
процентна ставка по строкових
депозитах фізичних осіб у валюті
тотожній Валюті Кредиту, що розміщені в
Банку на строк в 366 днів, з виплатою
процентів після закінчення троку дії
депозитного договору. В залежності від
зміни вартості кредитних ресурсів
Банку ставка FIDR може змінюватися
Банком (збільшуватися чи зменшуватися)
в порядку передбаченому цим Договором.

Відповідно ст. 1056-1 Цивільного Кодексу
України процентна ставка за кредитом
може бути фіксованою або змінюваною. У
разі застосування змінюваної
процентної ставки кредитор самостійно,
з визначеною у кредитному договорі
періодичністю має право збільшувати та
зобов'язаний зменшувати процентну
ставку. Фіксована процентна ставка є
незмінною протягом усього строку
кредитного договору.

Разом з цим згідно ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
встановлено що перед кладенням
договору про надання споживчого
кредиту кредитодавець зобов'язаний
повідомити споживача у письмовій формі
про орієнтовну сукупну вартість
кредиту (в процентному значенні та
грошовому виразі) з урахуванням
відсоткової ставка за кредитом та
вартості всіх послуг (реєстратора,
нотаріуса, страховика, оцінювача тощо),
пов'язаних з одержанням кредиту та
укладенням договору про надання
споживчого кредиту.

У договорі про надання споживчого
кредиту зазначаються: детальний розпис
сукупної вартості кредиту для
споживача (у процентному значенні, та
грошовому виразі) з урахуванням
відсоткової ставки за кредитом та
вартості всіх послуг (реєстратора,
нотаріуса, страховика, оцінювача тощо),
пов'язаних з одержанням,
обслуговуванням, погашенням кредиту та
укладенням договору про надання
споживчого кредиту та річна відсоткова
ставка за кредитом.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) є повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.

Згідно ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах.

Зокрема несправедливими умовами
кредитного договору вважається
встановлення дискримінаційних
стосовно споживача правила зміни
відсоткової ставки.

Норми п. 1.4.1.3.1. Частини другої
Кредитного договору № СМ-SМЕ 106/246/2008
щодо права банка переглянути процентну
ставку по кредиту кожні 11 місяців з
дати видачі кредиту, робить неможливим
виконання банком вимог ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
щодо зазначення у договорі про надання
споживчого кредиту річної відсоткової
ставці за кредитом. Періодичність
зміни процентної ставки встановлена у
договорі не дає змоги кредитору
встановити орієнтовну сукупну
вартість кредиту а детальний розпис
сукупної вартості кредиту для
споживача.

Отже пункт договору про встановлення
права банку змінювати процентну ставку
кожні 11 місяців суперечить нормам
чинного законодавства, в силу чого є
дискримінаційним та таким що порушує
дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 2 п. 4 ст. 11 ЗУ «Про
захист прав споживачів», у договорі про
надання споживчого кредиту
зазначається детальний розпис
загальної вартості кредиту для
споживача.

Як вже зазначалось вище, у
оскаржуваному Кредитному договорі
відсутній розпис загальної вартості
кредиту, а таким чином відсутня істотна
умова договору - ціна, що на ряду з іншим
є підставою для визнання кредитного
договору недійсним.

Договір споживчого кредиту є
недійсним, в зв'язку з відсутністю у
сторін договору укладення на момент
його індивідуальної ліцензії
Національного банку України, яка
передбачена пп. «г» п. 4 ст. 5 п. 4 ст.
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю», і яка б дозволяла
використовувати іноземну валюту як
засіб платежу при виконанні своїх
зобов'язань за кредитним договором.

Так ч 2. ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
Генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам та іншим фінансовим
установам України, національному
оператору поштового зв'язку на
здійснення валютних операцій, що не
потребують індивідуальної ліцензії, на
весь період дії режиму валютного
регулювання.

Згідно ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної
ліцензії потребують, зокрема, операції
з використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу.

Таки операції як розрахунок за
куплений товар або отриману послугу,
передача майна від боржника кредитору
за виконання зобов'язань є платежем.

У АТ «ОТП Банк», на момент укладення
спірного договору кредиту
індивідуальна ліцензія, видана НБУ на
використання іноземної валюті при
здійсненні платежів за вказаним
договором кредиту була відсутня.

В тої же час відповідно до п. 4
Кредитного договору позичальник
зобов'язується повертати суму кредиту
та сплачувати проценти шляхом сплати
Платежів, що зменшуються. Детальний
порядок повернення Кредиту та сплати
процентів визначений в Частині №2
цього Договору. У Додатку № 1 до
вищезазначеного договору розрахований
графік погашення кредиту у доларах США.

Отже, сторонами у вказаному пункті
договору погоджено, що сплатою кредиту
(виконання позичальником своїх
зобов'язань за кредитним договором)
вважається внесення готівки
позичальником в касу банку, і саме з
цього моменту позичальник вважається
таким, що належним чином виконав свої
зобов'язання перед банком,
використовуючи при цьому готівкову
іноземну валюту як засіб платежу.

Згідно п. 1.1. Правил використання
готівкової іноземної валюти на
території України, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 30 травня 2007 № 200, ці
Правила встановлюють порядок та умови
використання готівкової іноземної
валюти резидентами і нерезидентами в
Україні.

Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні
особи - резиденти можуть
використовувати на території Україна
готівкову іноземну валюту як засіб
платежу у випадках, передбачених
підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї
глави, зокрема у разі: сплати мита,
інших податків і зборів (обов'язкових
платежів), митних зборів та фінансових
санкцій відповідно до митного
законодавства України; сплати платежів
за охорону та супроводження
підакцизних і транзитних товарів
митними органами; оплати товарів і
послуг у зоні, щі звільнена від сплати
мита та податків.

Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а
також юридичні особи - резиденти та
іноземні представництві можуть
використовувати на території України
готівкову іноземну валюту як засіб
платежу в разі оплаті дипломатичним
представництвам, консульським
установам іноземних держав дозволів на
в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам,
які виїжджають у приватних справах та в
службові відрядження.

Таким чином, Позичальнику чинним
законодавством не було надано права
здійснювати використання готівкової
іноземної валюті при здійсненні
платежів за спірним договором кредиту
та внесення плати за користування
кредитом на користь АТ «ОТП Банк»
шляхом внесення доларів США в касу АТ
«ОТП Банк».

Згідно п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції.

Отже, індивідуальні ліцензії мають
цільовий характер і надаються на
вчинення разової валютної операції.

Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання
індивідуальної ліцензії однією із
сторін валютної операції означає також
дозвіл на її здійснення іншою стороною
або третьою особою, яка має відношення
до цієї операції, якщо інше не
передбачено умовами індивідуальної
ліцензії.

Також за змістом аналізованої ст. 5
Декрету, ліцензії на право вчинення
операцій з валютними цінностями,
видаються лише юридичним особам.

Крім того, звертаємо увагу суду, що
надання кредиту у іноземній валюті
призвело до того, що Позивач перебуває
у відверто дискримінаційному
становищі відносно Відповідача (ст. 11
ЗУ «Про захист прав споживачів»).

Так, на день укладання кредитного
Договору , 06.07.2007 іноземний курс валюти
становив 1 USD = 4.85 грн., та на цей час
становить вже 1 USD = 9,43 грн., тобто
збільшився у два рази. Отже, існує
істотна зміна становища, щодо
виконання боргових зобов'язань за
кредитним Договором. Тобто з
підвищенням курсу іноземної валюти,
сума боргу, яку Позичальнику необхідно
сплачувати значно зросла, в зв'язку із
чим значно погіршився фінансовий стан
Позивача та вона втратила можливість
належним чином виконувати свої
зобов'язання, за рахунок чого її
заборгованість значно збільшилась.

Тож подальше виконання кредитного
договору на умовах, що діють на даний
час є порушенням одного із принципів
цивільно-правових відносин, які
закріплені у статті 3 Цивільного
кодексу України - принципу
справедливості. Такі умови кредитного
договору є несправедливими.

Відповідно до п. 1.4.1.7.1, 1.4.1.7.2 Кредитного
договору Банк має право в
односторонньому порядку 5ез згоди
позичальника змінювати процентну
ставку за кредитом.

Згідно з ч. 4 п. 5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів» до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовується положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими, встановлюється дискримінаційні
стосовно споживача правила зміни
відсоткової ставки.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Якщо
положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним. У разі
коли зміна положення або визнання його
недійсним зумовлює зміну інших
положень договору, на вимогу споживача:
такі положення також підлягають зміні;
або договір може бути визнаним
недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 Цивільного
кодексу України, фіксована процентна
ставка є незмінною протягом усього
строку кредитного договору.
Встановлений договором розмір
фіксованої процентної ставки не може
бути збільшено банком в
односторонньому порядку. Умова
договору щодо права банку змінювати
розмір фіксованої процентної ставки в
односторонньому порядку є нікчемною.

Отже, умову про зміну відсоткової
ставки без згоди позичальника не
можливо вважати ні якою іншою, як
дискримінаційною та такою, що
суперечить нормам чинного
законодавства, порушує дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача та є підставою визнання
Кредитного договору недійсним.

Отже як вбачається із вищевикладеного,
Кредитний договір № СМ-SМЕ 106/246/2008від
02.06.2008 р. укладений між Закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк»
(надалі: Банк) та ОСОБА_1, грубо порушує
норми ст.ст. 11, 18,19 ЗУ «Про захист прав
споживачів», ст.ст. 230, 1056- Цивільного
кодексу України, ст. 6 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
та не відповідає вимогам Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затвердженим
постановою НБУ від 10.05.2007, № 168.

Тож вважають, що у відповідності до
статті 215 ЦК України Кредитний договір
№ СМ-8МІ 106/246/2008 від 02.06.2008 р. підлягає
визнанню його недійсним.

12 листопада 2010 року між Публічним
акціонерним товариством «ОТП Банк» та
Товариством і обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» був заключний Договір
купівлі-продажу кредитного портфелю.
Предметом цього договору, відповідно
до його п. 3.1 є Кредитний портфель, який
включає в себе Кредитні договори,
перелік яких міститься у Додатку 1 до
цього Договору. Отже, відповідно до
цього Договору Позивач має
заборгованість перед ТОВ «ОТП
Факторинг Україна».

Тому просили визнати Кредитний
договір № СМ-SМЕ 106/246/2008 від 02.06.2008 року,
який був укладений між ЗАТ «ОТП Банк»
Та ОСОБА_1 недійсним.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,
підтримала позовні вимоги позивача,
пославшись на обставини та факти
викладені у позовній заяві. Просила суд
Кредитний договір № СМ-SМЕ 106/246/2008 від
02.06.2008 року, який був укладений між ЗАТ
«ОТП Банк» Та ОСОБА_1 недійсним.

Представник відповідача - ТОВ «ОТП
Факторинг України», у судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог, просив суд
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до ТОВ «ОТП Факторінг Україна» про
визнання кредитного договору
недійсним відмовити.

Суд, Вислухавши пояснення позивача,
представника позивача, перевіривши
матеріали справи та досліди вши надані
докази, суд в межах заявлених позовних
вимог (ст. 11 ЦПК України) вважає, що у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ТОВ «ОТП Факторінг Україна» про
визнання кредитного договору
недійсним відмовити з наступних
підстав.

« 02» червня 2008 року між Позивачем
ОСОБА_1 та Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк» (який змінив
свою назву на Публічне акціонерне
товариство «ОТП Банк», що
підтверджується витягом зі Статуту
Банку), був укладений Кредитний договір
№ CM-SME106/246/2008 (надалі: «Кредитний
договір»), згідно з яким Позивач
отримав кредит у розмірі 35 000,00 доларів
США, строком дії - до 02.06.2016 року, з
процентною ставкою за користування
кредитом у розмірі - 5,99%+FIDR, де FIDR -
процентна ставка по строкових
депозитах фізичних осіб у валюті,
тотожній валюті кредиту, згідно п.3
частини 1 Кредитного договору.

« 11» серпня 2009 року між банком та
Позивачем був укладений додатковий
договір №2 до кредитного договору з
новим графіком погашення
заборгованості, згідно з яким
процентна ставка за користування
кредитом встановлена у розмірі 13,49%
річних на весь строк дії Кредитного
договору.

Крім того, починаючи з 10.08.2010 року банк
припинив нарахування процентів за
Кредитним договором, у зв'язку з тим, що
Позивач тривалий термін не сплачував
кредит. Даний факт підтверджується
розрахунком заборгованості за
кредитним договором станом на 29.01.2013 р.

Таким чином, неможливо вести мову про
те, що нібито встановлення плаваючої
річної процентної ставки за кредитом є
несправедливою умовою кредитного
договору, та дискримінаційною по
відношенню до позичальника.

Випадки і порядок використання
іноземної валюти визначаються Законом
України «Про Національний банк
України» від 20.05.1999 року № 679-XIV (із
змінами та доповненнями) (надалі - Закон
про НБУ) і Декретом Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» від
19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та
доповненнями) (надалі - Декрет КМУ),
виданими відповідно до них
нормативними актами, якими передбачена
можливість здійснення розрахунків в
іноземній валюті при одержанні
комерційного чи банківського кредиту в
іноземній валюті і його погашенні.

У положеннях ч.2 ст. 44 Закону
України про «Національний банк
України», зазначено, що Національний
банк діє як уповноважена державна
установа при застосуванні
законодавства України про валютне
регулювання і валютний контроль. До
компетенції Національного банку у
сфері валютного регулювання та
контролю належить, зокрема видача та
відкликання ліцензій, здійснення
контролю, у тому числі шляхом
здійснення планових і позапланових
перевірок, за діяльністю банків,
юридичних та фізичних осіб (резидентів
та нерезидентів), які отримали ліцензію
Національного банку на здійснення
валютних операцій, в частині
дотримання ними валютного
законодавства.

Згідно з положеннями ч.2 ст.5
Декрету Національним банком України
видаються генеральні ліцензії
комерційним банкам (банківська
ліцензія) на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Відповідно до ч.3 ст. 47 ЗУ «Про банки та
банківську діяльність» на підставі
лише банківської ліцензії, банки мають
право здійснювати банківську операцію
щодо «Розміщення залучених коштів від
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик» (кредитування).

Публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк» діє на підставах положень
чинного законодавства та підзаконних
нормативно-правових актів України. Так,
08.11.2006 року Публічним акціонерним
товариством «ОТП Банк» отримано
генеральну банківську ліцензію за № 191
на право здійснення банківських
операцій, визначених частиною першою
та пунктами 5-11 частини другої статті 47
Закону України «Про банки і банківську
діяльність» та Дозвіл на право
здійснення банківських операцій,
визначених пунктами 1-4 частини другої
та частиною четвертою статті 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» з відповідним додатком до
Дозволу з переліком операцій, які має
здійснювати Публічне акціонерне
товариство «ОТП Банк», серед яких
передбачено право здійснювати
операції з валютними цінностями.

Відповідно до Додатку до Дозволу № 191-1
від 08.11.2006 року Банк має право
здійснювати операції з валютними
цінностями, зокрема шляхом «Залучення
та розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України»

Згідно з листом НБУ від 01.09.94 р. N 19013/2124 1
«Видавати кредити в іноземній валюті
резидентам України може уповноважений
банк України, в додатку до генеральної
ліцензії якого передбачене таке
право.»

Згідно листа НБУ від 07.12.2009 р. N 13-210/7871-22612
«Про правомірність укладання
кредитних договорів в іноземній
валюті» Національний банк України у
зв'язку з запитами банків з питання
щодо правомірності укладання
кредитних договорів в іноземній валюті
повідомляє наступне:

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (Кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 2 Закону України
"Про банки і банківську діяльність"
(далі - Закон про банки) кошти - гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 Господарського
кодексу України кредитні операції
банків полягають у розміщенні від
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик залучених коштів
юридичних осіб (позичальників) та
громадян. Кредитними визнаються
банківські операції, визначені як такі
законом про банки і банківську
діяльність.

Статті 47 та 49 Закону про банки
визначають операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до
пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю".

Таким чином, правових перешкод для
того, щоб Публічне акціонерне
товариство «ОТП Банк» мало право
укладати кредитні договори та видавати
кредити в іноземній валюті - немає.

Позивач, посилаючись на Положення «Про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»,
п. «г» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» вважає, що він не мав права
здійснювати використання готівкової
іноземної валюти при здійсненні
платежів за спірним кредитним
договором.

Положенням «Про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»
передбачений вичерпний перелік умов,
за яких дозволяється використання
іноземної валюти як засобу платежу без
ліцензії. Так, п. 1.5 цього Положення
передбачено: «Використання іноземною
валюти як засобу платежу без ліцензії
дозволяється: якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями)».

З вищевикладеного вбачається, якщо
уповноважений банк має банківську
ліцензію та письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, то всі учасники валютної
операції (тобто, як банк так і
позичальник) мають право
використовувати (приймати та вносити
плату відповідно) іноземну валюту як
засобу платежу при здійсненні
розрахунків, пов'язаних з
обслуговуванням кредитного договору.

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті
5 Декрету, який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі - на
сьогодні законодавець не визначив межі
термінів і сум надання/одержання
кредитів в іноземній валюті (Лист НБУ
від 29.05.2001 р. N 28-313/2178).

Таким чином, операція з надання банками
кредитів в іноземній валюті не
потребує індивідуальної ліцензії.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 11, 58, 60, 213- 215, 224 ЦПК України, ст.ст.
192, 524, 627, 1054, 1056 суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ТОВ «ОТП Факторінг Україна» про
визнання кредитного договору
недійсним - відмовити.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення шляхом подачі апеляційної
скарги на рішення протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

СУДДЯ: