ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: орган опіки
та піклування Коростишівської
районної державної адміністрації,
управління міграційної служби у
Житомирській області, про визнання
правочину недійсним і застосування
наслідків його недійсності за
касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 6 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 13 серпня
2010 року ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_6
придбав у власність кімнату АДРЕСА_1,
яка належала ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва на право власності на житло,
виданого Коростишівською міською
радою 23 грудня 2009 року, підставою для
видачі якого стало розпорядження
органу приватизації Коростишівської
міської ради. Постановою
Коростишівського районного суду
Житомирської області від 9 листопада 2012
року вказане розпорядження органу
приватизації та свідоцтво про право
власності були визнані протиправними
та скасовані. Оскільки позивачі та їх
неповнолітні діти також були
зареєстровані у вказаній кімнаті, то їх
незаконно позбавлено права на
приватизацію. Окрім того, продавець
свідомо ввів в оману покупця, оскільки
йому було відомо, що у спірній кімнаті
зареєстровані позивачі і саме вони є
користувачами кімнати. Виходячи з того,
що ОСОБА_5 незаконно набув право
власності на кімнату АДРЕСА_1 і,
відповідно не мав права на її
відчуження, а також ввів другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення, просили визнати
недійсним договір купівлі-продажу
вищевказаної кімнати, укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та застосувати
наслідки його недійсності.

Рішенням Коростишівського районного
суду Житомирської області від 10 жовтня
2013 року позов задоволено. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу
кімнати АДРЕСА_1 від 13
серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 Зобов'язано ОСОБА_5 повернути
ОСОБА_6 отримані за договором кошти в
розмірі 11 565 грн. Зобов'язано ОСОБА_6
повернути кімнату АДРЕСА_1 у
користування ОСОБА_3, ОСОБА_4 Вирішено
питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 5 листопада 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_3
просять скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із того, що оскільки
право власності ОСОБА_5 на кімнати
АДРЕСА_1 на підставі розпорядження про
приватизацію спірної кімнати, яке у
подальшому скасоване, а тому права на
відчуження вищевказаної квартири
ОСОБА_5 не мав. У зв'язку із цим
укладений між ним та ОСОБА_6 договір
купівлі-продажу кімнати підлягає
визнанню недійсним на підставі ст. ст.
203, 215. Разом із тим, місцевий суд дійшов
висновків, що спірний договір
купівлі-продажу кімнати слід визнати
недійсним на підставі ст. 230 ЦК України,
оскільки ОСОБА_5 ввів покупця в оману
щодо обставин, які мають істотне, а саме
не повідомив про права позивачів на
спірну квартиру.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові,
виходив із того, що позивачі пред'явили
позов про визнання договору
купівлі-продажу недійсним із двох
самостійних підстав, а тому висновки
суду про можливість визнання спірного
договору недійсним одразу із декількох
підстав без їх уточнення є помилковими,
та уточнивши підставу позову, а саме з
підстав, визначених ст. 230 ЦК України
(правові наслідки вчинення правочину
під впливом обману), відмовив в позові
за необгрунтованісю.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судами встановлено, що з червня 2004 року
ОСОБА_3 проживала в кімнаті АДРЕСА_1 з
малолітньою дитиною,
зареєстрована за даною адресою 13
березня 2007 року; ОСОБА_4
зареєстрований за вказаною адресою 20
червня 2008 року, а також їх малолітні
діти: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2. З часу проживання було
укладено відповідні договори з
комунальними службами і проводилась
оплата наданих позивачам послуг.

Розпорядженням органу приватизації
від 23 грудня 2009 року передано ОСОБА_5
кімнату, в якій він мешкав у приватну
власність та видано свідоцтво про
право власності на житлову кімнату
АДРЕСА_1.

13 серпня 2010 року за
нотаріально-посвідченим договором
купівлі-продажу від 13 серпня 2010 року
ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 придбав у
власність кімнату АДРЕСА_1, яка
належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва
про право власності на житло, виданого
Коростишівською міською радою 23 грудня
2009 року. Підставою для видачі свідоцтва
на право власності на житло було
розпорядження органу приватизації від
23 грудня 2009 року, яким ОСОБА_5 було
передано у приватну власність кімнату
АДРЕСА_1.

Постановою Коростишівського районного
суду Житомирської області від 9
листопада 2012 року, яка набрала законної
сили, дії органу приватизації
Коростишівської міської ради щодо
видачі розпорядження від 23 грудня
2009 року та свідоцтва про право
власності на житло від 23 грудня 2009 року
були визнані протиправними і вказані
розпорядження органу приватизації та
свідоцтво про право власності, які
стали підставою для виникнення у
ОСОБА_5, права власності на кімнату
АДРЕСА_1 скасовані.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом позивачі
просили суд визнати недійсним договір
купівлі-продажу кімнати АДРЕСА_1 від 13
серпня 2010 року, укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 з підстав, визначених ст. ст. 203,
215 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 отримав
свідоцтво про право власності на житло,
видане Коростишівською міською радою 23
грудня 2009 року на підставі
розпорядження органу приватизації
Коростишівської міської ради, які
постановою Коростишівського районного
суду Житомирської області від 9
листопада 2012 року визнані
протиправними та скасовані та з
підстав, визначених ст. 230 ЦК України,
посилаючись на те, що ОСОБА_5 навмисно
ввів в оману ОСОБА_6 щодо обставин, які
мають істотне значення.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції апеляційний суд
безпідставно уточнив підставу позову,
оскільки позбавлений такої можливості
на стадії апеляційного провадження, та
з підстав невідповідності договору
нормам статтей 203, 215 ЦК України
позовних вимог не розглянув.

У порушення вимог ст. ст. 212-215, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону та обставини справи
уваги не звернув, не визначився з
характером спірних правовідносин, та
фактично залишив спір не вирішеним.

Такими чином, апеляційним судом
допущено порушення норм
процесуального права, що відповідно до
ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування судового рішення і
направлення справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 6 листопада
2013 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко