РІШЕННЯ

Іменем України

„02" квітня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі позивачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду справи
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, де третя
особа Амур-Нижньодніпровський РВ у м.
Дніпропетровську ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
про зобов'язання зняття з реєстрації
місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що вони є
співаниками квартири АДРЕСА_1, в якій
на даний час зареєстровано місце
проживання колишніх співвласників
даного жилого приміщення - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, які в даній квартири не
мешкають та їх речей в ній не має,
через що у позові, оскільки реєстрація
місця проживання інших осіб позбавляє
позивачів в повному обсязі
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю, й заявлено вимогу про
визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, та про
зобов'язання зняття відповідачів з
реєстрації місця проживання.

У судовому засіданні позивачі
вимоги позову підтримали повністю,
надали пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просили
суд повністю задовольнити поданий
позов. Разом з тим, відповідно до
пояснень позивачів реєстрація місця
проживання відповідачів створює
відповідні незручності, оскільки
позивачі вимушені також оплачувати
комунальні послуги, оплата за які
нараховується в залежності від
кількості осіб, місце проживання яких
зареєстровано в даному житловому
приміщенні, та нести через зазначене
зайві витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи. У разі
участі у справі кількох відповідачів
заочний розгляд справи можливий у
випадку неявки в судове засідання всіх
відповідачів.

Відповідачі у судове засідання не
з'явилися, причини неявки суду не
повідомили, тому за згодою позивача
справа розглядалася у порядку
заочного розгляду.

Суд, заслухав пояснення позивачів
та дослідив письмові докази в межах
заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, суд дійшов до висновку про
наявність підстав для задоволення
позову частково, виходячи з наступного.

Позивачі є співвласниками
квартири АДРЕСА_1; в даній квартирі на
даний час також зареєстровано місце
проживання колишніх співвласників
даного жилого приміщення - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, які в даній квартири не
мешкають та їх речей в ній не має.
Відповідачі не є членами сім'ї
позивачів, право власності ОСОБА_2 ?
частину квартири підтверджується
свідоцтвом (а.с. 7), яке було видано
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 на
підставі ст. 47 Закону України «Про
іпотеку» та на підставі акта про
проведення публічних торгів по
реалізації арештованого майна, що є
предметом іпотеки, затвердженого
начальником Амур-Нижньодніпровського
ВДВС Дніпропетровського міського
управління юстиції від 18.05.2013 р., право
власності ОСОБА_1 на іншу ? частину
даної квартири підтверджується
договором дарування (а.с.5).

Правовідносини в даній справі
склалися між власниками та колишнім
власником (ОСОБА_4) житла.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2
ст. 317 ЦК України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, та на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від
17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції",
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК
України кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернути
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, який здійснюється
судом у спосіб, визначений законами
України.

Цивільним процесуальним засобом,
яким забезпечується реалізація права
на звернення до суду, є позов, тобто
матеріально-правова вимога до суду
заінтересованої особи (позивача) про
здійснення правосуддя в цивільній
справі на захист прав, свобод чи
інтересів, порушених чи оспорюваних
іншою особою (відповідачем).

Втрата права користування житловим
приміщенням є наслідком припинення
права власності на житлове приміщення
у колишнього власника житла.

Отже, на переконання суду, доводи
позивачів є слушними: судом було
встановлено на підставі наданих суду у
порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів,
що відповідач ОСОБА_4 втратила право
власності на ? частину зазначеної вище
квартири, ОСОБА_3 є членом її сім'ї, та
відповідачі не мешкають вданій
квартирі, їх речей в ній не має,
позивачі є співвласниками даної
квартири та житлове приміщення
використовується ними за
призначенням, через що для суду
вбачаються підстави для ухвалення
рішення про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

Разом з тим, частково задовольняючи
поданий позов, суд з огляду на зміст
позовних вимог та характер спірних
правовідносин виходить з відсутності
підстав для ухвалення рішення про
зобов'язання третьої особи (ГУ ДМС
України в Дніпропетровській області)
зняти відповідачів з реєстрації
місця проживання, оскільки дана вимога
не є такою, що підлягає розгляду та
вирішенню при розгляді справи у
порядку цивільного судочинства, та
окрім того на виконання ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», у тому числі, остаточне
рішення суду (про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, визнання особи безвісно
відсутньою або померлою) є підставою
для зняття особи з реєстрації місця
проживання та задля запобігання
продовження порушення прав позивача,
на переконання суду, є правомірним
застосування судом такого засобу
захисту порушеного права, як визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Питання про розподіл судових витрат
вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та
215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88,
ст.ст. 212, 214-215, 224, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, де третя особа
Амур-Нижньодніпровський РВ у м.
Дніпропетровську ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області про
визнання особи такою, зо втратила право
користування житловим приміщенням,
про зобов'язання зняття з реєстрації
місця проживання задовольнити
частково.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
такими, що втратили право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні вимоги позову про
зобов'язання зняття з реєстрації місця
проживання відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
судові витрати, пов'язані зі сплатою
судового збору, в розмірі 114, 70 грн. з
кожного окремо.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя