Справа № 465/2097/13
Головуючий у 1 інстанції: Дячишин
Провадження № 22-ц/783/1831/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Мацея
М.М.,

суддів: Копняк С.М.,
Монастирецького Д.І.,

секретаря: Олексіва
О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СБК-Захід" на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 19 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "СБК-Захід"
про розірвання договору та стягнення
коштів за невиконання договору, -

в с т
а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«СБК-Захід» в якому з подальшим
збільшенням позовних вимог, просила
розірвати укладений між нею та
відповідачем 23 липня 2010 року договір №
09 купівлі-продажу товарів та стягнути з
відповідача кошти у розмірі 57370,75 грн.,
із яких попередня оплата - 48 800,00 грн.,
індекс інфляції - 4636,00 грн., три проценти
річних - 3934,75 грн. та судові витрати. В
обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що згідно зазначеного
договору відповідач зобов'язався
виготовити і передати їй у власність
стаціонарну малу архітектурну форму по
АДРЕСА_1. Вона за умовами договору
внесла попередню оплату за товар,
однак, в порушення договору, відповідач
товар їй не передав, відмовився
повернути їй сплачену суму авансу.

Рішенням Франківського районного суду
м.Львова від 19 листопада 2013 року позов
задоволено частково. Розірвано договір
№ 09 купівлі-продажу товарів від 23.07.2010
року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ
«СБК-Захід». Стягнуто з ТОВ «СБК-Захід»
на користь ОСОБА_2 48 800 грн. попередню
оплату договору та 4636 грн. індекс
інфляції, а всього 52636 грн. Вирішено
питання судових витрат. В решті позову
відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ТзОВ
«СБК-Захід».

В апеляційній скарзі, посилаючись на
незаконність, необґрунтованість,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що вина відповідача в
демонтажі та неможливості
експлуатації малої архітектурної
форми відсутня, оскільки попередні
дозвільні документи були скасовані, а
нові відсутні. Відтак невиконання
оспорюваного договору немає, а вважає,
що має місце прострочення кредитора,
оскільки умови договору були виконані
в повному обсязі в строки, передбачені
договірними умовами, а майно, належне
позивачу, знаходиться на зберіганні.
Вказує, що позивач уникає його
прийняття від зберігача за договором
відповідального зберігання.

Позивачці ОСОБА_2 двічі, на 17 березня 2014
року і на 14 квітня 2014 року, надсилалися
судові повістки про розгляд справи, а
адресою її місця проживання, вказаною
нею у позовній заяві (а.с. 82,85), поштові
повідомлення повернуті поштою за
закінченням терміну зберігання
(а.с.86,88,89).

У відповідності з положеннями ч.5 ст.74
ЦПК України фізичним особам, які не
мають статусу підприємців, судова
повістка надсилається за адресою їх
місця проживання, зареєстрованою у
встановленому законом порядку.

У разі відсутності осіб, які беруть
участь у справі, за такою адресою,
вважається, що судовий виклик або
судове повідомлення вручене їм
належним чином.

Відповідач належним чином
повідомлений про час і місце розгляду
справи двічі (а.с.83,87), представника у
судове засідання не направив.

Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Колегія ухвалила розгляд справи
здійснювати за відсутності осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

За вимогами статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обгрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Таким вимога судове рішення не
відповідає.

Судом та матеріалами справи
установлено, що 23 липня 2010 р. між
сторонами було укладено договір
купівлі-продажу товарів. Відповідно до
п.1.1 договору відповідач зобов'язався
передати у власність позивачки
відповідно до її замовлення
стаціонарну малу архітектурну форму,
позивачка зобов'язалася прийняти та
оплатити його на умовах визначених
договором, протягом п»яти робочих днів
після повідомлення про готовність
передачі товару, прийняти та сплатити
його вартість, при цьому здійснити
попередню оплату у розмірі 80% від
вартості товару, що становить 48800,00 грн.,
в тому числі ПДВ - 8133,33 грн. Згідно п.2.1
договору відповідач протягом 45
календарних днів з дня отримання
попередньої оплати мав передати
позивачці товар та усі відповідні
документи на нього. Передача товару
здійснюється за адресою: АДРЕСА_1

На виконання умов договору позивачка
внесла на рахунок відповідача
попередню оплату у розмірі 48800,00 грн.

Задовольняючи позов районний суд
виходив з того, що відповідач не
виконує зобов'язання за укладеним
договором, ухиляється від виконання
його умов, щодо передачі позивачці
предмету договору, відсутність про це
накладної.

Проте з висновками суду першої
інстанції погодитись не можна. Судом не
повно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, порушено норми
матеріального і процесуального права.

Згідно положень ст.ст. 212, 214 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Вирішує питання чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються.

У відповідності з п.1.1 договору
передача товару здійснюється шляхом
передачі відповідачем у власність
позивача стаціонарної малої
архітектурної форми за місцем
встановлення останньої за адресою
АДРЕСА_1

Матеріалами справи безспірно
установлено, що договір між сторонами
укладено 23 липня 2010 року. Рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради від 24 березня 2010 року № 88
ОСОБА_2 надано вихідні дані на
розміщення малої архітектурної форми в
АДРЕСА_1 (а.с.39). на підставі зазначеного
рішення, і згідно умов оспорюваного
договору відповідач зобов'язувався
встановити і передати позивачці
стаціонарну малу архітектурну форму за
вказаною адресою.

Така була виготовлена і встановлена
відповідачем за адресою, визначеною у
договорі.

Як вбачається із рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради від
18 вересня 2010 року № 1056 «Про заборону
розміщення тимчасових об'єктів» 10
вересня 2010 року виїзною комісією
міської ради був встановлений факт
будівництва та встановлення
відповідачем малої архітектурної
форми в АДРЕСА_1 для ОСОБА_2 Відповідача
попереджено про відповідальність і
демонтаж встановленого об'єкта (а.с.46).

Матеріалами справи установлено, що
відповідачем рекомендованими листами
направлено позивачці звернення з
приводу рішення виконавчого комітету
Ужгородської міської ради від 18
вересня 2010 року № 1056 та направлення її
представника для участі в демонтажу і
прийняття всіх конструкцій та
матеріалів (а.с.47,48,49).

Проте, як установлено матеріалами
справи, ні сама позивачка, ні її
представник на зазначені листи
відповідача жодним чином не
відреагували, мала архітектурна форма
була демонтована відповідачем і згідно
договору відповідального зберігання
від 30 вересня 2010 року передана на
зберігання відповідальній особі, про
що повідомлено позивача (а.с.50-57).

Наявними в матеріалах справи доказами
стверджується, що демонтована мала
архітектурна форма знаходиться на
відповідальному зберіганні по даний
час.

Із листа Управління архітектури та
містобудування Ужгородської міської
ради вбачається, що позивачка ОСОБА_2
повідомлена про зупинення
розпорядження міського голови про
надання їй дозволу на встановлення
малої архітектурної форми на АДРЕСА_1
(а.с.42).

За наведених обставин судова колегія
вважає, що відповідачем було виконано
умови договору, однак з незалежних від
нього причин, встановлену архітектурну
форму він вимушений був демонтувати і
передати її на відповідальне
зберігання, а відтак вини його не
встановлено.

Згідно ч.1 ст.614 ЦК України особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що вина
відповідача в демонтажі та
неможливості експлуатації малої
архітектурної форми відсутня, оскільки
попередні дозвільні документи були
скасовані, а нові станом на
сьогоднішній день відсутні. Відтак
невиконання оспорюваного договору, як
це вважає позивачка, не має, а має місце
прострочення кредитора, оскільки умови
договору були виконані в повному
обсязі в строки, передбачені
договірними умовами, а майно, належне
позивачу знаходиться на зберіганні.
Натомість останній уникає його
прийняття від зберігача за Договором
відповідального зберігання від 30
вересня 2010 року.

Згідно ч.1 ст.613 ЦК України кредитор
вважається таким, що прострочив, якщо
він відмовився прийняти належне
виконання, запропоноване боржником,
або не вчинив дій, що встановлені
договором, актами цивільного
законодавства чи випливають із суті
зобов'язання або звичаїв ділового
обороту, до вчинення яких боржник не
міг виконати свого обов'язку.

Частиною 2 ст. 613 ЦК України передбачено,
якщо кредитор не вчинив дії, до
вчинення яких боржник не міг виконати
свій обов'язок, виконання зобов'язання
може бути відстрочене на час
прострочення кредитора.

Суд на зазначене положення закону та
обставини справи уваги не звернув,
належної оцінки їм не дав та ухвалив
помилкове рішення через неправильне
застосування норм матеріального права,
що відповідно до ст.309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення й
ухвалення нового рішення про відмову в
позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,
-

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю "СБК-Захід"
задовольнити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 19 листопада 2013 року
скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "СБК-Захід" про
розірвання договору та стягнення
коштів відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.