Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 р.
Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого
судді - Науменко А.В.,

при секретарі - Шияновській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
( далі прокуратура) в інтересах держави
в особі Одеської міської ради (далі
ОМР), Обласного комунального
підприємства по обслуговуванню
іноземних представництв ( далі
комунальне підприємство) до ОСОБА_2,
третя особа Публічне акціонерне
товариство «ФідоБанк» (далі банк),
Одеська обласна рада (далі Облрада) про
витребування нежитлового приміщення з
незаконного володіння на користь ОМР , -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2011 року прокуратурою
Приморського району Одеської області
поданий позов в інтересах держави в
особі Одеської міської ради та
Обласного комунального підприємства
по обслуговуванню іноземних
представництв до ОСОБА_2, третя особа
ПАТ «Ерсте Банк» (правонаступником
якого у зв'язку зі зміною назви є ПАТ
«ФідоБанк»), про витребування
нежитлового приміщення, що знаходиться
в будинку АДРЕСА_1 площею 137, 1 кв.м. з
незаконного володіння ОСОБА_2 на
користь Одеської міської ради.

Позов був обґрунтований тим, що заочним
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 27.06.2007 року за ОСОБА_3 було
визнане право власності на вказане
нежиле приміщення на підставі ст. 778 ЦК
України, а саме в рахунок вартості
витрат на поліпшення майна під час його
знаходження в оренді. В ході перевірки
правоохоронними органами було
встановлене, що ремонт та будь-яки
поліпшення у орендованому приміщенні
в дійсності не здійснювалися, у зв'язку
з чим прокуратурою району порушена
кримінальна справа відносно директора
комунального підприємства та відносно
громадянина ОСОБА_3 Прокуратура
послалася, що до винесення заочного
рішення на вказане нежиле приміщення
не було зареєстроване право власності,
а ОМР могло наймати це приміщення для
обслуговування іноземних
представництв та вони
використовувалися на умовах оренди. На
підставі даних фактів прокуратурою
зроблений висновок, що вказане нежиле
приміщення не було зареєстроване на
праві власності, але знаходиться на
території ОМР, тому незаконно вибуло з
власності територіальної громади м.
Одеси, яку представляє ОМР та
комунального підприємства. На підставі
договору купівлі-продажу від 06.09.2007
року ОСОБА_3 продав спірне нежиле
приміщення ОСОБА_4. На підставі
договору купівлі-продажу від 12.03.2008
року ОСОБА_4 продав вказане нежиле
приміщення ОСОБА_2. Ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 23.03.2011 року заочне рішення від 27.06.2007
року було скасоване за нововиявленими
обставинами за заявою виконавчого
органу ОМР. Тому, посилаючись на
положення ст.ст. 387-388 ЦК прокуратура
просить витребувати спірне приміщення
на користь ОМР у останнього власника (
т. 1 а.с 1-4, 154)

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 11.12.2012 року відмовлено у
задоволені позову прокуратури в
інтересах держави по витребуванню
спірного нежилого приміщення у
останнього власника ОСОБА_2 на користь
ОМР. Рішення обґрунтоване тим, що
прокуратурою не надано жодного доказу,
який би підтверджував право власності
ОМР на спірне майно ( т. 1 а.с. 166-167).

Рішенням Апеляційного суду Одеської
області від 07.02.2013 року встановлене, що
судом першої інстанції порушений
принцип диспозитивності, тому
мотивувальна частина рішення була
змінена. Рішенням встановлене, що
ОСОБА_2 є добросовісним набувачем
спірного майна у ОСОБА_4, який
правомірно його відчужив. В свою чергу
не доведене, що позивачі є власниками
спірного майна. З посиланням на
практику Європейського суду з прав
людини, щодо застосування ст.. 1
Протоколу № 1 до Європейської
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, а саме щодо
«справедливої рівноваги між
інтересами суспільства та
необхідністю дотримання основних прав
людини, у тому числи і безперешкодного
користування своїм майном та потребою
захисту права на повагу до майна, судом
другої інстанції також відмовлено у
задоволенні позову прокуратури. ( т. 1
а.с. 319-336)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2013 року
встановлені обставини по справі, та
неповнота з'ясування всіх обставин по
справі з посиланням на положення ст.. 61
ЦПК України, що вирок суду по
кримінальній справі є обов'язковим для
суду, що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи.
Вищім судом зазначене, що розглядаючи
справу суди попередніх інстанцій не
перевіряли обставини у справі, а лише
зазначили про передчасні посилання
прокуратури що Одеська міська рада та
Обласне комунальне підприємство
незаконно позбавлені права на
нежитлове приміщення, оскільки немає
обвинувального вироку суду, щодо
відчуження майна. За наслідком чого,
рішення першої та другої інстанції по
справі були скасовані, а справа
направлена до Приморського районного
суду м. Одеси на новий розгляд. ( т. 1 а.с.
377-378).

27 червня 2013 року справа прийнята до
провадження.

На судовому засіданні 08.10.2013 року,
Одеську обласну раду залучено до
участі у справі у якості третьої особи
на боці позивача Обласного
комунального підприємства.

15 жовтня 22013 року з боку прокуратури
надійшов уточнений позов, у якому без
зміни сторін та вимог, зазначені
додаткові обставини. Позов додатково
обґрунтований тим, що вироком суду
визнано винним ОСОБА_3 у скоєнні
злочину за набуття права власності на
чуже майно, а постановою суду звільнено
директора комунального підприємства
ОСОБА_5 від кримінальної
відповідальності у зв'язку зі
закінченням строку давності.
Прокуратурою вказане, що спірне
приміщення належить Одеській міської
ради на підставі рішення виконавчого
комітету Приморської райради № 141 від
16.02.1990 року, відповідно якого вирішено
зареєструвати на праві державної
власності будинок, де перебуває спірне
приміщення. Нежитлове приміщення, що
знаходиться у зазначеному будинку
відноситься до комунальної власності
ОМР відповідно до рішення Одеської
обласної ради від 25.11.1991 року «Про
розмежування державного майна між
власністю обласної ради, міст і районів
області», яким у комунальну власність
переданий весь нежилий фонд місцевих
рад, розташований у територіальних
межах міста. Листом КП «ЖКС
«Фонтанський» від 17.10.2012 року
підтверджене, що будинок де перебуває
спірне приміщення перебуває на балансі
цього підприємства, що означає, що цей
будинок і неприватизоване спірне
нежиле приміщення відноситься до
комунальній власності. ( т. 2 а.с. 30-33)

Представник прокуратури наполягала на
позові з підстав зазначених у останній
редакції позову. Заявила, що право
міської ради на спірне приміщення
виникло на підставі вказаного рішення
Одеської обласної ради в порядку
розмежування власності. Не
заперечувала, що комунальне
підприємство в інтересах якого
звернулася прокуратура було створене
саме Одеською обласною радою. Водночас
вказала, що у Одеської обласної ради не
має належних доказів права власності
на спірне приміщення та його передачі у
відання комунальному підприємству.
Зазначила, що комунальне підприємство
яке здавало спірне приміщення в оренду
та Одеська обласна рада, як засновник
комунального підприємства не приймали
мір щодо захисту права на це спірне
приміщення, тому воно належить
територіальній громаді міста Одеси.

Представник Одеської міської ради, як
позивач в інтересах якого звернулася
прокуратура, підтримав позицію
прокуратури та просив позов
задовольнити. Підтвердив, що після
перевірки не було виявлене будь-яких
документальних підтверджень права ОМР
на спірне приміщення, у тому числі
будь-яких рішень міської ради чи
реєстрації права. Також не має
документальних підтверджень, що
вказане приміщення будь-коли
знаходилося у ОМР у володінні та
користуванні чи передавалося в оренду
з отриманням коштів міською радою чи її
виконавчими органами. Підтвердив, що
ОМР не передавало спірне приміщення у
відання Обласного комунального
підприємства.

Директор Обласного комунального
підприємства іноземних представництв
ОСОБА_5, як представник позивача в
інтересах якого звернулася
прокуратура, заперечував у задоволенні
позову та позицію прокуратури не
підтримав. Зазначив, що у спірному
приміщенні з 1975 року знаходилося
дипломатичне консульство іноземної
держави, яке знаходилося у віданні та
обслуговувалося відділом виконкому
Одеської обласної ради, на підставі
рішення даної ради. В Одесі найбільша
кількість іноземних представництв в
Україні, тому аналогічних приміщень у
віданні відділу було більш 20. Після
закриття виконкому в облраді,
повноваження щодо приміщень та
зокрема спірного перейшло до відділу
по обслуговуванню представництв
Одеської облдержадміністрації, а
надалі на підставі рішення Облради до
комунального підприємства. Однак,
спірне приміщення не було
документально передане на баланс
комунального підприємства та не
внесено у регістр, тобто ніколи не
обліковувалося у бухгалтерської
документації комунального
підприємства. Підкреслив, що тільки у
минулому році на його численні
звернення почалася робота по
оформленню передачі Облрадою за
відповідними рішеннями на баланс
комунального підприємства інших
приміщень, яки представлені у
користування іноземних представництв.
Тому заявив, що Одеська міська рада до
спірного приміщення не має ніякого
відношення, а комунальне підприємство
не має ніяких документів яки би
підтверджували право на нього.

Представник третьої особи Публічного
акціонерного товариства «ФідоБанк»
просила відмовити у задоволенні
позову, подала до справи письмові
заперечення. ( т. 2 а.с. 86-90) Послалися на
недоведеність з боку прокуратури
наявності права власності у ОМР на
спірне приміщення, яке знаходиться в
іпотеці банку.

Представник третьої особи Одеської
обласної ради просила відмовити у
задоволенні позову, подала наявні
письмові докази та пояснення по справі
з запереченнями на доводи прокуратури.
( т. 2 а.с. 102-146). Наполягала, що спірне
приміщення незаконно вибуло з
комунальної власності громад сіл,
селищ, міст Одеської області.
Підтвердила обставини знаходження
спірного приміщення у віданні
комунального підприємства, яке було
створене рішенням облради саме для
обслуговування іноземних
представництв, яким надані у
користування приміщення. Зазначила, що
зазначене приміщення ще з радянських
часів ніколи не знаходилося у віданні
міської ради, яка цим приміщенням не
розпоряджалася та не мала на нього
ніяких прав. Водночас підтвердила, що
за перевіркою стану обліку нерухомого
майна облради, яке віднесене до
господарського відання комунального
підприємства було встановлене, що
спірне приміщення не було оформлене по
регістрам обліку та документально не
було передане за рішенням ради до
комунального підприємства ( т. 2 а.с.
152-167) Одночасно вказала, що факт
правонаступництва прав на вказане
приміщення підтверджується наявними у
справі договорами оренди спірного
приміщення за 1997 - 2007 років, де
орендодавцем вказаний відділ по
обслуговуванню іноземних
представництв Одеської
держадміністрації, а потім
правонаступник - комунальне
підприємство. Підкреслила, що облрадою
продовжується робота по збору архівних
даних, щодо спірного приміщення, але на
час розгляду справи інших доказів у
третьої особи не має. Просила виключити
ОМР з числа позивачів та витребувати
спірне приміщення на користь обласного
комунального підприємства.

Оглянувши матеріали справи, заслухавши
пояснення, дослідивши та оцінивши
зібрані в сукупності докази по справі,
суд приходить до висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. (ч.1, 3, 4ст.60
ЦПК України)

Матеріально-правовий зміст обов'язку
подавати докази полягає в тому, що, в
випадку його невиконання суб'єктом
доказування і неможливості отримання
доказів, суд має право визнати факт, на
який посилалась зацікавлена сторона,
неіснуючим, чи навпаки, як це має місце
при використанні презумпції, існуючим,
якщо інше не доказано другою стороною.

Суд звертає увагу, що прокуратура
звернулася з позовом на користь двох
позивачів, але позовні вимоги
оформлені тільки на користь ОМР, тому
виходячи з принципу диспозитивності
справа розглядається саме у межах
заявленого позову та на підставі
наданих сторонами та третіми особами
доказів.

Представник третьої особи Одеської
обласної ради на підтвердження
доводів, щодо належності спірного
приміщення саме територіальній
громаді сіл та міст області, а не
територіальній громаді м. Одеси
послалася як на перше джерело, на
розпорядження Виконкому Одеської
облради № 346р від 24.07.1979 року про
створення відділу по обслуговуванню
іноземних представництв в Одеській
області ( т.2. а.с. 135-138). Розпорядженням
передбачене, що відповідно до
розпорядження Ради Мінистрів УССР від
03.06.1979 року № 409-р організований відділ
по обслуговуванню іноземних
представництв акредитованих в
Одеській області, якому необхідно
здійснювати подальше розширення
побутових, торгових, медичних послуг
працівникам представництв. Цим
розпорядженням ліквідована група по
господарсько - побутовому
обслуговуванню консульського корпусу
в м. Одесі.

З зазначеного розпорядження суд
встановлює, що згідно з діючим на той
час законодавством УССР,
обслуговування іноземних
представництв здійснював Виконком
обласної ради, а саме створений
Виконкомом відділ, а не рада чи
будь-який міський виконавчий орган м.
Одеси.

З пояснень представника облради
слідує, що спірне нежиле приміщення
наряду з іншими приміщеннями було з
кінця 70 років минулого століття
передане Виконкомом для розміщення
іноземного представництва, цей довід
підтверджений директором комунального
підприємства та не спростований
представником прокуратури, але по
цьому факту Облрадою не надано жодного
доказу.

Рішенням Облради № 266 від 25.11.1991 року
передбачене розмежування державного
майна між власністю обласної Ради, міст
обласного підпорядкування і районів
області», де у додатку № 1 до цього
рішення у останньому розділі «Майно
виконкомів» зазначене, що до
державного майна, яке передається у
власність Облради входить майновий
комплекс виконкому, його відділів,
управлінь, комітетів. ( т. 2 а.с. 139-146)

Згідно розпорядження Одеської
обласної держадміністрації № 133/к-95 від
17.10.1995 року створений
госпрозрахунковий відділ по
обслуговуванню іноземних
представництв обласної державної
адміністрації.

Суд вказує, що сторонами не надано
доказів передачі будь-якого майна, у
тому числі спірного приміщення, та
взяття його на відповідний облік від
відділу по обслуговуванню іноземних
представництв акредитованих в
Одеській області, що створене
Виконкомом облради до відділу по
обслуговуванню іноземних
представництв, створеного обласною
Державною адміністрацією.

З наданих до матеріалів справи
договорів оренди спірного приміщення,
вбачається, що дійсно спірне
приміщення з 1997 року надавалося в
оренду іноземному представництву
«Мінолта Україна», де орендарем
зазначений відділ по обслуговуванню
іноземних представництв обласної
Державної адміністрації. ( т.2. а.с. 107-134).

Суд звертає увагу, що в п. 2.2 вказаного
договору оренди №80001 від 01.09.1997 року
встановлене, що власником орендованого
приміщення залишається держава, а
згідно п. 3.1. орендна плата
перераховується орендарем -
орендодавцю. ( т. 2 а.с. 107).

Розпорядженням Одеської обласної
держадміністрації від 27.04.2004 року №
322/а-2004 вищезазначене розпорядження №
133/к-95 від 17.10.1995 року було визнане таким
що втратило чинність, а абзацом 3 п. 3
вирішено передати на баланс Обласного
комунального підприємства будівлі,
споруди та майно, яки обліковуються на
балансі відділу Держадміністрації».

Рішенням Обласної ради № 437 від 02.04 2004
року при врахуванні рекомендації
Обласної державної адміністрації,
створене обласне комунальне
підприємство по обслуговуванню
іноземних представництв, з
делегуванням держадміністрації
повноважень по управлінню майном цього
об'єкту територіальної громади
області, ліквідацією відділу. Рішенням
визначене передати на баланс
комунального підприємства конкретну
будівлю за відповідною адресою, а також
будівлі, споруди та майно, яки
облікуються на балансі відділу
Облдержадміністрації. Також, рішенням
дозволене комунальному підприємству
отримувати плату за оренду майна, що
облікується у нього на балансі. (т. 1 а.с.
13-14).

Суд звертає увагу, що спірне приміщення
не зазначене конкретно у рішенні № 437,
як таке що підлягає передачі з балансу
на баланс.

Спірне приміщення на підставі
договору оренди №80001 від 01.09.1997 року
перебувало в оренді до 2007 року, та 30.10.2006
р., 01.05.2007 р, 30.08.2007 р. і потім 01.12.2007 року
строк оренди продовжувався з
укладенням додаткових угод вже від
імені Обласного комунального
підприємства, як орендодавця з
отриманням орендної плати за
користування майном. (т. 2.а.с. 116-120)

В матеріалах справи відсутні докази
документального оформлення передачі
спірного приміщення з балансу відділу
по обслуговуванню іноземних
представництв, створеного обласною
Державною адміністрацією на баланс
Обласного комунального підприємства.
Актом перевірки Облради стану
нерухомого майна яке віднесено до
господарського ведення комунального
підприємства від 23.12.2013 р. встановлене,
що у регістрах бухгалтерського обліку
спірне приміщення не відображене.

Рішенням Облради № 583 від 25.01.2005 року
доповнене рішення від 02.045.2004 року
визначенням, що обласне комунальне
підприємство є правонаступником прав
та обов'язків відділу
Держадміністрації.

З матеріалів справи слідує та
підтверджене сторонами, що заочним
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 27.06.2007 року за ОСОБА_3 було
визнане право власності на вказане
нежиле приміщення на підставі ст. 778 ЦК
України, а саме в рахунок вартості
витрат на поліпшення майна під час його
знаходження в оренді.

На підставі заочного рішення ОСОБА_3
оформив право власності на спірне
приміщення, і ділі на підставі договору
купівлі-продажу від 06.09.2007 року ОСОБА_3
продав спірне нежиле приміщення
ОСОБА_4. В свою чергу, на підставі
договору купівлі-продажу від 12.03.2008
року ОСОБА_4 продав вказане нежиле
приміщення ОСОБА_2, який на час розгляду
справи залишається його власником, що
підтверджується державною
реєстрацією.

Наявними у справі доказами та
поясненнями ОСОБА_2, яки підтверджені
банком, доведене що спірне приміщення
придбане останнім за рахунок кредитних
коштів виданих банком в розмірі 1085750,00
грн. та оформлене в іпотеку. Після
придбання спірного приміщення у
власність ОСОБА_2 у законному порядку
витратив значну суму коштів на
здійснення його реконструкції, чим
зробив поліпшення. ( т. 1 а.с. 28-43, 54-112,
186-306).

В ході перевірки правоохоронними
органами було встановлене, що ремонт та
будь-яки поліпшення у орендованому
приміщенні в дійсності не
здійснювалися, у зв'язку з чим
прокуратурою району порушена
кримінальна справа відносно директора
комунального підприємства та відносно
громадянина ОСОБА_3.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 23.03.2011 року заочне рішення від
27.06.2007 року було скасоване за
нововиявленими обставинами. Таким
чином, судового рішення на підставі
якого виникле право власності ОСОБА_3
та було правовстановлюючим документом
не існує, звідси у останнього не було
права на відчуження спірного
приміщення (ст.. 658 ЦК України).

Приговором суду від 15.06.2011 року
громадянин ОСОБА_3 визнаний винним у
скоєнні кримінального злочину
передбаченого ст.. 190 ч. 4 КК України, а
саме щодо незаконного (шахрайського)
заволодіння нерухомим майном, зокрема
спірним приміщенням за адресою АДРЕСА_1
з метою подальшого продажу. Зі змісту
приговору суду вбачається, заволодіння
спірним приміщенням скоєно шляхом
отримання спірного приміщення в оренду
по договору у орендодавця -
комунального підприємства з подальшим
використанням підроблених документів,
щодо проведення у ньому ремонту.

Суд звертає увагу, що будь-яких
висновків суду, щодо належності
спірного приміщення ОМР у приговорі
відсутні ( т. 1 а.с. 365-371)

Постановою суду від 25.12.2012 року
директор комунального підприємства
ОСОБА_5 звільнений від кримінальної
відповідальності за скоєний злочин
передбачений ч. 2 ст. 367 КК України (
недбальство) у зв'язку з закінченням
строків давності притягнення до
відповідальності, позовну заяву про
витребування майна залишене без
розгляду. Постановою встановлене, що
02.04.2004 року Обласною радою прийняте
рішення про створення Обласного
комунального підприємства по
обслуговуванню іноземних
представництв та 29.04.2004 року був
зареєстрований статут підприємства.
25.01.2005 року Одеською облрадою прийняте
рішення, яким визнане що комунальне
підприємство є правонаступником прав
та обов'язків Відділу по
обслуговуванню іноземних
представництв Обласної державної
адміністрації. Згідно до п. 16 статуту
комунального підприємства управління
підприємством здійснюється на
підставі прав власника відносно
господарського використання спільної
власності територіальних громад сіл та
міст області. Зі змісту постанови
вбачається, що судом встановлене, що
спірне приміщення належало
територіальній громаді та довгий час
знаходилося у віданні комунального
підприємства та надавалося в оренду,
тому як були передані Відділу по
обслуговуванню іноземних
представництв в Одеській області на
підставі листа № 0801-47-3906 від 17.07.1989 року
ордерами відділу обліку розділу
житлової площі. Приговором
встановлене, що результатом дій з боку
директора обласного комунального
підприємства сталося неналежне
виконання своїх посадових обов'язків, у
вигляді неналежного контролю за майном
ввіреним підприємству, що стало
наслідком для можливості переходу
права власності на це майно до інших
осіб, яки використовували підроблені
документи. ( т. 1, а.с. 373-376).

Суд вказує, що в даній постанові суду
також не має будь-яких висновків суду,
щодо належності спірного приміщення
територіальній громаді міста та ОМР.

При цьому суд вказує, що лист листа №
0801-47-3906 від 17.07.1989 року на підставі якого
спірне приміщення наряду с іншими
передане за ордерами Відділу по
обслуговуванню іноземних
представництв Виконкому Одеської
облради, чи самі ордери сторонами до
справи не надані, з пояснень
представника Облради місцезнаходження
оригіналів цих документів не
встановлене.

Вище зазначені обставини визнані
сторонами та не спростовані
прокуратурою. Таким чином матеріалами
справи підтверджене, що Одеська міська
рада не є засновником Відділу по
обслуговуванню іноземних
представництв та Обласного
комунального підприємства, та
будь-якого майна зокрема спірне нежиле
приміщення у господарське відання не
передавало.

Згідно п. 1 Постанови № 5 Пленуму ВССУ
від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» Усі
суб'єкти права власності є рівними
перед законом. Відповідно до статті 41
Конституції України та пункту 2 частини
першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не
може бути позбавлений права власності
чи обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом. Ураховуючи, що згідно зі
статтею 92 Конституції України правовий
режим власності визначається виключно
законами України, то інші
нормативно-правові акти, які обмежують
права власника і не мають ознак закону,
не підлягають застосуванню.

Згідно п.п. 23-26 Пленуму відповідно до
статті 387 ЦК та частини третьої статті 10
ЦПК особа, яка звернулася до суду з
позовом про витребування майна із
чужого незаконного володіння, повинна
довести своє право власності на майно,
що знаходиться у володінні
відповідача. При цьому суди повинні
мати на увазі, що право власності на
рухоме майно доводиться за допомогою
будь-яких передбачених процесуальним
законодавством доказів, що
підтверджують виникнення такого права
у позивача. Факт знаходження майна на
балансі особи сам по собі не є доказом
права власності чи законного
володіння.

Під час розгляду позову про
витребування майна відповідач згідно
зі статтею 388 ЦК має право заперечити
проти позову про витребування майна з
його володіння шляхом подання доказів
відплатного придбання ним цього майна
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що він не знав і не міг
знати (добросовісний набувач). У такому
разі пред'явлення зустрічного позову
про визнання добросовісним набувачем
не вимагається і, крім того, не є
належним способом судового захисту
(стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність
набуття - це не предмет позову, а одна з
обставин, що має значення для справи та
підлягає доказуванню за позовом про
витребування майна. Відповідач може
бути визнаний добросовісним набувачем
за умови, що правочин, за яким він набув
у володіння спірне майно, відповідає
усім ознакам дійсності правочину, за
винятком того, що він вчинений при
відсутності у продавця права на
відчуження. Власник має право
спростувати заперечення набувача про
його добросовісність, довівши, що під
час вчинення правочину набувач повинен
був засумніватися у праві відчужувача
на відчуження майна.

Таким чином, матеріалами справи
доведене, що ОСОБА_2 є добросовісним
набувачем спірного нежилого
приміщення.

Водночас, суд визнає, що прокуратура у
позові посилається на неналежні докази
прав ОМР на володіння спірним майном.
Так, рішенням виконкому Приморської
райради № 141 від 16.02.1990 року
передбачене реєстрація будинків в
ОМБТІ на правах державної власності, в
якому також передбачений будинок за
адресою АДРЕСА_1. Суд звертає увагу, що
вказане рішення регулює
правовідносини щодо будинків в цілому,
а не відносно приміщень у ньому.
Встановлення того, що будинок
знаходяться на балансі Житлового
експлуатаційного управління № 56 не є
підтвердженням прав власника ЖЕУ на
будинок чи на приміщення в ньому, тому
як ЖЕУ створювалися для утримання
будинків в належному стані та надання
комунальних послуг мешканцям. Крім
того, сторонами підтверджене, що
зазначене рішення не було виконане,
реєстрації прав на будинок не існує. (
т.2. а.с. 35-37)

Аналогічно суд вказує, що не є належним
доказом прав ОМР на спірне приміщення
лист КП ЖКС «Фонтнаський» від 17.10.2012
року, що будинок за адресою АДРЕСА_1.
знаходиться на балансі ЖКС. Суд вказує,
що рішенням ОМР № 1165- V від 05.04.2007 року,
не передбачені будь-яки права та
обов'язки для ЖКС на володіння
будинком, а встановлена лише процедура
реорганізації ЖКС. Водночас рішенням
ОМР №1173-V від 05.04.07р. « Про визначення
виконавців житлово-комунальних послуг
у м. Одеса» з метою підвищення якості
надання житлово-комунальних послуг
населенню м. Одеси, посилення
відповідальності виконавців цих
послуг перед споживачами, Одеська
міська рада визначила виконавців
послуг у житловому фонді комунальної
власності територіальної громади м.
Одеси, яки виробляють та постачають
послуги для потреб населення.
Відповідно п.п. 2.2.1. - 2.2.2 Статуту КП ЖКС
«Фонтанський» предметом діяльності
Підприємства є організаційне
забезпечення поточного утримання,
ремонту та благоустрою житлового
фонду, нежитлових споруд, їх
інженерного обладнання та прилеглих
територій, організація надання різного
виду послуг, пов'язаних з
експлуатацією, утриманням та ремонтом
житлового та нежитлового фонду і
одержання прибутку в інтересах
Засновника. Підприємство здійснює
функції замовника на виконання робіт з
утримання та ремонту житлового фонду,
нежитлових приміщень та прилеглих
територій, приймає на баланс жилі
будинки, їх інженерне обладнання,
об'єкти благоустрою за територіальною
належністю, укладає угоди з
ремонтно-експлуатаційними
підприємствами, енерго-,
водопостачальними та іншими
спеціалізованими організаціями, що
забезпечують функціонування систем
життєзабезпечення будівель та
прилеглих територій. Таким чином,
передача будинку на баланс КП ЖКС
«Фонтанський» для надання відповідних
послуг по його утриманню не є
свідченням прав ОМР на володіння
спірним приміщенням.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку що доводи прокуратури про
належність спірного приміщення на
праві власності чи законного володіння
Одеській міській раді спростовані
матеріалами справи та є
безпідставними. Водночас, належність
спірного нежилого приміщення на праві
власності чи законного володіння
будь-якій іншій особі, до незаконного
заволодіння ним громадянином ОСОБА_3,
на час розгляду даної справи не
доведене належними та допустимими
доказами.

Згідно з положеннями ст. 3 ЦПК України
та ст. 55, 124 Конституції України кожна
особа має право в порядку
передбаченому кодексом звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Враховуючи, суд дійшов висновку щодо
відсутності прав ОМР на спірне майно
суд визнає, що прокуратура звернулася
до суду з позовом в інтересах та на
користь неналежного позивача, тобто
особи, права та інтереси якої не
порушуються, знаходженням спірного
майна у власності відповідача ОСОБА_2,
який є добросовісним набувачем.

Таким чином, позовні вимоги
прокуратури про витребування спірного
майна з чужого незаконного володіння
на користь ОМР, як власника у якого
нежиле приміщення вибуло не за її
волею - не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 60, 130, 174, 209, 212-215, 223 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах держави в особі Одеської
міської ради, Обласного комунального
підприємства по обслуговуванню
іноземних представництв до ОСОБА_2,
третя особа Публічне акціонерне
товариство «ФідоБанк», Одеська обласна
рада про витребування нежитлового
приміщення з незаконного володіння на
користь ОМР - відмовити у повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Приморського
районного суду м. Одеси апеляційної
скарги на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя
А.В.
Науменко

13.03.2014