Справа № 125/703/13-ц Провадження №
22-ц/772/798/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Питель О. В.Категорія: 5
Доповідач: Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" травня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючого: Берегового О. Ю.,

суддів: Іванюка М. В., Кучевського П. В.,

при секретарі: Руденко О. М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці
апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 21 січня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділення 1/2 частини
будинку з прибудовами та
господарськими будівлями,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
виділення 1/2 частини будинку з
прибудовами та господарськими
будівлями.

У позовній заяві вказав, що 30.04.1967
року одружився з ОСОБА_6. За час
подружнього життя вони спільно
придбали житловий будинок з належними
до нього будівлями та спорудами, який
знаходиться по АДРЕСА_1. 12.04.2001 року
позивач розірвав шлюб з ОСОБА_6, яка
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла. Після її
смерті залишилися спадкоємцями сини
ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Позивач зазначив, що йому
належить половина придбаного під час
шлюбу майна, оскільки поділ майна між
подружжям не проводився.

Зважаючи на викладене, просив суд
виділити йому в натурі 1/2 частку
будинку з прибудовами, господарськими
будівлями та спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні, до початку
розгляду справи по суті, ОСОБА_2 змінив
предмет позову, доповнивши його
вимогою про визнання права власності
на 1/2 ідеальну частку будинку з
прибудовами, господарськими будівлями
та спорудами, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Барського районного
суду Вінницької області від 21 січня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просив
зазначене рішення скасувати та
постановити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю.

Свої вимоги він обґрунтував тим,
що позивачем не було порушено перебіг
позовної давності, оскільки її перебіг
починається з моменту коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності, при цьому судом не було
надано доказів на підтвердження того,
що ОСОБА_2 вважав що його право спільної
сумісної власності може бути порушене
після смерті дружини. Крім того, судом
не було надано вірної оцінки показами
свідків та не враховано те, що
відповідачі повністю визнавали позов
та не заперечували проти його
задоволення.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються,
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності, тощо), що
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судо
чинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення, ухва
лене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказа ми, які були досліджені в
судовому засіданні. Умовами
обґрунтованості є повне і всебічне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, доведеність тих обставин,
які суд вважає встановленими,
відповідність вис новків суду
обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає цим вимогам.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що перебіг
позовної давності за його вимогами, що
почався у липні 2008 року, перервався у
липні 2009 року, коли позивач звернувся
до суду з позовом про виділення у
натурі 12 частини будинку з належними
господарськими будівлями та спорудами,
тобто почався наново, а оскільки
позовні вимоги ОСОБА_2, з якими він
звернувся 10.07.2008 року та 31.07.2009 року були
залишені без розгляду за його заявами
то строк позовної давності не
зупинявся та сплив за обома вимогами у
липні 2012 року, клопотання про
поновлення строку звернення до суду з
наведенням поважності причин пропуску
строку до суду позивачем не було
подано, що і стало підставою для
відмови у задоволенні позовних вимог.

Проте колегія суддів апеляційного суду
з таким висновком погодитися не може.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_2 і ОСОБА_6 одружилися
30.04.1967 року, а 12.04.2001 року шлюб між ними
було розірвано, що підтверджується
даними копії довідки №1278-20 від 10.06.2008
року, виданої Відділом реєстрації
актів цивільного стану Барського
районного управління юстиції
Вінницької області /т. 1 а.с. 7/.

26.11.1997 року на ім'я ОСОБА_6 було придбано
будинок АДРЕСА_1, що підтверджується
даними копії договору купівлі-продажу
№1000/471, зареєстрованого у Барському
БТІ /т. 1 а.с. 4-6/.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що
підтверджується даними копії
свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1,
виданого 13.05.2008 року відділом
реєстрації актів цивільного стану
Барського районного управління
юстиції Вінницької області /т. 1 а.с. 8/.

Відповідно до даних копії рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 15.09.08 року у справі за
позовом ОСОБА_2, було узаконено
самочинно побудовані хлів (літера «Г»)
та хлів-прибудову (літера «В1») по
АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з належними до нього будівлями
та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1
/т. 1 а.с. 36/.

Відповідно до даних копії рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 24.02.2010 року у справі за
позовом ОСОБА_2, було проведено поділ
житлового будинку, що знаходиться по
АДРЕСА_1, у натурі, та визнано за ОСОБА_2
право власності на 1/2 його частину, що
складається з житлової кімнати 1-2,
житлової кімнати 1-3, кухні 1-1, сараю
(літньої кухні) з підвалом (літери Б, Б1,
б), право власності на іншу частину
будинку з належними будівлями та
спорудами визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4
/т. 1 а.с. 40/.

Однак, дане рішення не набрало законної
сили та було скасовано ухвалою
Апеляційного суду Вінницької області
від 14.04.2010 року з направленням справи на
новий розгляд /т. 1 а.с. 41-42/.

28.10.2010 року ухвалою Барського районного
суду Вінницької області було скасовано
за нововиявленими обставинами рішення
Барського районного суду Вінницької
області від 15.09.2008. р. про узаконення
самочинно збудованих будов по АДРЕСА_1
та визнання за ОСОБА_2 права власності
на 1/2 частину житлового будинку з
належними до нього будівлями та
спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 /т.
1 а.с. 37/.

Під час нового розгляду вказаних
цивільних справ вони були об'єднані в
одне провадження.

06.07.2011 року ухвалою Барського районного
суду Вінницької області за заявою
позивача ОСОБА_2 було залишено без
розгляду заяву у частині узаконення
самочинного будівництва та про
визнання права власності на 1/2 частину
будинку по АДРЕСА_1.

28.03.2012 року ухвалою Барського районного
суду Вінницької області за заявою
представника позивача позов ОСОБА_2
було залишено без розгляду /т. 1 а.с. 44/.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 01 січня 2004
року.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ст. 24, ч. 1 ст. 28
Кодексу про шлюб та сім'ю України,
чинний на час придбання спірної
квартири, майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. В разі поділу
майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Аналогічні правові положення
закріплені в ст.ст. 60, 70 СК України, ст. 368
ЦК України.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно дійшов до
висновку, що будинок АДРЕСА_1 є об'єктом
спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо
між подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грошима.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що перебіг
позовної давності за його вимогами, що
почався у липні 2008 року, перервався у
липні 2009 року, коли позивач звернувся
до суду з позовом про виділення у
натурі 12 частини будинку з належними
господарськими будівлями та спорудами,
тобто почався наново, а оскільки
позовні вимоги ОСОБА_2, з якими він
звернувся 10.07.2008 року та 31.07.2009 року були
залишені без розгляду за його заявами
то строк позовної давності не
зупинявся та сплив за обома вимогами у
липні 2012 року, клопотання про
поновлення строку звернення до суду з
наведенням поважності причин пропуску
строку до суду позивачем не було
подано, що і стало підставою для
відмови у задоволенні позовних вимог.

Проте колегія суддів апеляційного суду
з таким висновком погодитися не може.

Як випливає із змісту ст. 68 СК України
право колишнього подружжя на частку у
спільному сумісному майні
зберігається незалежно від припинення
шлюбу, а у випадку порушення цього
права особа має право на його захист.

До таких вимог позовна давність
застосовується у три роки, вона
обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ст.ст. 20, 72 СК України).

У пункті 19 постанови № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" від 21 грудня 2007 року, Пленум
Верховного Суду роз'яснив, що
вирішуючи спори про поділ майна
подружжя, суди повинні враховувати, що
само по собі розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте за
час шлюбу.

Відповідно до п. 15 згаданої постанови,
початок позовної давності для вимоги
про поділ спільного майна подружжя,
шлюб якого розірвано, обчислюється не з
дати прийняття постанови державного
органу РАЦС (ст.ст. 106, 107 СК) чи з дати
набрання рішенням суду законної сили
(статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Відомостей щодо наявності спору
стосовно вищевказаного
будинковолодіння при житті ОСОБА_6, між
нею та позивачем не надано сторонами,
такі дані в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, твердження позивача про те,
що з моменту придбання будинку він не
мав жодного спору щодо нього з
колишньою дружиною, так і на даний час з
синами, які проживають в ньому,
підтверджується позицією
відповідачів, які у судовому засіданні
суду апеляційної інстанції зазначили,
що будь-яких спорів щодо користування
чи розпорядження спірним
будинковолодінням, як раніше так і на
даний час вони з позивачем не мають.

Попередні звернення позивача до суду з
аналогічними позовними вимогами,
колегія суддів розцінює як його намір у
встановленому чинним законодавством
порядку провести реєстрацію належної
йому на праві сумісної власності
частини будинковолодіння і з огляду на
досліджені обставини справи не
свідчить про порушення його права
власності.

За зазначених обставин твердження
представника відповідачів, якою було
подано заяву про застосування строків
позовної давності про те, що строк
позовної давності слід відраховувати з
моменту розірвання шлюбу так і
висновки суду першої інстанції про те,
що строк позовної давності позивачем
пропущений у зв'язку із початком спливу
строку позовної давності позивачем з
моменту звернення позивача з позовами
до суду, є помилковими, не відповідають
фактичним обставинам справи та нормам
матеріального права.

Таким чином, ухвалюючи рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог з
вищенаведених підстав, суд першої
інстанції вказані вимоги закону не
врахував, зробив помилкові висновки, у
зв'язку з чим рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах позовних вимог у
суді першої інстанції колегія вважає,
що вони підлягають до часткового
задоволення за наступних підстав.

Частиною 25 Постанови Пленуму
Верховного суду України №11 від 21
грудня 2007 року роз'яснено, що вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду; за
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми; у разі коли жоден із подружжя
не вчинив таких дій, а неподільні
речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Згідно пояснень наданих позивачем в
суді апеляційної інстанції позивач
бажає виділу в натурі 12 частини
будинковолодіння у АДРЕСА_1 згідно 1
варіанту розподілу визначеного
висновком судової
будівельно-технічної експертизи № 1389
від 29.09.2013 року /т. 1 а.с. 70-123/ згідно якого
відхилення від ідеальної частки
становить 716 грн. /більше/.

Судом роз'яснювались позивачу вимоги
чинного законодавства щодо внесення
зазначених коштів на депозитний
рахунок суду, однак останній даним
правом не скористався і будь-яких
коштів не вніс.

Разом з тим, згідно п. 3.2
Інструкції про проведення технічної
інвентаризаціії об'єктів нерухомого
майна затвердженої Наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства № 127 від 24.05.2001 року, із
змінами, внесеними згідно з Наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства N 2, які набули чинності на
момент виникнення спірних
правовідносин, згідно технічної
документації: хлів прибудова літ. «В1»,
хлів літ. «Г» віднесено до об'єктів
самочинного будівництва. Однак,
експертом при проведенні експертизи
зазначених змін не враховано та
запропоновано варіанти розподілу на
дві окремі частини по 12 частині
житлового будинку і споруд
будинковолодіння між співвласниками
розташованого по АДРЕСА_1 з урахуванням
згаданих об'єктів самочинного
будівництва, які відповідно до
висновку Верховного Суду України,
викладеного у рішенні № 6-130цс13 від
04.12.2013 року прийнятого за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави , передбаченої п. 1 ч.
1 ст. 355 ЦПК України не можуть бути
предметом поділу /виділу/.

З урахуванням зазначених обставин,
колегія суддів приходить до висновку
про можливість виділення ОСОБА_2 та
визнання за ним права власності на 1/2
ідеальну частку даного будинку з
прибудовами, господарськими будівлями
та спорудами, з відмовою у частині
позову про виділ його в натурі, що не
позбавляє права позивача, за умови
дотримання вимог законодавства,
звернутись до суду з аналогічними
вимогами.

За правилами статті 88 ЦПК України слід
стягнути з відповідачів на користь
позивача понесені ним судові витрати в
сумі 224.40 грн (т. 1, а.с. 9, 18) за подання
позовної заяви та 121.80 грн. (т.1 а.с. 239, т.2
а.с. 5) за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Барського районного суду
Вінницької області від 21 січня 2014 року
скасувати та постановити нове рішення,
яким позов ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Виділити ОСОБА_2 та визнати за ним
право власності на 1/2 ідеальну частку
будинку з прибудовами, господарськими
будівлями та спорудами, що
розташований у АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 понесені
судові витрати в розмірі 351,20 грн., з
яких за подання позовної заяви 229,40 грн.
та 121,80 грн. за подання апеляційної
скарги.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області набирає законної сили з
моменту його проголошення, і може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: