РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3349/14-ц

пр. № 2/759/2491/14

23 квітня 2014 року Святошинський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді -

Чалої А.П.,

при секретарі -

Котляр Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом

ОСОБА_1

до Комунального
підприємства «Рео-6»,

3-тя особа: виконуючий обов*язки
директора КП «Рео-6» ОСОБА_15

про визнання наказу
недійсним, поновлення на роботі,
стягнення матеріальної

і моральної шкоди, -

В с т а н о в и в :

28.02.2014р. ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом до КП «Рео-6» та з врахуванням
уточнених позовних вимог просив:
визнати незаконним наказ №11-к від
27.01.2014р. про його звільнення з посади
головного інженера за угодою сторін на
підставі п.1) ч.1 ст.36 КЗпП України,
поновити його на посаді головного
інженера КП «Рео-6» з 27.01.2014р., стягнути з
відповідача моральну шкоду в сумі 3 000
грн. і матеріальну шкоду в сумі 1 642 грн.
78 коп., обґрунтовуючи позов тим, що
відповідно до наказу №2-к від 01.09.2008р.
він був прийнятий на посаду головного
інженера КП «Рео-6». До нього
зателефонував заступник голови
Святошинської районної в м.Києві
державної адміністрації ОСОБА_16 та
запропонував з невідомих причин шукати
іншу роботу. 21.01.2014р. його викликав до
себе в кабінет колишній директор КП
«Рео-6» ОСОБА_14 та змусив написати заяву
про звільнення за згодою сторін з
27.01.2014р. і не пояснив при цьому нічого.
Після розмови з колишнім директором
ОСОБА_14 йому стало зле, у зв*язку із чим
з 23.01.2014р. по 01.02.2014р. та з 04.02.2014р. по
21.02.2014р. перебував на лікарняному,
оскільки в нього трапився
гіпертонічний криз. Крім цього, з
03.02.2014р. по 20.02.2014р. він перебував на
стаціонарному лікуванні у
Комунальному некомерційному
підприємстві Святошинського району
м.Києва «Консультативно-діагностичний
центр». Вийшовши на роботу 24.02.2014р. він
дізнався, що його звільнено відповідно
до наказу №11-к від 27.01.2014р. із займаної
посади головного інженера КП «Рео-6» за
угодою сторін згідно п.1) ч.1 ст.36 КЗпП
України на підставі його заяви від
21.01.2014р. Вважає таке звільнення
незаконним і таким, що проведено під
примусом зі сторони колишнього
директора КП «Рео-6» ОСОБА_14, в
дійсності він не мав наміру
звільнятися та мав бажання працювати.
Моральну шкоду обґрунтовує фізичними
та душевними стражданнями і
переживаннями, які він зазнав у зв*язку
із хворобою, яка, на його думку,
трапилася у зв*язку із протиправними
діями щодо нього колишнього директора
КП «Рео-6» ОСОБА_14, яку оцінив в сумі 3 000
грн., а матеріальну шкоду складає
вартість ліків, які він придбавав на
своє лікування в сумі 1 642 грн. 78 коп., у
зв*язку із цією хворобою. Просив
задовольнити позов на підставі ст.36
КЗпП України.

В судовому засіданні позивач
уточнені позовні вимоги підтримав,
посилаючись на обставини, викладені в
позовній заяві, а також на порушення
його трудових прав, спричинення
матеріальної і моральної шкоди, а також
пояснив про те, що на звільнення за
скороченням чисельності штату він
погоджується, а за угодою сторін не
погоджується, оскільки він втрачає 500
грн., а також вказав про те, що
керівництво погрожувало йому
звільненням за порушення трудової
дисципліни та не виконанням ним
посадових обов*язків. Зазначив, що має
технічну освіту.

Представники відповідача проти
позову заперечували, посилаючись на
його необґрунтованість і
безпідставність, а також на те, що
обставини, викладені позивачем в
позові, не відповідають дійсним
обставинам справи та не
підтверджуються жодними доказами,
позивач за час його роботи в КП «Рео-6»
зарекомендував себе з негативної
сторони, неодноразово порушував
трудову дисципліну, права та інтереси
співробітників, у зв*язку із чим
притягався до дисциплінарної
відповідальності та відсторонявся від
роботи, заяву про звільнення за угодою
сторін від 21.01.2014р. він написам без
будь-якого тиску, власноручно в
кабінеті заступника директора ОСОБА_15,
яка погодилась на його звільнення за
даною правовою підставою, хоча були
підстави для його звільнення за
порушення трудової дисципліни та
несумлінне виконання своїх трудових
обов*язків. Крім цього, того ж дня,
21.01.2014р. позивач написав заяву про
надання йому відгулів за
відпрацьований час з 22.01.2014р. по 24.01.2014р.,
про що було видано відповідне
розпорядження №4 від 21.01.2014р. Інспектор
відділу кадрів ОСОБА_13 неодноразово
телефонувала ОСОБА_1 з проханням прийти
і отримати трудову книжку, але він
послався на свою зайнятість і 31.01.2014р.
його трудову книжку під розписку
отримала дружинна - ОСОБА_6 Лікарняний
листок про свою хворобу з 23.01.2014р. по
01.02.2014р. і з 04.02.2014р. по 14.02.2014р. позивач до
відділу кадрів не надавав, відповідачу
не було відомо про його хворобу, а
відсутність на роботі ОСОБА_1 не
дивувала, оскільки він за особистою
заявою з 22.01.2014р. по 24.01.2014р. перебував у
відгулах. Також, вказали про те, що
позивач не має права займати посаду
головного інженера КП «Рео-6» ще й з тих
підстав, що має технічну освіту, хоча
посадовою інструкцією для особи, що
займає таку посаду, передбачено вищу
освіту відповідного напрямку (магістр
або спеціаліст). Вважали, що жодних
підтверджень того, що звільнення
відбувалось під будь-яким примусом,
позивач не має, а також не має доказів
причинно-наслідкового зв*язку із
подіями на роботі та його хворобою,
оскільки протягом 2013р. ОСОБА_1 взагалом
перебував на лікарняному 74 дні. Просили
відмовити в позові.

Третя особа - ОСОБА_15 проти позову
заперечувала, пояснення представників
відповідача підтвердила, а також
пояснила про те, що заяву про
звільнення за угодою сторін від 21.01.2014р.
ОСОБА_1 писав в її кабінеті, в її
присутності, а також в присутності
інженера з охорони праці ОСОБА_8 і
майстра технічної дільниці ОСОБА_9,
ніякий тиск на нього не чинився, заяву
написав добровільно і власноручно, а
також того ж дня написав заяву на
використання відгулів за раніше
відпрацьований час на 22, 23, 24 січня 2014р.
Оскільки позивач за час роботи в КП
«Рео-6» зарекомендував себе з
негативної сторони, неодноразово
порушував трудову дисципліну та
притягався до дисциплінарної
відповідальності, передбачаючи
недобросовісність позивача, комісією
КП «Рео-6» 21.04.2014р., тобто особами, в
присутності яких ОСОБА_1 написав заяву
про звільнення за угодою сторін, було
складено акт, в якому була зафіксована
та обставина, що така заява про
звільнення написана позивачем
власноручно і добровільно.

Заслухавши пояснення позивача,
представників відповідача і третьої
особи, дослідивши матеріали справи, суд
вважає за необхідне в задоволенні
позову відмовити, виходячи з
наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що наказом №2-к
від 01.09.2008р. КП «Рео-6» ОСОБА_1 був
призначений на посаду головного
інженера КП «Рео-6», що підтверджується
витягом з трудової книжки позивача (а.с.
3-4 - копія трудової книжки).

Посадові обов*язки головного
інженера КП «Рео-6» передбачені
посадовою інструкцією (а.с. 28-33 - копія).

21.01.2014р. ОСОБА_1 написав заяву про
його звільнення за згодою сторін з
27.01.2014р., яка була погоджена в.о.
директора КП «Рео-6» ОСОБА_15 (а.с. 5 -
копія заяви).

Того ж дня - 21.01.2014р. ОСОБА_1 подав
заяву про надання йому відгулів на 22, 23,
24 січня 2014р. за раніше відпрацьований
час, яка, також, була погоджена в.о.
директора КП «Рео-6» ОСОБА_15 (а.с. 48 -
копія заяви), на підставі якої позивачу
були надані вихідні дні з 22.01.2014р. по
24.01.2014р. (а.с. 49 - копія розпорядження №4
від 21.01.2014р.)

Тобто, з 22.01.2014р. по 24.01.2014р. ОСОБА_1
перебував у відгулах (25, 26 січня 2014р. -
вихідні дні), а 27.01.2014р. в понеділок він
вийшов на роботу і цей день відображено
в табелі обліку робочого часу позивача
як робочий (а.с. 63 - копія табелю обліку
робочого часу).

Наказом №11-к від 27.01.2014р. ОСОБА_1
був звільнений із посади головного
інженера КП «Рео-6» на підставі п.1) ч.1
ст.36 КЗпП України, з виплатою
компенсації за невикористану
відпустку 16 календарних днів, на
підставі його заяви від 21.01.2014р., копію
якого позивач отримав 24.02.2014р. (а.с. 6 -
копія наказу), про що було зроблено
відповідний запис в його трудову
книжку (а.с. 3-4 - копія витягу з трудової
книжки).

Як вказували представники
відповідача і третя особа, позивач не
надав до відділу кадрів лікарняні
листки для повідомлення КП «Рео-6» про
свою хворобу, що підтверджується тим,
що день його звільнення - 27.01.2014р. в
табелі обліку робочого часу зазначений
для ОСОБА_1 як робочий день.

При цьому, в матеріали справи
позивач надав лікарняні листки, де
вказано, що з 23.01.2014р. по 01.02.2014р. і з
04.02.2014р. по 14.02.2014р. він перебував на
лікарняному (а.с. 7 - копії лікарняних
листків), а з 03.02.2014р. по 20.02.2014р. він
знаходився на стаціонарному лікуванні
(а.с. 8 - копія виписки з медичної карти).

31.01.2014р. трудову книжку ОСОБА_1
отримала його дружина ОСОБА_6 з
відповідним записом про його
звільнення за угодою сторін на
підставі пункту 1) ч.1 ст.36 КЗпП України
(а.с. 62 - копія розписки).

Крім цього, в матеріалах справи є
копії чеків на придбання ліків (а.с. 17-22 -
копії чеків).

Наказом №16-к від 05.03.2013р. «Про
винесення догани», ОСОБА_1 була
винесена догана за порушення трудової
і виробничої дисципліни, а саме: за
некоректну поведінку під час зустрічі
зі спеціалістом «Прима-Терм» (а.с. 34 -
копія наказу).

Відповідно до наказу №44-к від
24.07.2013р., ОСОБА_1 був відсторонений від
роботи (після закінчення лікарняного)
до проходження навчання з охорони
праці й протипожежної безпеки (а.с. 35 -
копія наказу).

У відповідності до наказу №48-к
від 02.08.2013р. ОСОБА_1 було відсторонено
від виконання своїх посадових
обов*язків до проходження навчання з
охорони праці і пожежної безпеки (а.с. 36
- копія наказу).

В доповідній записці від
«Контактного центру м.Києва» від
06.12.2013р. зазначено, що станом на 06.12.2013р.
20 звернень залишаються не виконаними
та без розгляду їх виконавцем ОСОБА_1,
що значно знижує рейтингові показники
підприємства (а.с. 37 - копія доповідної
записки).

06.12.2013р. в КП «Рео-6» була
зареєстрована за №24 доповідна записка
про те, що головний інженер КП «Рео-6»
ОСОБА_1 27.11.2013р. грубо порушив трудову
дисципліну та особисті права головного
бухгалтера ОСОБА_10, інспектора кадрів
ОСОБА_13 та юрисконсульта ОСОБА_11, що
полягало в порушенні права на повагу до
їх честі та гідності, у вигляді дуже
грубих висловлювань та нарікань, він
методом психічного примусу змушував їх
виконувати злочинні розпорядження та
погрожував фізичною розправою
головному бухгалтеру ОСОБА_10, а також
заважав їм виконувати свої трудові
обов*язки (а.с. 38 - копія доповідної
записки).

Як вказували представники
відповідача і третя особа, зважаючи на
таку поведінку ОСОБА_1, 21.01.2014р. особами,
які були свідками при добровільному
написанні власноручно позивачем заяви
про його звільнення за угодою сторін, а
саме: в.о. директора КП «Рео-6» ОСОБА_15,
інженером з охорони праці ОСОБА_8 і
майстром технічної дільниці ОСОБА_9 був
складений і підписаний акт про те, що
ОСОБА_1 власноручно і добровільно
написав та подав заяву про його
звільнення із займаної посади за
угодою сторін (а.с. 39 - копія акту).

В матеріалах справи є лікарняні
листки, які підтверджують ті обставини,
що ОСОБА_1 протягом 2013р. перебував на
лікарняному 74 дні (а.с. 40-46 - копії
лікарняних листків і довідок про
заробітну плату позивача).

Інженер ОСОБА_12 06.12.2013р. склала
доповідну записку про те, що вона не
встигає виконувати покладені на неї
ОСОБА_1 додаткові обов*язки по
обстеженню квартир, на якій міститься
резолюція ОСОБА_1 про те, що у тому
випадку, коли вона не встигає
виконувати роботу в робочий час, їй
необхідно залишатися на роботі після
закінчення робочого часу для її
виконання (а.с. 47 - копія доповідної).

Відмовляючи в позові, суд виходив
з наступного.

Згідно пункту 1) частини 1 ст.36 КЗпП
України, підставою для припинення
трудового договору є згода сторін.

Верховний Суд України в пункті 8
постанови Пленуму №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
06.11.1992р. з наступними змінами і
доповненнями, роз*яснив про те, що судам
необхідно мати на увазі, що при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за пунктом 1) частини 1 ст.36
КЗпП України (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

В пункті 12 цієї ж постанови
зазначено, що у справах про звільнення
суди повинні перевіряти доводи
працівника про те, що власник або
уповноважений ним орган примусили його
подати заяву про розірвання трудового
договору. При цьому, подача працівником
заяви з метою уникнути
відповідальності за винні дії не може
розцінюватись як примус до цього і не
позбавляє власника або уповноважений
ним орган права звільнити його за винні
дії з підстав, передбачених законом…

В даному спірному випадку,
позивач, обґрунтовуючи позов,
посилається на те, що мав місце
відносно нього примус зі сторони
колишнього директора КП «Рео-6» ОСОБА_14
щодо написання заяви про звільнення за
угодою сторін.

Тобто, предметом доказування в
справі є саме ці обставини примусу.

В частині 1 ст.58 ЦПК України
вказано, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

У відповідності до частини 2 ст.59
ЦПК України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені певним
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1, крім
особистих пояснень, не надав суду
належних і допустимих доказів про те,
що його заява від 21.01.2014р. про
звільнення за угодою сторін написана
ним за відсутності його вільного
волевиявлення та під примусом.

Згідно частини 4 ст.60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Два звернення працівників КП
«Рео-6» до голови Святошинської
районної в м.Києві державної
адміністрації стосовно питання
звільнення ОСОБА_1 (а.с. 9, 10 - копії
звернень), а також особиста заява
ОСОБА_1 (а.с. 11 - копія заяви) не є
належними і допустимими доказами в
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,
оскільки містять лише припущення та
особисті думки працівників КП «Рео-6»,
не мають доказів про отримання цих
звернень адресатом та результату
перевірки за вказаними зверненнями,
тобто, не підтверджують і не
спростовують викладені в них
обставини.

В підтвердження незаконності
свого звільнення, позивач посилається
на те, що з 23.01.2014р. по 01.02.2014р. і з 04.02.2014р.
по 21.02.2014р. він перебував на
лікарняному.

Але, в справі відсутні будь-які
докази причинно-наслідкового зв*язку
між звільненням позивача та його
хворобою.

Крім цього, документально
підтверджені обставини про те, що
протягом 2013р. ОСОБА_1 перебував на
лікарняному 74 дні.

Оцінюючи зібрані по справі докази
в частині позовної вимоги про визнання
наказу про звільнення незаконним і
поновлення на роботі в їх сукупності та
співставленні, належності,
допустимості, достовірності кожного
доказу окремо, а також їх достатності і
взаємному зв*язку, суд приходить до
висновку, що в судовому засідання не
доведено застосування до ОСОБА_1
примусу при вирішенні ним питання про
його звільнення за угодою сторін, а
тому позовні вимоги в цій частині є
недоведеними і такими, що не підлягають
задоволенню.

Ті обставин справи, що ОСОБА_1 на
час винесення наказу про його
звільнення перебував на лікарняному,
який відповідачу для відома і оплати
наданий не був, не може бути правовою
підставою для задоволення позовної
вимоги про визнання такого наказу
недійсним по його суті і не є доказом
звільнення позивача під тиском або
примусом, а може бути лише правовою
підставою для звернення до суду з
вимогою зміни дати звільнення та
оплату лікарняних листків.

Пояснення представників
відповідача і третьої особи стосовно
тієї обставини справи, що ОСОБА_1 не
надавав КП «Рео-6» лікарняні для відома
та для оплати, стверджується
письмовими доказами, зокрема тим, що
після перебування позивача у відгулах
22, 23, 24 січня 2014р. (середа, четвер,
п*ятниця), він вийшов на роботу в
понеділок 27.01.2014р. і цей день зазначений
в табелі обліку робочого часу для нього
як робочий і саме в цей день було і
винесено наказ про звільнення
позивача.

Тобто, позивач погодився з таким
звільненням і 31.01.2014р. через свою
дружину ОСОБА_6 отримав свою трудову
книжку з відповідним записом про
звільнення за угодою сторін, але не
надав КП «Рео-6» лікарняні листки.

Такі письмові докази і дії
відповідача логічно узгоджуються із
правовою позицією відповідача і
третьої особи в справі.

Щодо позовної вимоги про
стягнення моральної шкоди, суд
приходить до наступного.

Згідно ст.237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди проводиться у випадку, якщо
порушення його законних прав призвело
до моральних страждань, втраті
нормальних життєвих зв*язків і вимагає
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Враховуючи те, що судом не
встановлено порушення законних прав
позивача, підстави для стягнення
моральної шкоди на його користь
відсутні.

Що стосується позовної вимоги про
відшкодування матеріальної шкоди яка
становить вартість лікування позивача,
суд приходить до наступного.

Так, спірні правовідносини
випливають з трудових відносин
позивача, а тому на них
розповсюджується дія КЗпП України.

При цьому, КЗпП України не
передбачено стягнення з власника або
уповноваженого ним органу вартості
лікування для його працівника.

Глава №82 ЦК України
«Відшкодування шкоди» стосується
деліктних (не договірних)
правовідносин, але правовідносини в
даному спорі є договірними трудовими, а
тому правові норми Глави №82 ЦК України
не можуть бути застосовані при
розгляді даної цивільної справи.

Крім цього, в справі не
встановлені обставини про існування
будь-якого причинно-наслідкового
зв*язку із захворюванням позивача та
виною відповідача - КП «Рео-6» як
юридичної особи, з якої ОСОБА_1 просить
стягнути 1 642 грн. 78 коп. вартості
лікування в порядку відшкодування
шкоди.

Так, 21.01.2014р. ОСОБА_1 власноручно в
присутності керівника та свідків
написав заяву про звільнення за угодою
сторін, 22.01.2014р. він перебував у відгулі,
а 23.01.2014р. захворів, тобто, між часом
написання позивачем заяви про
звільнення та його захворюванням
пройшло майже дві доби.

Також, із чеків на придбання
ліків, копії яких є в матеріалах справи,
не вбачається, що саме позивач на своє
особисте лікування придбавав їх та яке
відношення КП «Рео-6» має до цих витрат.

Приймаючи до уваги наведене, суд
вважає за необхідне в цій частині
позовних вимог відмовити як не
ґрунтованих на матеріальному законі.

Керуючись ст.ст. 3, 36, 221, 233, 235, 237-1
КЗпП України, постановою Пленуму
Верховного Суду України №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 06.11.1992р. з наступними
змінами і доповненнями, ст.ст. 10, 11, 57-60,
212-215, 223 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Комунального підприємства «Рео-6», 3-тя
особа: виконуючий обов*язки директора
КП «Рео-6» ОСОБА_15 про визнання наказу
недійсним, поновлення на роботі,
стягнення матеріальної і моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення, а
особами, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення -
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Суддя: