Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №283/367/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Малинського
районного суду Житомирської області
від 22 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до державного підприємства
«Управління промислових підприємств
Державної адміністрації залізничного
транспорту України» про визнання
звільнення незаконним, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, в якому зазначив, що з
2007 року обіймав посаду директора
Пенізевицького кар'єроуправління
державного підприємства «Управління
промислових підприємств Державної
адміністрації залізничного транспорту
України». Згідно з наказом начальника
підприємства від 23 травня 2012 року його
було звільнено на підставі п.5 ст.40 КЗпП
України з 24 травня 2012 року. Наказом від
17 січня 2013 року внесені зміни до
вищезазначеного наказу щодо причин
звільнення, зокрема, звільнено
позивача за одноразове грубе порушення
ним трудових обов'язків ( п.1 ст. 41 КЗпП
України). Підставою для такого
дисциплінарного стягнення стало
надання неправдивих документів на
підтвердження його відсутності на
робочому місці 28 квітня 2012 року.
Оскільки порушень трудових обов'язків
не допускав, а відповідач не зажадав
від нього письмових пояснень, не
ознайомив з наказом та притягнув його
до дисциплінарної відповідальності
поза межами строку, встановленого ст.148
КЗпП України, ОСОБА_1 просив визнати
незаконним звільнення на підставі п.1
ст. 41 КЗпП України, поновити його на
посаді директора Пенізевицького
кар'єроуправління державного
підприємства «Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України» з 24
травня 2012 року, стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
відшкодувати моральну шкоду в сумі 10000
грн.

Рішенням Малинського районного
суду Житомирської області від 22 січня
2014 року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги.

Апелянт, зокрема, зазначає, що
поза увагою суду залишилась та
обставина, що рішенням Малинського
районного суду від 29 листопада 2013 року
встановлений факт перебування його 28
квітня 2012 року у транспортній
прокуратурі Коростенського району.
Відповідач не надав суду належних та
допустимих доказів того, що надана ним
довідка містить недостовірну
інформацію.

Вирішуючи спір, суд не надав
належної оцінки тому факту, що перед
застосуванням дисциплінарного
стягнення у нього не було відібрано
пояснення, а також не враховано
наявність чисельних нагород та
відзнак.

Окрім того, притягнення до
дисциплінарної відповідальності
відбулось поза межами встановленого
трудовим законодавством строку.

Судом не з'ясувались особливості
звільнення керівника підприємства,
передбачені трудовою угодою.
Відсутність шкідливих наслідків його
дій виключає можливість застосування
п.1 ст.41 КЗпП України.

В судовому засіданні апелянт та
його представники підтримали доводи,
викладені в апеляційній скарзі. При
цьому, ОСОБА_1 зазначив, що 28 квітня 2012
року не зміг потрапити до свого
робочого кабінету, оскільки замок на
вхідних дверях був замінений.
Отримавши напередодні запрошення
з'явитись до помічника Коростенського
транспортного прокурора для дачі
пояснень, він цього ж дня перебував у
приміщенні прокуратури з 9 години 10
хвилин до 16 години 40 хвилин. Вказана
обставина свідчить про те, що 28 квітня
2012 року він був відсутній на робочому
місці з поважних причин. На думку
апелянта, його звільнення є наслідком
упередженого ставлення до нього з боку
адміністрації підприємства.

Представник відповідача в
судовому засіданні зауважив, що
звільнення апелянта відбулось з
дотриманням порядку, встановленого
трудовим законодавством. Та обставина,
що ОСОБА_1 звільнили з посади на
підставі п.1 ст. ст. 41 КЗпП України
шляхом внесення відповідних змін до
наказу від 23 травня 2012 року, свідчить
про дотримання строків накладення
дисциплінарного стягнення.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено,
що наказом №67-ос від 15 лютого 2007 року
ОСОБА_1 призначено на посаду директора
відокремленого структурного
підрозділу Пенізевицьке
кар'єроуправління державного
підприємства «Управління промислових
підприємств Державної адміністрації
залізничного транспорту України».

З 4 січня 2012 року по 27 квітня 2012
року позивач був відсутній на роботі
наслідок тимчасової непрацездатності.

Згідно з наказом начальника
підприємства №37/ос від 23 травня 2012 року
ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі
п.5 ст.40 КЗпП України.

Наказом начальника №02/ос від 17
січня 2013 року внесені зміни до
попереднього наказу та звільнено
позивача на підставі п.1 ст. 41 КзпП
України. При цьому, одноразовим грубим
порушенням трудових обов'язків
адміністрація підприємства вважала
подання ОСОБА_1 в якості документа на
підтвердження його відсутність на
робочому місці 28 квітня 2012 року,
довідки, виданої помічником
Коростенського транспортного
прокурора, в якій міститься неправдива
інформація щодо перебування позивача у
приміщенні прокуратури з 9 годин 10
хвилин до 16 години 40 хвилин.

Наявний в матеріалах справи
висновок службової перевірки від 30
жовтня 2012 року свідчить про те, що
ОСОБА_1 28 квітня 2012 року у Коростенську
транспортну прокуратуру не викликався,
а з'явився за власною ініціативою з
метою ознайомлення зі змістом довідки
щодо результатів перевірки діяльності
підприємства. Позивач перебував у
приміщенні прокуратури з 9 години 10
хвилин до 9 години 40 хвилин. Проте, на
прохання останнього помічником
прокурора була видана недостовірна
довідка про його перебування у
прокуратурі за викликом більш тривалий
час, зокрема, з 9 години 10 хвилин до 16
години 40 хвилин.

Досліджений судом першої
інстанції лист Коростенської
транспортної прокуратури від 28 серпня
2012 року за №1095/12 містить інформацію про
те, що ОСОБА_1 не направлялось
запрошення до прокуратури на 28 квітня
2012 року. Документальні підтвердження
його перебування у приміщенні
транспортної прокуратури відсутні
(а.с.57).

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 41
КЗпП України трудовий договір з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути
розірваний також у випадку
одноразового грубого порушення
трудових обов'язків керівником
підприємства, установи, організації
всіх форм власності ( філіалу,
представництва, відділення та іншого
відокремленого підрозділу), його
заступниками, головним бухгалтером
підприємства, установи, організації,
його заступниками, а також службовими
особами митних органів, державних
податкових інспекцій, яким присвоєно
персональні звання, і службовими
особами державної
контрольно-ревізійної служби та
органів державного контролю за цінами.

Підвищена відповідальність зазначених
працівників обумовлена тим, що вони
мають особливий правовий статус, адже
керівники підприємств наділені
владними повноваженнями й виконують
адміністративно-організаційні
функції, а тому грубим порушенням своїх
обов'язків може бути завдана шкода
юридичній особі.

Отже, умисне порушення обовязків може
бути визнане таким, що підпадає під дію
п.1 ст.41 КЗпП України навіть за
відсутності шкідливих наслідків. В
кожному конкретному випадку право
оцінки порушення як грубого
покладається на суд, який розглядає
трудовий спір.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться у п. 27 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від 6
листопада 1992 року №9, вирішуючи питання
про те, чи є порушення трудових
обов'язків грубим, суд має виходити з
характеру проступку, обставин, за яких
його вчинено, яку ним завдано ( могло
бути завдано) шкоду.

Та обставина, що позивач,
обіймаючи посаду директора
кар'єроуправління, на підтвердження
поважності причин своєї відсутності на
роботі 28 квітня 2012 року, умисно надав
довідку, в якій міститься недостовірна
інформація, на думку суду, свідчить про
наявність підстав для застосування
положень п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. При обранні виду
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен врахувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника ( ч. 3 ст. 149 КЗпП України).

Таким чином, метою отримання
власником або уповноваженим ним
органом письмових пояснень порушника
трудової дисципліни є з'ясування
обставин, за яких вчинено проступок,
для їх врахування при обранні виду
стягнення. З огляду на вищезазначене,
сам по собі факт неотримання власником
або уповноваженим ним органом таких
пояснень, за відсутності даних про
поважність причин вчинення проступку,
не може бути підставою для визнання
рішення про застосування
дисциплінарного стягнення незаконним.

Доводи апеляційної скарги про те,
що притягнення ОСОБА_1 до
дисциплінарної відповідальності
відбулось поза межами строку,
встановленого ст.148 КЗпП України, не
спростовують висновків суду першої
інстанції, оскільки звільнення
позивача на підставі п.1 ст. 41 КЗпП
України відбулось шляхом внесення змін
до наказу №37/ос від 23 травня 2012 року.

Таким чином, вирішуючи даний спір,
суд першої інстанції прийшов до
обгрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Керуючись ст. ст.
209,303,307,308,313,314,315,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 22 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча Судді :