Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
ЧУЖІ Ю.Г.

при секретарі ПУДАК О.П.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
договору та витребування майна із
чужого незаконного володіння, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Тячівського районного суду від 15 липня
2013 р., -

в с т а н о в и л а :

17.12.2012 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_2 і
мотивував наступним. 25.10.2002 р. позивач
придбав у ОСОБА_3 автомобіль марки
УАЗ-469, 1986 року випуску, д/н «НОМЕР_3»,
однак, у зв'язку з тим, що той був
несправний, а у позивача були відсутні
кошти, необхідні для проведення
технічного огляду автомобіля та
постановки його на облік, договір
купівлі-продажу не був оформлений, а
позивачу було видано доручення на
право повного розпорядження
автомобілем. У червні 2011 р. позивач
уклав із відповідачем усний договір
побутового підряду про ремонт
автомобіля, на виконання якого
відповідач забрав автомобіль до себе
додому для ремонту, а позивач сплатив
аванс у розмірі 100,00 грн. і передав йому
необхідні для ремонту матеріали й
комплектуючі на загальну суму 3530,00 грн.
Однак, відповідач не виконав ремонту,
не повернув ні автомобіль, ні матеріали
позивачу, відмовляється повернути
майно і взагалі розпродав автомобіль
по запчастинах. Вартість автомобіля
визначена фахівцем-оцінювачем у
розмірі 15826,00 грн. Посилаючись на ці
обставини, на норми ЦК України щодо
договору підряду і захисту права
власності, позивач просив розірвати
договір побутового підряду та
зобов'язати ОСОБА_2 повернути
автомобіль марки УАЗ-469, 1986 року
випуску, двигун № НОМЕР_1, кузов НОМЕР_4,
шасі НОМЕР_5, д/н «НОМЕР_3», стягнути на
його користь з відповідача вартість
деталей, матеріалів та витрати на
загальну суму 3530,00 грн., а у випадку
відсутності у відповідача автомобіля
стягнути його вартість, усього
стягнути коштів на загальну суму 19356,00
грн. Просив також стягнути 150,00 грн.
витрат за проведення оцінки майна, 214,60
грн. судового збору і 400,00 грн. витрат по
оплаті правової допомоги.

Рішенням Тячівського районного суду
від 15.07.2013 р. у позові відмовлено.

Позивач порушив у апеляції питання про
скасування рішення суду та задоволення
позову. На думку апелянта, суд
неправильно застосував норми
матеріального права, порушив норми
процесуального права, дав невірну
оцінку доказам, які свідчать на користь
позивача, висновки суду невірні,
оскільки позивач мав право відповідної
вимоги, а факти передачі автомобіля
відповідачу та відмови його повернути -
доведені.

Заслухавши доповідь судді, показання
допитаного в порядку ст. 184 ЦПК України
позивача ОСОБА_1, який апеляцію
підтримав у частині необхідності
скасування рішення суду першої
інстанції та задоволення вимоги про
стягнення з відповідача коштів,
пояснення відповідача ОСОБА_2 та його
представника адвоката ОСОБА_5, які
апеляцію не визнали, обговоривши
доводи сторін, дослідивши матеріали
справи, оглянувши відмовний матеріал №
1657 за 2012 рік, оцінивши докази в
сукупності, суд приходить до такого.

21.03.2002 р. ОСОБА_3 видала нотаріально
посвідчене доручення строком на три
роки із правом передоручення, яким
уповноважила ОСОБА_6 керувати та
розпоряджатися включно із правом
відчуження належним їй автомобілем
марки УАЗ-469, 1986 року випуску, двигун №
НОМЕР_1, кузов НОМЕР_4, шасі НОМЕР_5, д/н
«НОМЕР_3» (а.с. 5, 6). ОСОБА_6 дорученням від
25.10.2002 р. у порядку передоручення
уповноважив від імені ОСОБА_3 керувати
та розпоряджатися цим автомобілем
ОСОБА_1 і ОСОБА_7 (а.с. 42), а останньою
належно оформленою довіреністю від
25.10.2012 р. із строком дії до 25.10.2015 р.
ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 і ОСОБА_7
керувати та повністю розпоряджатися
автомобілем (а.с. 43).

Володільцем чужого майна є особа, яка
фактично тримає його у себе; право
володіння чужим майном може належати
одночасно двом або більше особам;
фактичне володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не випливає із
закону або не встановлено рішенням
суду (ст. 397 ЦК України). Автомобіль
марки УАЗ-469, д/н «НОМЕР_3», з моменту
видачі ОСОБА_3 першої довіреності
знаходився у ОСОБА_1 і ОСОБА_7, а видачою
нової довіреності від 25.10.2012 р. ОСОБА_3
підтвердила правомірність їх
користування автомобілем,
неправомірність фактичного володіння
цими особами автомобілем не випливає
із закону та не встановлена рішенням
суду. Таким чином, ОСОБА_1 і ОСОБА_7 у
порядку, передбаченому ст. 237 ч.ч. 1, 3, ст.
244 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 395, 397, 398 ЦК України
набули речове право на майно -
автомобіль марки УАЗ-469, д/н «НОМЕР_3» і
відповідно до ст.ст. 22, 386, 387, 396, а також
субсидіарно - відповідно до ст.ст. 1212, 1213
ЦК України можуть вимагати захисту
цього права шляхом витребування майна
з чужого незаконного володіння і в разі
відсутності майна - відшкодування його
вартості. При цьому, особи, які мають
речові права на чужу річ, можуть
захищати своє порушене право як разом,
так і кожен самостійно.

Під час апеляційного розгляду справи
позивач ОСОБА_1, мешканець АДРЕСА_2,
будучи допитаним у порядку ст.ст. 62, 180,
184 ЦПК України як свідок показав, що у
червні 2011 р. усно домовився із ОСОБА_2,
мешканцем АДРЕСА_1, про те, що
відповідач відремонтує автомобіль
марки УАЗ-469, д/н «НОМЕР_3», після чого
ОСОБА_1 передав автомобіль ОСОБА_2, який
особисто забрав його з двору позивача
та пригнав до себе додому. ОСОБА_1 дав
ОСОБА_2 100,00 грн., акумулятор, дошки,
жерсть, фарбу, інші матеріали. Ремонт
мав бути закінчений приблизно за три
місяці, остаточна оплата мала бути
проведена «по факту». Позивач кілька
разів був удома у відповідача, бачив
автомобіль розібраним, вважав, що
проводиться ремонт, тому не турбувався.
У жовтні 2011 р. позивач приїхав до
відповідача забрати автомобіль, але
відповідач не пустив його до двору та
погрожував фізичною розправою,
автомобіль не віддав і той був повністю
розкомплектований. З цього приводу
позивач звертався до органів
внутрішніх справ. Оскільки автомобіля
фактично немає, позивач просить саме
стягнути його вартість на
відшкодування завданих збитків. Усі
пояснення, які він дав під час
перевірки його заяви органом дізнання,
а також зміст позовної заяви позивач
повністю підтвердив і підтримав.

Звітом № 139/07 про визначення ринкової
вартості від 23.07.2012 р., виконаним
компетентним оцінювачем Каримовим В.В.
за заявою ОСОБА_1, на підставі наявних
документів на автомобіль визначено
середню ринкову вартість автомобіля
марки УАЗ-469, 1986 року випуску, д/н
«НОМЕР_3», у розмірі 15826,00 грн. (а.с. 34-41).
За квитанцією до прибуткового касового
ордера № 139 від 23.07.2012 р. ОСОБА_1 сплатив
за виконання автотоварознавчого
дослідження 150,00 грн. (а.с. 32).

З відмовного матеріалу № 1657 за 2012 рік
вбачається, що 14.05.2012 р. ОСОБА_1 будучи
попередженим про кримінальну
відповідальність, передбачену ст. 383 КК
України за завідомо неправдиве
повідомлення про вчинення злочину,
подав до Тячівського РВ УМВС України в
Закарпатській області заяву про
скоєння злочину, в якій повідомив, що в
червні 2011 р. ОСОБА_2 взяв у нього
автомобіль УАЗ-469, д/н «НОМЕР_3», який
зобов'язався відремонтувати, однак
відмовляється його повернути та
погрожує фізичною розправою. Цього ж
дня ОСОБА_1 дав пояснення, в якому
підтвердив ці обставини.

17.05.2012 р. ст. лейтенант міліції ОСОБА_16 у
рамках перевірки заяви ОСОБА_1 відібрав
пояснення у ОСОБА_2, у якому той
повідомив, що на початку літа 2011 р. на
прохання громадянина на ім'я «ОСОБА_15»
погодився полагодити автомобіль УАЗ і
взяв автомобіль до себе додому. Однак,
до цього часу не полагодив, так як
замовник не давав гроші і запчастини,
автомобіль частково відремонтував за
свій рахунок і не відмовляється його
повернути власнику, зобов'язується
повернути його найближчим часом. У
поясненні міститься запис ОСОБА_2
«записано вірно» та його підпис.

Постановою від 17.05.2012 р., затвердженою
начальником Тячівського РВ УМВС
України в Закарпатській області, в
порушенні кримінальної справи щодо
ОСОБА_2 за ознаками злочинів,
передбачених ст. 191 ч. 1, ст. 129 ч. 1 КК
України, відмовлено з підстав,
передбачених ст. 6 ч. 1 п. 2 КПК України, та
постановлено офіційно попередити
ОСОБА_2 за ст. 129 КК України (а.с. 8). Цього
ж дня ОСОБА_2 було оголошено офіційне
попередження за ст. 129 КК України
(погроза вбивством) щодо ОСОБА_1, з його
текстом ОСОБА_2 ознайомлений, про що
підписався. Постанову, офіційне
попередження та дії органу дізнання
ОСОБА_2 не оскаржував.

Судом першої інстанції допитувалися
свідки, зокрема: свідок ОСОБА_16 показав,
що 17.05.2012 р. відбирав пояснення у ОСОБА_2,
особисто зачитав йому пояснення і той
власноручно підтвердив це записом та
підписав пояснення без зауважень;
свідок ОСОБА_10 показав, що приблизно 2
роки тому до ОСОБА_1 прийшов ОСОБА_2 із
ще одним чоловіком, які повинні були
щось відремонтувати на автомобілі УАЗ.

У суді першої інстанції був 22.04.2013 р.
також допитаний свідок ОСОБА_11, однак,
його показання не були відображені в
рішенні суду. У зв'язку з цим, технічний
запис показань ОСОБА_11 був відтворений
під час апеляційного розгляду справи
(ст. 303 ч. 2 ЦПК України). Свідок показав,
що автомобіль УАЗ був на ремонті в с.
Руська Мокра, він з ОСОБА_1 два рази
приїжджали подивитися як йде ремонт,
коли були вдруге десь у жовтні 2011 р.,
свідок бачив автомобіль розібраним
біля хати ОСОБА_2

ОСОБА_2 позов не визнав. Водночас, у суді
першої інстанції він стверджував, що на
прохання позивача зняв коробку передач
з автомобіля, яку потім позивач відвіз
на ремонт до іншого майстра, а коли
привіз, то він поставив її на місце;
двигун лагодити він відмовився; просив
позивача забрати автомобіль, бо в дворі
немає місця для зберігання і він не
хоче нести за нього відповідальність, а
потім він поїхав з дому і коли
повернувся, побачив, що автомобіля коло
будинку не було і хто його забрав - не
знає. Ремонт не міг виконувати, бо
такого взагалі не робив, а пояснення,
яке відібрав дільничний міліціонер,
він підписав не читаючи, бо фактично є
неграмотним.

В апеляційному суді після роз'яснення в
порядку ст. 10 ч. 4, ст.ст. 62, 184 ЦПК України
можливості дати показання в якості
свідка ОСОБА_2 таких показань давати не
забажав. Відповідач пояснив, що має 9
класів освіти, заперечував, що брав
автомобіль на ремонт, заперечував
показання свідків, вважаючи їх
недостовірними, стверджував, що такого,
як записано у відмовному матеріалі, не
було, і одночасно з цим - що пригнав
автомобіль до свого будинку, знімав і
ставив назад коробку передач, за що
ОСОБА_1 дав йому 100,00 грн. Відповідач
заявив, що позов до нього пред'явлено
безпідставно, позов не доведений,
автомобіля він не має, тому повертати
йому нічого і підстав для стягнення з
нього коштів теж немає.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін; суд розглядає справу в межах
заявлених позивачем вимог і на
підставі доказів сторін; сторони мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості; кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень; обставини,
визнані сторонами, не підлягають
доказуванню. При цьому, пояснення
сторони є джерелом доказів лише в тому
випадку, коли сторона допитана як
свідок (ст. 57 ч. 2, ст.ст. 62, 63 ЦПК України).
Особа на власний розсуд
розпоряджається своїми цивільними і
процесуальними правами (ст. 12 ч. 1 ЦК
України, ст. 11 ч. 2 ЦПК України).

Виходячи з викладеного та оцінюючи
наявні докази в сукупності, колегія
суддів приходить до таких висновків.

Факти досягнення у червні 2011 р. ОСОБА_1
із ОСОБА_2 усної домовленості про
ремонт відповідачем у себе вдома
автомобіля марки УАЗ-469, д/н «НОМЕР_3»,
передачі відповідачу автомобіля,
неповернення відповідачем автомобіля
позивачу в жовтні 2011 р. та відсутності
відремонтованого і укомплектованого
автомобіля у відповідача доведені,
відповідачем ці доводи позивача не
спростовані. Показання ОСОБА_1, який
попереджався про кримінальну
відповідальність за ст.ст. 383, 384 КК
України, є доказами, послідовні,
узгоджуються з іншими доказами та
матеріалами справи, відповідають
встановленому постановою органу
дізнання від 17.05.2012 р. і мають перевагу
перед суперечливими поясненнями
ОСОБА_2 Пояснення відповідача не
спростовують цих фактів і обставин,
якими обґрунтовувався позов, не
спростовують цього та не суперечать по
суті встановленому під час
апеляційного розгляду справи і
показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, які зазначені в рішенні суду
першої інстанції. До того ж, визнані
відповідачем факти одержання
автомобіля від позивача, перебування
автомобіля вдома у відповідача,
окремих дій щодо його ремонту та
отримання від позивача грошей у зв'язку
з ремонтом автомобіля відповідають
обставинам справи, узгоджуються з
іншими доказами та враховуються за
правилами ст. 61 ч. 1 ЦПК України.

Ставлячи питання про захист свого
права, позивач просив розірвати
договір побутового підряду та
витребувати автомобіль від
відповідача, а в разі його відсутності -
стягнути вартість автомобіля та
матеріалів, запчастин і витрат, які
позивач поніс у зв'язку з необхідністю
вчинення дій на захист права. Саме
факти і обставини щодо передачі
автомобіля відповідачу та
неправомірного утримання його в себе
були покладені в основу позову,
правовим обґрунтуванням якого
слугувало вірне посилання на ст.ст. 316,
386, 387 ЦК України, та, водночас,
необґрунтована вказівка на ст.ст. 865, 866,
870, 872 ЦК України, оскільки договір
побутового підряду сторонами не
укладався. Враховуючи, що підставами
позову є фактичні обставини, що мали
місце, а предметом доказування під час
судового розгляду є факти, якими
обґрунтовуються заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення, то зазначення позивачем
конкретної правової норми на
обґрунтування позову не є визначальним
при вирішенні судом питання про те,
яким законом слід керуватися при
вирішенні спору.

Суд першої інстанції дійшов
необґрунтованого висновку про те, що
ОСОБА_1 не мав права вимоги щодо захисту
порушеного речового права на
вищезгаданий автомобіль. Так, не
викликає сумнівів, що ОСОБА_2, спочатку
отримавши правомірно майно за волею
позивача та за своєю згодою, у
подальшому залишив його в себе без
достатньої правової підстави,
внаслідок чого у відповідача виникло
зобов'язання повернути в натурі майно
позивачу на його вимогу (ст.ст. 11, 509, 526,
599, ст. 1213 ч. 1 ЦК України). Оскільки ж
майно в натурі відсутнє, боржник у
розумінні ст. 8 ч. 1, ст. 612 ч.ч. 1-3, ст. 1213 ч. 2
ЦК України є таким, що прострочив, а
кредитор, для якого внаслідок
прострочення боржника виконання
зобов'язання втратило інтерес, може
вимагати відшкодування вартості майна.
Отже, позивач міг вимагати як
повернення майна з чужого незаконного
володіння, так і відшкодування
вартості у разі відсутності майна з
особи, яка зберегла майно у себе за
рахунок позивача без достатньої
правової підстави, в т.ч., тоді, коли
підстава, на якій майно було набуте,
згодом відпала.

В апеляційному суді позивач підтримав
вимоги саме про стягнення з
відповідача коштів у відшкодування
вартості неповерненого майна та витрат
по оплаті оцінки майна. Беручи до уваги
положення ЦПК України щодо
диспозитивності судового процесу та
прав сторони, апеляційний суд
констатує, що подача заяви про відмову
від позову є правом сторони, особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї (ст. 14 ч. 2
ЦК України), таку заяву позивач не
подавав. Суд враховує також, що дії
позивача не порушують прав
відповідача, оскільки підтримані
вимоги не виходять за межі тих, що були
заявлені у суді першої інстанції.

У частині визначення суми коштів, що
належать до стягнення з відповідача,
колегія суддів виходить з того, що
доведеними є збитки в розмірі
середньої ринкової вартості
автомобіля марки УАЗ-469, д/н «НОМЕР_3»,
які становлять 15826,00 грн., а також
витрати в розмірі 150,00 грн., які не
належать до судових витрат і є саме
додатковими збитками, що їх зазнав
позивач у зв'язку з необхідністю
захисту порушеного права. Щодо цих сум
спору по суті немає. Пред'явлена до
стягнення сума у 3530,00 грн. на
відшкодування вартості деталей,
матеріалів та витрат не має
підтвердження доказами і в цій частині
позов задоволенню не підлягає.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2-4 ЦПК
України апеляцію слід задовольнити
частково, рішення суду першої
інстанції скасувати, позов
задовольнити частково і стягнути з
відповідача на користь позивача 15826,00
грн. у відшкодування вартості
неповерненого автомобіля, а також 150,00
грн. витрат, сплачених за оцінку майна,
а в решті позову - відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п. 2-4,
ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково, рішення Тячівського
районного суду від 15 липня 2013 р.
скасувати, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання договору та витребування
майна із чужого незаконного володіння
задовольнити частково, стягнути з
ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
мешканця АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1,
мешканця АДРЕСА_2, 15826,00 грн. у
відшкодування вартості неповерненого
автомобіля марки УАЗ-469, 1986 року
випуску, двигун № НОМЕР_1, кузов НОМЕР_4,
шасі НОМЕР_5, д/н «НОМЕР_3», а також 150,00
грн. (сто п'ятдесят гривень 00 коп.)
витрат, сплачених за оцінку майна. У
решті позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у
відшкодування сплаченого судового
збору 278,08 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді