Провадження № 2/522/457/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси у
складі :

Головуючого-судді: Абухіна Р.Д.

за участю секретаря: Гонтар Н.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області, Державної
казначейської служби України, за
участю прокуратури Приморського
району м. Одеси - "Про відшкодування
шкоди",

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з
позовом до відповідачів, по якому
просить суд у стягнути з держави з
коштів Державного бюджету України на
користь позивача суму матеріальної
шкоди в розмірі 7 293 грн. та моральну
шкоду в розмірі 2 000 грн.

Свої позовні вимоги позивач
обгрунтовує тим, що на підставі
постанови апеляційного суду Одеської
області від 06.06.2007 року видано
виконавчий лист №2-а-73/06, Суворівським
районним судом м. Одеси, яким стягнуто з
державного бюджету України на користь
позивача 8 622,03 грн. 25.03.2008 року
державним виконавцем винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження та боржнику надано строк
на добровільне виконання виконавчого
документу. Позивачем зазначено, що
виконавчий документ неодноразово їй
повертався без виконання з підстав
відсутності коштів бюджетного
призначення у Державному бюджеті
України. 18.07.2013 року позивач звернувся
до суду з позовом про визнання
неправомірними дій та зобов'язання ГУ
Державної казначейської служби
України в Одеській області виконати
рішення суду, який постановою
Одеського окружного адміністративного
суду задоволений в повному обсязі.
Позивач вважає, що неправомірністю дій
відповідачів їй було завдано моральну
шкоду в розмірі 2 000 грн., мотивуючи тим,
що у зв'язку з не виконанням рішення
суду їй доводилось обмежувати себе у
придбанні продуктів харчування,
пошуки захисту порушеного права,
пов'язаного з тривалим невиконанням
рішення суду вимагали додаткових
зусиль та витрат часу, призводили до
необхідності звернень до суду за
захистом, неспокійного ритму життя,
перевтомі, нервовому напруженні та
депресивного стану. Крім того,
позивачці, також, було завдано
матеріальної шкоди в розмірі 7 293
грн.(складається з 3% річних від
простроченої суми та індексу інфляції,
що передбачено ст. 625 ЦК України), яка
виразилася у тому, що сума коштів за
виконавчим листом № 2-А-73/06 не
виплачена.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив суд їх задовольнити,
посилаючись на обставини, викладені в
позові.

Представник відповідача ГУДКСУ в
Одеській області в судовому засіданні
заперечував проти задоволення позову.
Надав до суду заперечення в яких
посилався на те, що позивачем не надано
до суду доказів в підтвердження того,
що їй завдано моральну шкоду та на
підставу того, що не зрозуміло з яких
міркувань виходила позивач при
визначені її розміру та не
підтверджено факту заподіяння їй
моральної шкоди. З приводу
матеріальної шкоди зазначено, що
відповідачу не зрозуміло з чого вона
складається, не надано суду доказів, та
взагалі не встановлена наявність такої
шкоди.

Представник прокуратури Приморського
району м. Одеси позов не визнала.
Вступили у дану справу з метою захисту
інтересів держави та запобігання
можливості завдання збитків
Державному бюджету України.

Представник відповідача Державної
казначейської служби України до
судового засідання не з'явився, про
дату, час та місце проведення судового
засідання повідомлений належним чином.

Суд, вислухав пояснення сторін по
справі, дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши надані докази, вважає,
що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Cудом встановлено наступні фактичні
обставини по справі.

На підставі постанови апеляційного
суду Одеської області від 06.06.2007 року
Суворівським районним судом м. Одеси
10.10.2007 року видано виконавчий лист, яким
стягнуто з Державного бюджету України
на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в
розмірі 7 622,03 грн., моральну шкоду в
розмірі 1 000 грн, а всього 8 622,03 грн., що
підтверджується копією виконавчого
листа, наявною в матеріалах справи ( а.с.
4).

Позивач в позові зазначає, постановами
від 29.12.2007 року, 27.06.2008 року та від 18.12.2009
року виконавчі документи повертались
стягувачеві на підставі п.2. ч.1 ст. 40
Закону України « Про виконавче
провадження», у зв'язку із відсутністю
коштів у боржника.

Також зазначено, що 23.01.2013 року
виконавчий лист № 2-А-7/06 був повернутий
без виконання з посиланням на Порядок
виконання рішень про стягнення коштів
державного та місцевих бюджетів або
боржників затверджений постановою
Кабінету міністрів України від 03.08.2011
року.

23.04.2013 року Державна казначейська
служба повернула виконавчий лист без
виконання, посилаючись на п.36 Порядку.

06.06.2013 року начальник ГУДКС України в
Одеській області, посилаючись на
відсутність копії судового рішення, а
також на те, що виконавчий лист № 2-А-73/06
не відповідає вимогам ст. 18 Закону
України « Про виконавче провадження»
повернула виконавчий лист без
виконання.

З матеріалів справи вбачається, що
постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 18.07.2013 року
визнано дії начальника ГУДКС України в
Одеській області пов'язані з
поверненням виконавчого листа № 2-А-73/06
від 10.10.2007 року без виконання такими, що
порушують права та законні інтереси
ОСОБА_1 на безспірне списання коштів з
Державного бюджету України;
зобов'язано вчинити дії щодо виконання
виконавчого листа № 2-А-73/06 від 10.10.2007
відповідно до Порядку, затвердженого
постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845 (
а.с.5-7), яка залишена без змін ухвалою
Одеського апеляційного
адміністративного суду від 16.10.2013 року (
а.с.8-9).

Представником позивача надано до суду
копію рішення європейського суду з
прав людини справа «Макара та інших
проти України» від 12.12.2013 року, яким
постановлено, що було порушено п.1 ст. 6
Конвенції та ст.1 Першого протоколу до
Конвенції та ст. 13 Конвенції,
постановлено протягом трьох місяців
держава-відповідач має виконати
рішення національних судів, ухвалених
на користь заявників, які залишаються
невиконаними та сплатити 2000 євро
кожному заявнику та лист урядового
уповноваженого у справах
Європейського суду з прав людини, в
якому зазначено, що ОСОБА_1 для
отримання коштів, присуджених
зазначеним рішенням Європейського
суду з прав людини, їй слід подати до
Державної виконавчої служби України
документи, які необхідні для виконання
вищезазначеного рішення ( а.с.28-30).

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених ними
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, доказів.

Разом з тим, відповідно до ст.212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об»єктивному та безпосередньому
досліджених наявних у справі доказів і
жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно п.1 ст. 3 ЗУ «Про гарантії держави
щодо виконання судових рішень»
виконання рішень суду про стягнення
коштів, боржником за якими є державний
орган, здійснюється Державною
казначейською службою України в межах
відповідних бюджетних призначень
шляхом списання коштів з рахунків
такого державного органу, а в разі
відсутності у зазначеного державного
органу відповідних призначень - за
рахунок коштів, передбачених за
бюджетною програмою для забезпечення
виконання рішень суду».

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійснені ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Згідно п.8 ст. 7 Бюджетного кодексу
України встановлює принцип цільового
використання бюджетних коштів -
бюджетні кошти використовуються
тільки на цілі, визначені бюджетними
призначеннями та бюджетними
асигнуваннями.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу
України центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері казначейського обслуговування
бюджетних коштів, здійснює безспірне
списання коштів державного бюджету та
місцевих бюджетів на підставі рішення
суду. Відшкодування відповідно до
закону шкоди, завданої фізичній чи
юридичній особі внаслідок незаконно
прийнятих рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади ( органів влади
Автономної Республіки Крим, органів
місцевого самоврядування), а також їх
посадових і службових осіб при
здійсненні ними своїх повноважень,
здійснюється державою (Автономною
Республікою Крим, органами місцевого
самоврядування) у порядку, визначеному
законом.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу
України в Україні застосовується
казначейська форма обслуговування
Державного бюджету України, яка
передбачає здійснення Державною
казначейською службою України
операцій з коштами державного бюджету,
розрахунково-касового обслуговування
розпорядників бюджетних коштів,
контролю бюджетних повноважень при
зарахуванні надходжень, прийнятті
зобов'язань та проведенні платежів,
бухгалтерського обліку та складання
звітності про виконання державного
бюджету.

Постановою апеляційного суду Одеської
області від 06.06.2007 року стягнуто з
Державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 7
622,03 грн., моральну шкоду в розмірі 1 000
грн, а всього 8 622,03 грн.

Вищевказане рішення суду набрало
законної сили, і відповідно до ст. 61 ЦПК
України, а тому не підлягає доведенню.

На виконання вказаного вище рішення
судом було видано виконавчий лист, який
позивачем було надано до виконання.

Однак, виконавчий лист виконаний не
був, у зв'язку з чим позивач звернулася
до Одеського окружного
адміністративного суду з позовом до
начальника ГУДКС України в Одеській
області про визнання дій
неправомірними та зобов'язання вчинити
певні дії.

Постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 18.07.2013 року
дії працівників ГУДКС України в
Одеській області по виконанню
виконавчого листа № 2-А-73/0 визнано
неправомірними. Зобов'язано виконати
усі дії передбачені Порядком,
затвердженим постановою КМУ від 03.08.2011
року № 845, пов'язані з виконанням
виконавчого документу.

Вказане рішення суду, набрало законної
сили. (а.с.9 на обороті)

Згідно ч.1 ст. 14 ЦПК України судові
рішення, що набрали законної сили,
обов'язкові для всіх органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України - і
за її межами.

Відповідно до ст. 618 ЦК України, боржник
відповідає за порушення зобов'язання
іншими особами, на яких було покладено
його виконання, якщо договором або
законом не встановлено
відповідальність безпосереднього
виконавця.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

На даний час рішення суду боржником не
виконано.

Судом приймається до уваги той факт, що
при визначені розміру завданої
матеріальної шкоди позивач виходила з
наступного, розрахувала загальний
індекс інфляції встановлений
Державною службою статистики України
та три відсотки річних за період
невиконання вимог виконавчого листа №
2-А-73/06, виданого Суворівським районним
судом м. Одеси, а саме з 2007року по 2013 рік,
яка склала 7 293 грн.

Таким чином з огляду на вищевикладене
суд вважає за необхідне позовні вимоги
в даній частині задовольнити.

Вирішуючи цей позов в частині
моральної шкоди, суд знаходить його
необґрунтованим з огляду на таке.

Позивачка наполягала на відшкодуванні
їй моральної шкоди в сумі 2 000 грн.

Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995
р. №4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди) із змінами і доповненнями,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 25 травня 2001
року, під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її права.

Ст. 1167 ЦК України передбачено, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Цивільна - правова відповідальність за
завдану моральну шкоду настає при
наявності протиправної поведінки
заподіювача шкоди, встановлення
причинного зв'язку між шкодою та
протиправною поведінкою, вини
заподіювача.

Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995
р. №4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, суд визначає
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема враховується стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити з засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Враховуючи розмір відшкодування
моральної ( немайнової) шкоди, суд
повинен наводити в рішенні відповідні
мотиви, а позивач надати всі необхідні
докази.

У позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди не
зазначено, з яких міркувань позивач
виходила, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується, не
надав ніяких доказів причино-
наслідкового зв'язку між поведінкою
відповідача та його моральними
стражданнями.

Таким чином, позивачем не підтверджено
факт заподіяння їй моральної шкоди у
розмірах, вказаних у позовній заяві, та
не надано доказів з яких обставин та
якими діями заподіяно шкоду, крім того,
не встановлено причино-наслідковий
зв'язок між порушенням життєвих
зв'язків, здоров'я та діями (
бездіяльністю) відповідачів, а також не
доведено який саме психічний вплив з
боку відповідачів був здійснений у
відношенні до позивача. Отже, за таких
обставин вимоги позивача про
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 2 000 грн. є необгрунтованими, та
такими, що не підлягають задоволенню.

У рішенні суду повно відображені
обставини, які мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки, які є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Таким чином, з урахуванням тієї
обставини, що відповідачем не були
виконані зобов'язання по поверненню
коштів, суд вважає, що позов є законним
та обґрунтованим, у зв'язку з чим
підлягає частковому задоволенню
задоволенню, у частині стягнення
моральної шкоди суд вважає за
необхідне відмовити.

На підставі викладеного й керуючись ст.
56 Конституції України, ст.ст. 7, 25, 43 БК
України, ст. ст.. 15,16, 23, 618, 625, 1167, 1173 ЦК
України ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212-215, 223, 294
ЦПК України, , суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області, Державної
казначейської служби України за участю
прокуратури Приморського району м.
Одеси - "Про відшкодування шкоди", -
задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету
України, шляхом списання з
розрахункового рахунку Державної
казначейської служби України на
користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у
розмірі - 7 293,00 грн..

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається в апеляційний суд Одеської
області через Приморський районний суд
м. Одеси протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання її копії.

Суддя
Абухін Р.Д.