Справа №483/1301/13-ц 18.03.2014 18.03.2014 18.03.2014
Провадження №22-ц/784/489/14
Провадження № 22ц- 784/489/14
інстанції Медюк С.О.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем
України

18 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Орельській Н.М.,

за участю:

- прокурора Григорян Е.Р.,

- представника Очаківської РДА
Камалєтдінової О.В.,

- представника третьої особи
Котик Т.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

заступника Дніпровського екологічного
прокурора

на рішення Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 грудня 2013 року

за позовом

Очаківського міжрайонного
екологічного прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури в інтересах
держави до Очаківської районної
державної адміністрації Миколаївської
області, ОСОБА_4 , треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору: Миколаївське обласне
управління водних ресурсів, Очаківське
міськрайонне управління юстиції в
Миколаївській області, управління
Держземагенства в Очаківському районі
Миколаївської області

про

визнання незаконним та скасування
розпорядження, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку та повернення
земельної ділянки, скасування
державної реєстрації права власності
та внесення змін до державного
земельного кадастру про власника
земельної ділянки,

в с т а н о
в и л а:

У травні 2013 року Очаківський
міжрайонний екологічний прокурор
Дніпровської екологічної прокуратури
в інтересах держави звернувся з
позовом до Очаківської районної
державної адміністрації Миколаївської
області (далі - Очаківська РДА) та
ОСОБА_4, в якому просив визнати
незаконним та скасувати розпорядження
Очаківської РДА, визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку та повернути земельну
ділянку, а також скасувати державну
реєстрацію права власності та внести
зміни до державного земельного
кадастру про власника земельної
ділянки.

Прокурор зазначав, що
розпорядженням Очаківської РДА від 8
квітня 2011 року № 109 про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки, у власність ОСОБА_4
була передана земельна ділянка, площею
1 га, розташована в межах
території Солончаківської сільської
ради Очаківського району для ведення
особистого селянського господарства.

На підставі цього розпорядження 7
жовтня 2011 року ОСОБА_4 отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку.

Спірна земельна ділянка
знаходиться на відстані 981,70 метрів від
урізу води, тобто в межах нормативно
визначеної 2-х кілометрової
прибережної захисної смуги
Дніпровсько-Бузького лиману, тому не
могла бути передана у власність
фізичній особи.

Посилаючись на наведене, а також
на те, що ОСОБА_4 земельна ділянка була
передана у власність з порушенням
земельного та водного законодавства,
прокурор просив про задоволення
позову.

Рішенням Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі
Дніпровський екологічний прокурор
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши наведені в
апеляційній скарзі доводи та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що вона не підлягає
задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачем не надано належних
доказів того, що спірна земельна
ділянка розташована в межах
прибережної захисної смуги
Дніпровсько - Бузького лиману та
відноситься до земель водного фонду.

Колегія погоджується з таким
висновком, виходячи з такого.

З матеріалів справи вбачається, що
розпорядженням Очаківської РДА від 8
квітня 2011 року № 109 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки площею 1 га, у власність ОСОБА_4
для ведення особистого селянського
господарства із земель державної
власності (запасу), не наданих у
власність або користування в межах
території Солончаківської сільської
ради (а.с. 21).

Цим же розпорядженням вказана земельна
ділянка передана безоплатно у
власність ОСОБА_4 для ведення
особистого селянського господарства.

На підставі вказаного розпорядження 7
жовтня 2011 року відповідачка отримала
державний акт серії ЯК № 255365 на право
власності на вказану земельну ділянку
із кадастровим № :02:000:0502 (а.с. 51).

Наполягаючи на задоволенні
позову, прокурор посилався на те, що
надана у власність ОСОБА_4 земельна
ділянка віднесена до земель водного
фонду та знаходиться в прибережній
захисній смузі Дніпровсько-Бузького
лиману.

Статтею 4 Водного кодексу
України передбачено, що до земель
водного фонду належать землі, зайняті:
морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водоймами,
болотами, а також островами;
прибережними захисними смугами вздовж
морів, річок та навколо водойм;
гідротехнічними, іншими
водогосподарськими спорудами та
каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них.

З рішення виконкому Очаківської
районної Ради народних депутатів
трудящих Миколаївської області № 275
від 08 вересня 1959 року вбачається, що
спірна земельна ділянка входила до
складу земель колишнього колгоспу ім..
Леніна Парутинської сільської ради і
використовувалась для товарного
сільськогосподарського виробництва.

Оскільки категорія земельної
ділянки була визначена у 1959 році,
переведення її до іншої категорії -
земель державного водного фонду - на
момент передачі її у власність
відповідачці могло здійснюватись на
підставі Земельних кодексів в редакції
1970, 1992 та 2001 років.

Статтями 4, 5 Земельного кодексу
Української РСР в редакції 1970 року
визначено, що земельний фонд,
відповідно до цільового призначення,
складається з: 1) земель
сільськогосподарського призначення,
наданих у користування колгоспам,
радгоспам та іншим землекористувачам
для сільськогосподарських цілей; 2)
земель населених пунктів; 3) земель
промисловості, транспорту, курортів,
заповідників та іншого
несільськогосподарського призначення;
4) земель державного лісового фонду; 5)
земель державного водного фонду; 6)
земель державного запасу.

Віднесення земель до вказаних
категорій провадиться відповідно до
основного цільового призначення цих
земель.

Переведення земель з однієї
категорії в іншу провадиться у
випадках зміни основного цільового
призначення цих земель.

Віднесення земель до зазначених
категорій і переведення їх з однієї
категорії до іншої провадиться
органами, що приймають рішення про
надання земель у користування, а у
випадках, не пов'язаних з наданням
земель у користування, - органами, що
затверджують проекти землеустрою.

Зазначені положення
кореспондуються з нормами Земельного
кодексу 1992, 2001 років.

Матеріали справи не містять
відомостей про те, що відповідний орган
після 1959 року і до 2011 року (до моменту
передачі її у власність) приймав
рішення про переведення земель
сільськогосподарського призначення в
землі водного фонду.

З інформації управління
Держземагенства в Очаківському районі
Миколаївської області вбачається, що
земельна ділянка, надана у власність
ОСОБА_4, відповідно до Українського
класифікатора цільового використання
земель, віднесена до земель
сільськогосподарського призначення
для ведення селянського господарства.

Висновком відділу Держкомзему у
Очаківському районі від 06 травня 2010
року підтверджується, що існуюча
категорія та склад угідь спірної
земельної ділянки зазначена як
сільськогосподарські землі.

Відомості щодо зміни цільового
призначення зазначеної вище земельної
ділянки у відділі Держкомзему у
Очаківському районі відсутні.

Прокурором не надано доказів того,
що відбулась зміна категорії спірних
земель в установленому законом
порядку.

Таким чином, суд вірно виходив з
того, прокурором у порушення вимог ст.
ст. 10, 60 ЦПК України не доведено, що
спірна земельна ділянка віднесена до
земель водного фонду.

З матеріалів справи також
вбачається, що земельна ділянка,
передана у власність ОСОБА_4,
знаходиться поза межами с. Солончаки
на відстані 981,7 метрів від
урізу води Дніпровсько-Бузького лиману
Чорного моря, що встановлено
Миколаївською регіональною філією
Державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру»

Відповідно до абз. 38 ч. 1 ст. 1
Водного кодексу України (далі - ВК
України) прибережна захисна смуга -
частина водоохоронної зони
відповідної ширини вздовж річки, моря,
навколо водойм, на якій встановлено
більш суворий режим господарської
діяльності, ніж на решті території
водоохоронної зони.

Відповідно до ст. 88 ВК України у
редакції, яка була чинна на час
передачі ОСОБА_4 у власність спірної
земельної ділянки, з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги. Прибережні
захисні смуги встановлюються по обидва
береги річок та навколо водойм уздовж
урізу води (у меженний період) шириною:
для малих річок, струмків і потічків, а
також ставків площею менше 3 гектарів -
25 метрів; для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна
схилів перевищує три градуси,
мінімальна ширина прибережної
захисної смуги подвоюється. У межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися. Уздовж морів та навколо
морських заток і лиманів виділяється
прибережна захисна смуга шириною не
менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення
меж прибережних захисних смуг (з
установленою в них пляжною зоною)
розробляються в порядку, передбаченому
законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 87 Водного
кодексу України зовнішні межі
водоохоронних зон визначаються за
спеціально розробленими проектами.

Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України (ч. 6 ст. 87 Водного кодексу
України).

Постановою Кабінету Міністрів
України від 8 травня 1996 року № 486
затверджено Порядок визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них (далі - Порядок), яким
визначено, що цей Порядок встановлює
єдиний правовий механізм визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режим ведення господарської
діяльності в них. У межах водоохоронних
зон виділяються землі прибережних
захисних смуг та смуги відведення з
особливим режимом їх використання
відповідно до статей 88 - 91 Водного
кодексу України. Розміри і межі
водоохоронних зон визначаються
проектом на основі
нормативно-технічної документації.

Згідно з п. п. 1, 5 Порядку розміри і
межі водоохоронних зон визначаються
проектом на основі
нормативно-технічної документації.
Проекти цих зон розробляються на
замовлення фізичних та юридичних осіб,
узгоджуються з власниками землі,
землекористувачами, Мінприроди,
Держводагентством та територіальними
органами Держземагентства, а на
території Автономної Республіки Крим -
з органами виконавчої влади Автономної
Республіки Крим з питань екології та
природних ресурсів, водного
господарства та земельних ресурсів і
затверджуються відповідними місцевими
органами виконавчої влади або
виконавчими комітетами рад.

За змістом пунктів 4, 5 Порядку
проекти водоохоронних зон
розробляються на замовлення органів
водного господарства та інших
спеціально уповноважених органів,
узгоджуються з органами
Мінекоресурсів, Держводгоспу,
Держкомзему, власниками землі,
землекористувачами і затверджуються
відповідними місцевими органами
державної виконавчої влади та
виконавчими комітетами Рад.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що
на землях міст і селищ міського типу
розмір водоохоронної зони, як і
прибережної захисної смуги,
встановлюється відповідно до існуючих
на час встановлення водоохоронної зони
конкретних умов забудови.

Враховуючи принцип допустимості
засобів доказування, допустимим
засобом доказування наявності
водоохоронної зони та/або прибережної
захисної смуги, в якості складової
водоохоронної зони, має бути проект
встановлення водоохоронної зони
(прибережної захисної смуги), або
кадастровий план земельної ділянки, на
якій відображено таку зону (смугу), або
містобудівна документація, яка
передбачає зазначене вище.

Статтею 87 Водного кодексу України
визначено, що контроль за створенням
водоохоронних зон прибережних
захисних смуг, а також за додержанням
режиму використання їх територій
покладено на місцеві органи державної
виконавчої влади, виконавчі комітети
рад, органи охорони навколишнього
природного середовища. Проекти цих зон
розробляються на замовлення органів
водного господарства та інших
спеціально уповноважених організацій
за рахунок різних джерел фінансування,
узгоджуються з органами охорони
навколишнього природного середовища,
використання земельних ресурсів,
власниками землі, землекористувачами
та затверджуються відповідними
місцевими органами державної
виконавчої влади та виконавчими
комітетами рад.

Межі земельних ділянок, на які
розповсюджуються права будь-яких
фізичних чи юридичних осіб або органів
місцевого самоврядування, у тому числі,
зони спеціальних обмежень щодо
використання земель, повинні бути
визначені у відповідності до існуючих
вимог. За відсутності встановлених меж
земельних ділянок спеціального
обмеження (меж прибережних захисних
смуг) порушення або перетин таких меж є
неможливим.

Відповідно до ч. 7 ст. 87 Водного
кодексу України саме виконавчі
комітети місцевих рад зобов'язані
доводити до відома населення, всіх
заінтересованих організацій рішення
щодо меж водоохоронних зон і
прибережних захисних смуг, а також
водоохоронного режиму, який діє на цих
територіях.

Отже, фактичні розміри і межі
прибережних захисних смуг існують не в
силу їх законодавчого закріплення, а
для визначення, встановлення та
закріплення меж прибережної захисної
смуги, та як наслідок віднесення цієї
території до земель водного фонду,
законодавством України передбачений
відповідний порядок, який полягає у
розробці відповідного проекту та
виділення на його підставі земель
водоохоронних зон та прибережних
захисних смуг.

Аналогічна правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 22 травня 2013 року № 6-25цс13,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

В матеріалах справи відсутні
відомості, які б свідчили, що на час
прийняття розпорядження Очаківської
районної державної адміністрації від 08
квітня 2011 року

№ 109 Солончаківською сільською радою
Очаківського району були визначені
розмір та межі водоохоронної зони з
прибережною захисною смугою.

За наведених обставин, доводи
апеляційної скарги про те, що судом не
враховано, що спірна земельна ділянка
відноситься до прибережної захисної
смуги, не ґрунтуються на доказах.

За такого, висновок суду про
відмову в позові є обґрунтованим.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу заступника
Дніпровського екологічного прокурора
відхилити, а рішення Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 17 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді