АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/4133/2013
Головуючий 1 інстанції - Понамаренко
Н.В. м. Київ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи
О.В.

при секретарях: Онищенко О.С.,
Денисенко К.В.

за участю:

позивач ОСОБА_2

представник позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
ОСОБА_4

представник відповідачів ОСОБА_5,
ОСОБА_6 - ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
позики недійсним, поверенення коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в
інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 вересня 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись
до Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
стягнення боргу за договором позики.

Мотивуючи свої вимоги тим, що 14 грудня
2007 року між сторонами укладено договір
позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3
та ОСОБА_2 надали в борг ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 1015050 грн., що еквівалентно 201000
доларів США, строком до 20 грудня 2008
року. Та зазначали, що відповідачі борг
погасили частково, а саме у сумі 592112
грн. 50 коп., однак решту суми - 422937 грн. у
добровільному порядку повертати
відмовляються. Тому, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
просили стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6
заборгованість за договором позики з
урахуванням індексу інфляції, трьох
процентів річних та пені, а всього в
сумі 757652 грн. 57 коп. та витрати на
правову допомогу в сумі 2000 грн., крім
того інші судові витрати.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали зустрічний
позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання
договору позики недійсним, мотивуючи
його тим, що коштів у борг у ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 не отримували. Крім того,
просили повернути кошти в сумі 664222 грн.
50 коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 квітня 2012 року позов
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 заборгованість за договором
позики в сумі 558785 грн. 03 коп. У решті
позову відмовлено. У задоволені
зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 -
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 5 вересня 2012 року зазначене судове
рішення змінено, розмір суми, стягнутої
в солідарному порядку з ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_2
зменшено із 558785 грн. 03 коп. до 485675 грн. 03
коп. У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28 листопада 2012 року рішення
апеляційного суду м. Києва від 05
вересня 2012 року та рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 05 квітня 2012 року скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Постановляючи ухвалу про скасування
судових рішень і передаючи справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
суд касаційної інстанції виходив із
того, що в силу вимог ст.60 ЦПК України
обов'язок щодо доказування, в даному
випадку - обставин передачі грошей,
покладається на позивачів; у договорі
позики йдеться про те, що позикодавці
передають у власність, а позичальники -
приймають у власність грошові кошти,
тобто йдеться про намір вчинити дію,
докази передачі коштів, як того вимагає
ч. 2 ст.1047 ЦК України в матеріалах справи
відсутні; ОСОБА_5 та ОСОБА_6 надано суду
першої інстанції докази на
підтвердження безгрошовості угоди -
звукозапис розмови між сторонами, в
якій ОСОБА_2 визнала, що нею гроші не
передавалися, однак суд першої
інстанції у порушення ст. 179 ЦПК України
в їх прийнятті та дослідженні відмовив,
а апеляційний суд, порушивши вимоги ст.
ст. 303, 304 ЦПК України, заявлене в
апеляційній скарзі та підтримане в
судовому засіданні клопотання про
приєднання до справи та дослідження в
судовому засіданні звукозапису
розмови між сторонами, не розглянув,й
цю обставину не досліджував.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 травня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 до
ОСОБА_5 ОСОБА_6 про стягнення боргу за
договором позики відмовлено. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
та ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору позики та
повернення коштів відмовлено.

18 вересня 2013 року ухвалою Апеляційного
суду м. Києва рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 27 травня 2013
року - залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05 лютого 2014 року ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 18
вересня 2013 року в частині вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановляючи ухвалу про скасування
ухвали апеляційного суду і передаючи
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції, суд касаційної
інстанції виходив із того, що в силу
вимог ст. 60 ЦПК України саме
відповідачі зобов'язані довести, що
грошові кошти не передавались чи
передавались для інших цілей, але ці
обставини мають бути підтвердженні
доказами, які відповідають вимогам ст.
57-59 ЦПК України. Та оскільки судом
апеляційної інстанції взято до уваги,
як доказ безгрошовості договору позики
відео- та звукозапис розмови між
сторонами та з метою з'ясування
відомостей, що містяться у матеріалах
звуко- і відеозапису, а також у зв'язку з
надходженням заяви про її фальшивість
судом може бути залучено спеціаліста
або призначено експертизу.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

В апеляційній скарзі апелянт просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні первісного позову і
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позову. В обґрунтування
поданої апеляційної скарги скаржник
посилається лише на узагальнюючи фрази
про те, що рішення суду в частині
відмови у задоволенні вимог первісного
позову є необґрунтованим та
необ'єктивним, судом порушені норми
процесуального та матеріального права.
Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору позики, повернення
коштівсторонами не оскаржується тому у
апеляційному порядку в цій частині не
перевіряється.

Позивач ОСОБА_2 та представник
позивачів ОСОБА_4 в суді апеляційної
інстанції підтримали апеляційну
скаргу з наведених в ній міркувань.

Представник відповідачів ОСОБА_7
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, вважали, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явились,
з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 14
грудня 2007 року сторони уклали договір
позики, відповідно до умов якого
ОСОБА_2, ОСОБА_3 надають у власність
ОСОБА_5, ОСОБА_6 1015050 грн., що
еквівалентно 201000 доларів США, строком
до 20 грудня 2008 року (п. 1 договору).
Згідно з додатком № 1 до даного
договору (п. 2 договору) повернення
позиченої суми грошей повинно бути
здійснено рівними частками не пізніше
20-го числа кожного місяця. Виплати
повинні здійснюватися із січня 2008 року
до грудня 2008 року (І том, а. с. 18).

Додатком № 1 до договору встановлено
графік погашень позики, відповідно до
якого ОСОБА_2, ОСОБА_3 20 січня 2008 року, 20
лютого 2008 року, 20 березня 2008 року, 20
квітня 2008 року, 20 травня 2008 року, 20
червня 2008 року, 20 липня 2008 року
отримували кожного місяця по 84587 грн.,
що в сукупності становить 592112 грн. 50
коп. (І том, а. с. 19).

Договором від 16 листопада 2007 року № 1
про надання поворотної фінансової
допомоги, актом передачі від 14 грудня
2007 року № 1, копію витягу з Державного
реєстру правочинів підтверджується те,
що між сторонами наявні
взаємовідносини та взаємні, в тому
числі, грошові зобов'язання у сфері
спільної підприємницької діяльності (І
том, а. с. 52 - 54).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцеві
визначеної суми або визначеної
кількості речей.

Позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК
України).

За змістом ч.2 ст.1051 ЦК України якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 179ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо).

Для встановлення в судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються пояснення
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів. До речових
доказів відповідно до ч.2 ст.65 ЦПК
України віднесено, зокрема, магнітні,
електронні та інші носії інформації, що
містять аудіовізуальну інформацію про
обставини, що мають значення для
справи.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
грошові кошти за договором позики
насправді не були одержані
відповідачами від позикодавця.

Так, на підтвердження безгрошовості
укладеного договору позики ОСОБА_5,
ОСОБА_6 надали звуко- і відеозапис
розмови між сторонами, з якого
вбачається наявність між сторонами
взаємовідносин та взаємних, в тому
числі, грошових зобов'язань у сфері
спільної підприємницької діяльності,
проте колегію не можуть взятись до
уваги дані докази, оскільки вони не є
достатніми та переконливими. Крім того,
наявність між сторонами
взаємовідносин у сфері спільної
підприємницької діяльності не
звільняє відповідачів від виконання
зобов'язань за вказаним договором та не
свідчить про його безгрошовість.

Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не
заперечують факт підписання договору
позики від 14 грудня 2007 року та
підтвердженням отримання останніми
грошової позики є сплата ними частини
боргу та підписання угоди №1.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона

(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність або
оперативне

управління гроші, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму

грошей.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

В порядку ст. ст. 525, 526, 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі) у строк та в порядку,
що встановлені договором.

Відповідно до ст.610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або невиконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання. Боржник вважається таким,
що прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом строк.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Колегія суддів вважає, що не підлягають
стягненню 3% річних, оскільки договором
позики встановлено, що при порушенні
пизичальниками строку еповернення
позики вони повинні сплатити
позикодавцям пеню в розмірі 0,1% від
розміру позики за кожен день
прострочення.

Колегія суддів вважає необхідним
застосувати строк позовної давності
щодо стягнення пені виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили застосувати
строк позовної давності в частині
стягнення пені.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу та пені).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч.4 ст.267 ЦК України).

Згідно ч.5 ст. 261 ЦК України, за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Також не підлягають задоволенню вимоги
позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 щодо
стягнення з відповідачів витрат на
правову допомогу, оскільки всупереч
ст.10, 60 ЦПК України, не надано доказів не
підтвердження вказаних витрат.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_3,
ОСОБА_2 підлягає скасуванню та в цій
частині необхідно ухвалити нове
рішення про часткове задоволення
позову ОСОБА_3, ОСОБА_2, а саме підлягає
стягненню 485 675 грн.03 коп. з яких 350 415
грн. - сума заборгованості за договором
позики, 135 260 грн. 09 коп. інфляційне
збільшення суми боргу з урахуванням
індексу інфляції.

Відповідно до ст.88 ЦПК України колегія
суддів вважає необхідним стягнути з
відповідачів на користь позивача
понесені ними судові витрати: 1820 грн.
00коп. з яких 1700 грн. 00 коп. - державне
мито; 120 грн.00 коп. - витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах
ОСОБА_3, ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 травня 2013 року
скасувати в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6
про стягнення боргу за договором
позики - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_5
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_6
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на
користь ОСОБА_3(ідентифікаційний номер
НОМЕР_4), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер
НОМЕР_3) заборгованість за договором
позики в розмірі 485 675 (чотириста
вісімдесят п'ять тисяч шістсот
сімдесят п'ять) грн.03 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1), ОСОБА_6 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) в рівних частках на
користь ОСОБА_3(ідентифікаційний номер
НОМЕР_4), ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер
НОМЕР_3) суму судових витрат в розмірі
1820 грн.00 коп. (1700 грн. 00 коп. - державне
мито; 120 грн.00 коп. - витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи)

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: