У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя в натурі, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 8 лютого 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 24 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду із указаним позовом, у якому
просила: виділити їй в натурі житловий
будинок з відповідними господарськими
будівлями та спорудами, що знаходиться
по АДРЕСА_1 та розташований на
земельній ділянці площею 0,598 га, яку
також виділити їй в натурі; виділити в
натурі ОСОБА_4 житловий будинок з
відповідними господарськими будівлями
та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1
та розташований на земельній ділянці
площею 0,5536 га, яку також виділити в
натурі ОСОБА_4; стягнути з ОСОБА_4 на її
користь грошові кошти в розмірі 478 789
грн 40 коп. .

В обґрунтування заявленого позову
зазначала, що на підставі рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 15 грудня 2009 року
вищевказане майно є спільною частковою
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Однак,
спільне використання будинків та
земельних ділянок наразі неможливе,
згоди щодо порядку користування майном
сторони не дійшли, а тому їх частки у
спільному майні необхідно виділити в
натурі.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 8
лютого 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 24 жовтня 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що поділ житлового будинку є
неможливим, відповідач на здійснення
запропонованого позивачкою варіанту
розподілу не погоджується, як і не
погоджуються на отримання ним грошової
компенсації. Окрім того, рішенням
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 15 грудня 2009 року
майно сторін вже поділено. Таким чином,
суди дійшли висновку про відсутність
підстав для задоволення позову ОСОБА_3
про поділ майна подружжя в натурі.

Проте погодитися із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Установлено, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі у період з 12
березня 1993 року по 27 липня 2009 року.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 15
грудня 2009 року задоволено позов ОСОБА_3
до ОСОБА_4 про поділ спільного
сумісного майна подружжя. Виділено у
власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по Ѕ частині
житлового будинку з відповідними
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходиться по АДРЕСА_1; по Ѕ частині
земельної ділянки площею 0,5536 га, що
розташована по АДРЕСА_1; по Ѕ частині
житлового будинку з відповідними
господарськими будівлями та спорудами,
що знаходиться по АДРЕСА_1; по Ѕ частині
земельної ділянки площею 0,598 га, що
розташована по АДРЕСА_1.

Таким чином, вказане майно є спільною
частковою власністю сторін.

Однак, сторони не дійшли згоди щодо
певного порядку користування спірними
житловими будинками та земельними
ділянками, а тому ОСОБА_3, звертаючись
до суду із позовом, просила виділити
сторонам майно в натурі,
запропонувавши свій варіант такого
виділу із стягненням з ОСОБА_4 на її
користь грошових коштів у якості
компенсації за різницю від ідеальної
частки у майні у разі її зменшення у
результаті виділу.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст.
ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є
рівними у своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав, в тому числі щодо захисту
права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий
режим спільної часткової власності
визначається главою 26 ЦК України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування і
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди -
спір вирішується судом.

Незалежно від розміру часток
співвласники при здійсненні
зазначених правомочностей мають рівні
права.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

За змістом ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ
частки із спільного майна, що є у
спільній сумісній власності,
здійснюється у порядку, встановленому
ст. 364 ЦК України.

Відповідно до ст. 364 ЦК України кожен із
співвласників має право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності з дотриманням
вимог ст. 183 ЦК України.

За відсутності згоди співвласників про
поділ спільного майна це питання
вирішується судом.

Під час вирішення зазначених спорів
суди повинні враховувати роз'яснення,
викладені в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 4
жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності на
житловий будинок».

Зокрема, виходячи з положень ст. 183 ЦК
України та роз'яснень, викладених у п. п.
6, 7 зазначеної постанови, виділ частки в
натурі (поділ будинку) може мати місце
за наявності технічної можливості
виділення кожній із сторін
відокремленої частини будинку із
самостійним виходом (квартири), яка
відповідає розміру їх часток у
приватній власності або наявності
технічної можливості переобладнання
будинку в ізольовані квартири.

Вирішуючи такі спори, суди з
урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з
метою всебічного і повного з'ясування
обставин справи та забезпечення
здійснення прав сторін повинні
відповідно до заявлених вимог
запропонувати сторонам подати або за
їх клопотанням витребувати, зокрема,
висновки технічної експертизи щодо
можливих варіантів поділу будинку в
натурі, а в необхідних випадках -
висновки органів державного
архітектурно-будівельного контролю,
пожежної і санітарної інспекцій тощо,
про допустимість пов'язаних із цим
поділом переобладнань і перепланувань;
дані про характер робіт і їх вартість,
які необхідно здійснити для
відокремлення виділеної частки
будинку або поділу будинку.

Проведення експертизи в суді повинно
здійснюватися з додержанням правил,
передбачених ст. ст. 144, 147 ЦПК України.

Вирішуючи спір про поділ у натурі
майна, суди відмовили у задоволенні
позову з підстав ненадання
відповідачем згоди на проведення
виділу та отримання ним компенсації,
однак суди не звернули уваги на те, що
за відсутності згоди співвласника таке
питання вирішується судом, а
компенсацію позивачка вимагала на свою
користь, а не на користь відповідача, а
тому його згода на отримання
компенсації в даному випадку не є
необхідною.

Судами при вирішенні спору не
враховано, що кожен із співвласників
має право на надання йому у володіння
та користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності, а тому та обставина, що
рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 15 грудня 2009
року майно сторін вже поділено із
встановленням часток у праві спільної
часткової власності, не є підставою для
відмови у позові про виділ частини
спільного майна в натурі.

Окрім того, суди у порушення вимог ст.
ст. 214-215 ЦК України не обговорили
питання про можливість виділу
домоволодінь та земельних ділянок за
іншими варіантами, фактично залишивши
спір сторін невирішеним. Висновки
судів про неможливість виділу в натурі
часток у спільній частковій власності
сторін не вмотивовані та ґрунтуються
на неповному встановленні фактичних
обставин справи.

Перевіряючи в апеляційному порядку
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, апеляційний суд
у порушення вимог ст. ст. 303, 315
ЦПК України доводів апеляційної скарги
належним чином не перевірив і допущені
судом першої інстанції помилки в
повному обсязі не виправив.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, характер
правовідносин, що виник між сторонами,
та правова норма, яка підлягає до
застосування для їх вирішення судами
не встановлені,судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 8
лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 24
жовтня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська