АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/3848/14 Справа: 2020/6227/12
Категорія: «право власності»
Головуючий 1 інстанції: Онупко М.Ю.
Доповідач: Малінська С.М.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Швецової Л.А.,

Тичкової О.Ю.,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 на
рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 07 березня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6,
Комінтернівська районна
адміністрація, Харківська міська рада,
Відділ державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно реєстраційної
служби Харківського міського
управління юстиції про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, визнання
недійсним договору купівлі-продажу, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що під
час шлюбу його батьками ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 набуто у власність квартиру
АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7
померла. Так як він є спадкоємцем, йому
належить 1/6 частка спірної квартири,
проте власником квартири на підставі
рішення виконавчого комітету
Комінтернівського районної у м.
Харкові ради № 307-89 від 21 листопада 2006
року став ОСОБА_4, який продав її ОСОБА_5
Зазначаючи, що ОСОБА_4 отримав спірну
квартиру у власність незаконно і
відчуження квартири порушує права
позивача, як спадкоємця, позивач
просив визнати недійсним свідоцтво про
право власності на нерухоме майно від
21 грудня 2006 року, виданого ОСОБА_4 на
підставі рішення виконавчого комітету
Комінтернівської районної у м. Харкові
ради № 307-89 від 21.11.2006р. та договір
купівлі-продажу від 16 травня 2012 року
квартири АДРЕСА_1, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 07 березня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 10 червня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеними рішенням
та ухвалою судів ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, звернулася з
касаційною скаргою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04 грудня 2013
року касаційну скаргу задоволено
частково, ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 10 червня 2013
року скасовано, справу передано на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка діє
в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права, просила скасувати рішення
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 07 березня 2013 року та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 21
серпня 1960 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4
було укладено шлюб. З 1965 року ОСОБА_4 був
членом житлового кооперативу «Ракета»,
пайові внески за квартиру АДРЕСА_1
сплачені протягом 1965-1980 років.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла. Таким
чином, пайові внески за спірну квартиру
сплачено ОСОБА_4 у період шлюбу із
ОСОБА_7

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася
спадщина, що складається із ? частки
вказаної квартири, спадкоємцями якої
за законом є її сини - ОСОБА_3, ОСОБА_8 та
її чоловік ОСОБА_4

06 жовтня 2006 року ОСОБА_3 звернувся до
Сьомої харківської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_7, проте відповідне свідоцтва про
право власності не отримав.

21 листопада 2006 року виконавчим
Комітетом Комінтернівської районної
адміністрації Харківської області
постановлено рішення, яким ОСОБА_4
видано свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_1. 21 грудня 2006 року
це свідоцтво йому видано і 22 січня 2007
року здійснено реєстрацію права
приватної власності ОСОБА_4 на вказану
квартиру.

Відмовляючи в задоволення позову, з чим
погодився і суд апеляційної інстанції,
суд першої інстанції посилався на те,
що позивач мав право на частку
спадкового майна у порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_7, проте
протягом шести років будь-яких дій,
пов'язаних з оформленням спадщини, у
встановленому законом порядку не
здійснив, тому не набув права власності
на спірну квартиру, а отже, правові
підстави для визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 21 грудня 2006 року
відсутні. При перегляді рішення
районного суду апеляційним судом
зазначено, що спірна квартира
об'єктом спадкування не була.

Проте, з такими висновками погодитися
не можна виходячи з наступного.

За правилами ч.1 ст.15 ЗУ «Про власність»
член житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майно, що впиває з
положень ч.1 ст.22 КпШС України.

Згідно із ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Звертаючись із позовом за захистом
своїх прав позивач в його
обґрунтування зазначав, що спірна ?
частка квартири належала його матері
як частка у спільній сумісній
власності подружжя та є спадковим
майном, частину якого він прийняв у
встановленому законом порядку, а тому
оформлення ОСОБА_4 права власності на
цю квартиру на своє ім'я є незаконним,
як є незаконним і подальше відчуження
цього майна.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції зазначав, що позивач,
хоча і мав право на частку спадкового
майна у порядку спадкування після
смерті своєї матері, проте протягом
шести місяців не здійснив будь-яких дій
щодо оформлення спадщини у
встановленому законом порядку, а тому
не набув права власності на спірну
квартиру.

Однак, такі висновки суду не є
обґрунтованими, оскільки суперечать
вимогам діючого цивільного
законодавства.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно
від часу прийняття спадщини вона
належить спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 у встановленому законом порядку
та строк, подав заяву про прийняття
спадщини, що підтверджується самою
нотаріально посвідченою заявою та
Витягом про реєстрацію в спадковому
реєстрі № 6907961, де зазначено, що 17
жовтня 2006 року Сьомою державною
нотаріальною конторою було
зареєстровано дану заяву та відкрито
спадкову справу за № 953/2006 (а.с.7, 163-165).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України,
спадкоємець який прийняв спадщину
може одержати свідоцтво про право на
спадщину. Відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296
ЦК України). Крім того, з пункту 27
постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику у справах
про спадкування» від 30 травня 2008 року №
7 вбачається, що отримання спадкоємцем,
який прийняв спадщину, свідоцтва про
право на спадщину є правом, а не
обов'язком спадкоємця.

Не є обґрунтованим і посилання суду
апеляційної інстанції на те, що на
день смерті матері позивача спірна
квартира не була об'єктом спадкування.

Як зазначено у ч.1 ст.1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружини та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.

Частиною 4 ст.368 ЦК України закріплено,
що майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Судовим розглядом також встановлено,
що пайові внески за спірну квартиру
були сплачені подружжям (ОСОБА_7 та
ОСОБА_4) протягом 1965-1980 років.

У ч.2 п.23 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання любу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року
роз'яснено, що спільною сумісною
власністю подружжя можуть бути
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі тощо.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного
суду СРСР «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ у спорах між громадянами і
житлово-будівельними кооперативами» №
11 від 11 жовтня 1991 року закріплено, що
квартира в будинку кооперативу може
належати на праві спільної власності,
якщо, наприклад, пайовий внесок за неї
був виплачений подружжям під час шлюбу,
або на праві спільної часткової
власності, коли право на квартиру
перейшла двом і більше спадкоємцям.

Як зазначено і у п.8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30 травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування» у разі смерті
члена житлово-будівельного,
дачно-будівельного,
гаражно-будівельного кооперативу,
члена садівницького товариства, яким
до дня смерті не були внесені
повністю пайові внески, до складу
спадщини входять частина внесеного паю
та інші суми, які підлягають
поверненню, а не квартира, дача,
гараж, садовий будинок. Частка
пайового внеску, що належала померлому,
входить до складу спадщини на
загальних підставах. Якщо спадкодавець
повністю вніс пайовий внесок, то до
складу спадщини включається
відповідно квартира, дача, гараж,
садовий будинок, інші будівлі та
споруди.

Враховуючи наведені положення, спірна
квартира АДРЕСА_1 була спільною
сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_7,
оскільки пайовий внесок за неї був
виплачений подружжям під час шлюбу та
входила до складу спадщини після
смерті ОСОБА_7, а тому вважати, що ця
квартира не була об'єктом спадкування,
підстав немає.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права
відповідно до положень глави 29 ЦК
України, в тому числі і на витребування
цього майна від добросовісного
набувача.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника не з його
волі.

А оскільки, позивач 17 жовтня 2006 року
набув прав на 1/6 частини спадкового
майна (спірної квартири), має право на
захист цих порушених прав, а тому
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане відповідачу на
квартиру АДРЕСА_1 не може бути визнано
таким, що видане у відповідності до
вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Окільки договір купівлі-продажу
спірної квартири суперечить
вищевказаним нормам цивільного права,
то він вважається недійсним.

З урахуванням викладеного, судова
колегія доходить висновку, що договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16
травня 2012 року, укладений ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 не можна вважати таким, що
відповідає вимогам закону, як і не
можна вважати дійсним свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
видане ОСОБА_4

На підставі наведеного, позовні вимоги
ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Також відповідно до вимог ст.88 ЦПК
України з відповідачів належить
присудити на користь позивача
понесені ним і документально
підтверджені судові витрати (а.с.1, 289 -
том І, а.с.1 - том ІІ) у сумі 493 грн. 58 коп.,
стягнувши з кожного окремо - по 246 грн. 79
коп.

Враховуючи викладене, керуючись ч.1
ст.15 ЗУ «Про власність», ч.1 ст.22 КпШС
України; ч.3 ст.215, ст.216, ст.228, ст.328, ч.1
ст.1218 ЦК, ч.5 ст.1268, ч.1 ст.1269 ЦК України;
ч.1 ст.60 СК України; ст. ст. 88, 303, 304, 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 07 березня 2013 року
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, видане ОСОБА_4 на
підставі рішення виконавчого комітету
Комінтернівської районної в місті
Харкові ради № 307-89 від 21 грудня 2006 року
недійсним.

Визнати договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, від 16 травня 2012 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 246 грн. 79 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 246 грн. 79 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді