Справа № 745/141/14
Провадження № 2/745/75/2014
17.04.2014 року Сосницький районний
суд Чернігівської області в складі:
головуючого - судді Стельмаха А.П.,
з участю секретаря Чепурної М.М.,
позивачки фізичної особи - підприємця
ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в смт. Сосниця
цивільну справу за позовом фізичної
особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівником при виконання трудових
Позивачка, звернувшись із позовом до
суду, просить стягнути з відповідачки
на її користь шкоду, заподіяну як
працівником при виконання трудових
обов'язків в сумі 5 381,60 грн. Позовні
вимоги обґрунтовує тим, що займається
підприємницькою діяльністю і є
власником продовольчого магазину, який
знаходиться в АДРЕСА_1. 01.02.2013 року між
нею та відповідачкою ОСОБА_2 був
укладений трудовий договір,
зареєстрований 01.02.2013 року у
Сосницькому районному центрі
ОСОБА_2 була прийнята на роботу
продавцем належного їй магазину
продовольчих товарів. 02.02.2013 року з
продавцем ОСОБА_2 був укладений договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність. Проведеною ревізією
підзвітних відповідачці
товарно-матеріальних цінностей 30.11.2013
року виявлено недостачу товарів на
суму 1995,05 грн. Ця недостача на думку
позивачки має бути відшкодована
порівну продавцями відповідачкою
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, тобто по 997,53 грн.
Внаслідок проведеної чергової ревізії
15.02.2014 року виявлено недостачу
підзвітних відповідачці
товарно-матеріальних цінностей на суму
4 383,91 грн. Ця недостача має бути
відшкодована за рахунок відповідачки
Позивачка фізична особа - підприємець
ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала
позовну заяву. Пояснила, що
відповідачка в її магазині торгувала
«лівим» товаром, не питаючи дозволу
брала кошти із каси для своїх потреб.
Після першої ревізії позивачка почала
виконувати обов'язки продавця в
магазині разом із відповідачкою,
оскільки продавець ОСОБА_3 звільнилась
з роботи, а відповідачка ОСОБА_2 мала
відпрацювати шкоду, що виникла в
результаті недостачі.
Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала
повністю, своєї вини у виникненні
недостачі в магазині не вбачає.
Заслухавши сторони у справі,
дослідивши зібрані по справі докази,
суд вважає, що у задоволенні позову
необхідно відмовити з наступних
Судом встановлено, що позивачка з 28.11.2002
року здійснює підприємницьку
діяльність на підставі свідоцтва про
державну реєстрацію фізичної особи -
підприємця (а.с. 10, копія свідоцтва).
01.02.2013 року між позивачкою ФОП ОСОБА_1 та
відповідачкою ОСОБА_2 був укладений
трудовий договір, зареєстрований 01.02.2013
року у Сосницькому районному центрі
трудового договору). За цим договором
ОСОБА_2 була прийнята на роботу
продавцем магазину продовольчих
товарів. Відповідачка працювала
продавцем з продовольчому магазині, що
знаходиться в АДРЕСА_1.
02.02.2013 року з продавцем ОСОБА_2 був
укладений договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність (а.с. 4, копія договору
про повну матеріальну
Звертаючись до суду з позовом за
захистом своїх порушених прав,
позивачка як на підставу захисту
послалась на п. 1 ч. 1 ст. 134 Кодексу
законів про працю України, яким
передбачено, що відповідно до
законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 135-1 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
Відповідно до ст. 135-1 Кодексу законів
про працю України письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками" від 29
грудня 1992 р. N 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи
належить відповідач до категорії
працівників, з якими згідно зі ст. 135-1
КЗпП може бути укладено такий договір
та чи був він укладений.
Постановою Верховної Ради України "Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу РСР" від 12 вересня 1991 р. N 1545
визначено, що на території України
діють законодавчі акти СРСР, якщо вони
не суперечать законодавству України.
Відповідно до Переліку посад і робіт,
які заміщаються або виконуються
працівниками, з якими підприємство,
установа, організація можуть укладати
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення схоронності цінностей,
переданих їм для зберігання, обробки,
продажу (відпуску), перевезення або
застосування у процесі виробництва,
затвердженого постановою Держкомпраці
СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня
1977 р. N 447/24, продавець, який здійснює
роботи з продажу продовольчих товарів,
належить до категорії працівників (за
виконаною роботою), з яким підприємство
може укладати письмовий договір про
повну матеріальну відповідальність.
Договір про повну матеріальну
відповідальність, укладений 02 лютого
2013 року між сторонами відповідає
вимогам законодавства України.
Постанова Пленуму ВСУ від 29 грудня 1992
року орієнтує, що суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

В обґрунтування заявленого розміру
матеріальної шкоди позивачка
посилалася на акти ревізії
товарно-матеріальних цінностей від
30.11.2013 року та від 15.02.2014 року.

В магазині, що належить позивачці,
облік товарно-матеріальних цінностей
ведеться в журнал, в графах якого
зазначено: найменування товару, ціна
одиниці товару, загальна кількість
товару та загальна вартість (а.с. 34-35).

Для визначення розміру шкоди в
результаті недостачі недостатньо
актів ревізії товарно-матеріальних
цінностей від 30.11.2013 року, від 15.02.2014
року, оскільки відповідно до п. 2
Порядку визначення збитків від
розкрадання, нестачі, знищення
(псування) матеріальних цінностей,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 22 січня 1996 року №
116, із змінами від 07 грудня 2011 року,
розмір збитків від розкрадання,
нестачі, знищення (псування)
матеріальних цінностей визначається
шляхом проведення незалежної оцінки
відповідно до національних стандартів
оцінки. Тобто якщо встановлено факт
розкрадання, недостачі, знищення
(псування) матеріальних цінностей, має
бути проведено незалежну оцінку
збитку, яку здійснюють професійний
оцінювач (фізична особа), який має
відповідний сертифікат, чи юридична
особа, у складі якої працює хоча б один
оцінювач, які отримали сертифікат
суб'єкта оціночної діяльності.

Передача працедавцем відповідачці
товарно-матеріальних цінностей під
звіт не була оформлена належним чином:
суду не надано доказів, які
підтверджують, що будь-які матеріальні
цінності були ввірені під звіт
відповідачці, як працівнику.

Відповідно до ст. 138 Кодексу законів про
працю України для покладення на
працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 130 Кодексу законів про
працю України працівники несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків.
При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника.

Згідно ч. 5 ст. 135-3 Кодексу законів про
працю України розмір підлягаючої
покриттю шкоди, заподіяної з вини
кількох працівників, визначається для
кожного з них з урахуванням ступеня
вини, виду і межі матеріальної
відповідальності.

Станом на час проведення ревізії 30.11.2013
року в магазині належному позивачці
працювали двоє продавців ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 Після того як ОСОБА_3
звільнилася з роботи, позивачка почала
виконувати обов'язки продавця в
магазині разом із відповідачкою. Отже,
розмір шкоди є необґрунтованим (лише в
разі, коли укладається договір про
колективну (бригадну) матеріальну
відповідальність, як це передбачено ст.
135-2 КЗпП України, не потрібно
розмежовувати матеріальну
відповідальність кожного працівника).

В продовольчому магазині за адресою: в
АДРЕСА_1 були відсутні нормальні умови
для зберігання матеріальних цінностей,
зокрема товар знаходився в підсобці,
яка не закривається та є
загальнодоступною для всіх
працівників та власниці магазину.

На підставі вищевикладеного, оцінивши
докази, суд вважає за необхідне
відмовити у задоволенні позовних вимог
повністю.

Керуючись ст. 130, п. 1 ч. 1 ст. ст. 134, ч.
5 ст. 135-3, 138 Кодексу законів про працю
України, п. 2 Порядку визначення збитків
від розкрадання, нестачі, знищення
(псування) матеріальних цінностей,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 22 січня 1996 року №
116, 61, 174, 215 ЦПК України, суд -

В И
Р І Ш И В:

В задоволенні позову фізичної особи -
підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівником при виконанні трудових
обов'язків відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Чернігівської
області через Сосницький районний суд
Чернігівської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення цього рішення.

Суддя:
А.П. Стельмах