Провадження №2/311/355/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2014 року

м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької
області у складі:

головуючого судді
Степаненко Ю.А.

при секретареві
Шак О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом :

ОСОБА_1 до Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору
на стороні відповідача: Державна
казначейська служба України,
Територіальне управління Державної
судової адміністрації України в
Запорізькій області, про примусове
стягнення суми у регресному порядку,-

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається зі змісту позовної заяви
ОСОБА_1, заочним рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області (суддя Купавська
Н.М.) 11.12.2012 року відмовлено в
задоволенні його позову до ОСОБА_2, про
стягнення матеріальної шкоди у розмірі
3 111 грн. 57 коп. та моральної шкоди у
розмірі 2 000 грн.

Крім того, ухвалою Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області (суддя Кучеренко В.В.) 26.12.2013
року його заяву про перегляд
вищевказаного заочного рішення за ново
виявленими обставинами, залишено без
задоволення.

ОСОБА_1 вважає зазначені судові рішення
неправомірними та просить суд стягнути
з Мелітопольського міськрайонного
суду Запорізької області на його
користь у регресному порядку
матеріальний збиток у розмірі 3 111 грн. 57
коп., судові витрати у розмірі 330,20 грн.,
а всього -3441,77 грн., які суд відмовився
стягнути на його користь з ОСОБА_2.

В судове засідання позивач не з'явився,
але надав клопотання, в яких просить
суд розглянути справу у його
відсутності, позовні вимоги підтримує.

В судове засідання представник
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області неодноразово не
з'явився, хоча про дату, час та місце
розгляду справи був повідомлений
вчасно та належним чином, про що
свідчать поштові повідомлення, які є у
справі, заяву про розгляд справу у його
відсутності не надав, але надав заяву, в
якій повідомляє про неможливість
з'явитися в судове засідання, відкласти
розгляд справи не просить.

В судове засідання представник
Державної казначейської служби
України не з'явився, про причини неявки
суду не повідомив, хоча про дату, час та
місце розгляду справи був повідомлений
вчасно та належним чином, про що
свідчать поштові повідомлення, які є у
справі.

В судове засідання представник
Територіального управління Державної
судової адміністрації України в
Запорізькій області не з'явився, але
надав заяву, в якій просить суд
розглянути справу у його відсутності.
Крім того, від Територіального
управління Державної судової
адміністрації України в Запорізькій
області надійшли письмові заперечення
проти позову.

Суд, оглянувши матеріали справи,
вважає можливим, керуючись ст. ст.76, 169,
224 ЦПК України, розглянути справу та
ухвалити заочне рішення за відсутності
представника відповідача, на підставі
наявних у справі доказів.

Крім того, суд вважає можливим
розглянути справу й у відсутності
позивача та представників третіх осіб.

Суд, розглянувши позовну заяву,
оцінивши надані докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
прийшов до висновку про те, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав:

як було встановлено в судовому
засіданні та як видно з матеріалів
справи, 07.11.2012 року ОСОБА_1 звернувся до
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області з позовною заявою,
копія якої є у справі, до ОСОБА_2 про
стягнення матеріальної шкоди у розмірі
3 111 грн. 57 коп. та моральної шкоди у
розмірі 2 000 грн. Заочним рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області (суддя Купавська
Н.М.) 11.12.2012 року, копія якого є у справі,
в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 21.02.2013 року, копія якої є у
справі, апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилено, а заочне рішення від 11.12.2012
року залишено без змін.

16.12.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області з заявою про
перегляд вищевказаного заочного
рішення за ново виявленими
обставинами, копія якої є у справі.
Ухвалою суду (суддя Кучеренко В.В.) від
26.12.2013 року, копія якої є у справі,
заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 18.03.2014 року, копія якої є у
справі, апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилено, а ухвалу суду від 26.12.2013
року залишено без змін.

Всі вищевказані судові рішення набрали
законної сили.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи викладене,
позивачем не надано суду жодного
належного та достатнього доказу на
підтвердження того факту, що заочне
рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області (суддя Купавська Н.М.) від
11.12.2012 року та ухвала Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області (суддя Кучеренко В.В.) від
26.12.2013 року, ухвалені з порушенням
норм матеріального чи процесуального
законодавства.

Судом встановлено, що 05 вересня 2011 року
ОСОБА_2 видав довіреність ОСОБА_1, копія
якої є у справі, яка була посвідчена
приватним нотаріусом Мелітопольського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_3, якою
уповноважив ОСОБА_1 продати, обміняти,
передати в оренду, заставляти на умовах
на свій власний розсуд транспортний
засіб марки ВАЗ 2104, випуску 1986 року,
двигун НОМЕР_1, кузов (коляска) НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_3
зареєстрований МРЕВ м. Запоріжжя 05
травня 1995 року, який належить ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про реєстрацію
НОМЕР_4, виданого МРЕВ м. Запоріжжя 05
травня 1995 року. Довіреність видана
строком до 05 вересня 2016 року.

Відповідно до повідомлення приватного
нотаріуса ОСОБА_3 від 24 жовтня 2012 року,
копія якого є у справі, ОСОБА_2
звернувся з заявою до нотаріуса про
скасування вищевказаної довіреності.
ОСОБА_1, не погоджуючись з такими діями
ОСОБА_2, звернувся з вищевказаним
позовом до суду.

У зв'язку з тим, що Мелітопольським
міськрайонним судом Запорізької
області відмовлено ОСОБА_1 у
задоволенні його позовних вимог до
ОСОБА_2, зокрема, у стягненні
матеріальної шкоди в сумі 3 111 грн. 57
коп., яка складається, як вбачається із
вищевказаної позовної заяви від 07.11.2012
року, із: витрат на нотаріальне
оформлення довіреності - 350 грн.,
перереєстрації автомобіля-2269,57 грн.,
придбання страхового полісу - 280 грн.,
заправки автомобіля бензином - 212 грн.,
позивач просить суд стягнути цю суму у
регресному порядку саме з
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області, а також судові
витрати за сплату судового збору при
розгляді первісного позову в сумі 330,20
грн.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України,
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

При цьому, регресна вимога носить
похідний характер. Вона виникає тільки
на основі виконання іншого
зобов'язання, що стосовно регресного,
може бути названо основним. Регресне
зобов'язання завжди є похідним від
основного, оскільки, коли припиняє дію
основне, то виникає регресне
зобов'язання. Тобто, підставами
виникнення регресного зобов'язання є:
виконання боржником свого обов'язку
перед кредитором; виконання обов'язку
за третю особу.

Особливість кредитора полягає в тому,
що він, перш ніж стати кредитором у
регресному зобов'язанні, був боржником
в іншому зобов'язанні, виконання якого
і спричинило регресне зобов'язання.
Регресна вимога завжди спрямована на
відшкодування втрат, понесених за
рахунок або з вини іншої особи.

Суд вважає безпідставними вимоги
позивача про стягнення з відповідача
матеріальної шкоди у регресному
порядку, оскільки, жодного доказу на
підтвердження того факту, що він
відшкодував третій особі шкоду,
завдану іншою особою, не надав. Крім
того, жодна обставина, зазначена в
позовній заяві, не підтверджує того, що
саме з вини Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області позивачем понесені витрати,
які він просить суд стягнути.

Крім того, позивачем не було надано
належні та достатні докази на
підтвердження того, що всі витрати в
сумі 3 111 грн. 57 коп., про стягнення яких
він просить суд, були понесені саме ним.

Крім того, витрати в сумі 3 111 грн. 57 коп.
були понесені раніше, ніж позивач
звернувся з позовом до
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області і носили
добровільний характер. А отже, дії суду
ніяким чином не могли стати підставою
для виникнення зобов'язань з
відшкодування шкоди.

Таким чином, враховуючи викладене,
позивач не має права на відшкодування
у порядку регресу на його користь
Мелітопольським міськрайонний судом
Запорізької області добровільних
витрат, понесених до його звернення з
позовом до суду.

Крім того, питання щодо відшкодування
судових витрат, понесених позивачем
під час розгляду його позову до ОСОБА_2,
в сумі 330,20 грн., було вирішено судом під
час ухвалення заочного рішення 11.12.2012
року.

Відповідно до ст. 3 Конституції України,
людина, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканність і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю. Права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції
України, конституційні права і свободи
людини і громадянина не можуть бути
обмежені, крім випадків, передбачених
законом.

Аналізуючи положення Конституції
України в частині відповідальності
держави перед людиною, суд приходить
до висновку, що законодавством
передбачено два види відповідальності
- це позитивна відповідальність, яка
відбита у тих конституційних приписах,
в яких зафіксовано, що держава гарантує
права і свободи людини, забезпечує їх,
створює умови для здійснення прав
людей, дбає про їх здійснення, і
негативна відповідальність держави,
яка полягає в її зобов'язаннях
відшкодувати ті чи інші збитки
(матеріальні, моральні), завдані
порушенням прав і свобод людини
внаслідок дій (бездіяльності)
державних органів, службових чи
посадових осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позивач не
надав суду належні докази на
підтвердження того, що в діях
(бездіяльності) Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області є порушення його прав та
інтересів, які могли б бути підставою
для цивільно-правової
відповідальності суду; що саме
незаконними діями (бездіяльністю)
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області йому заподіяно
матеріальну шкоду, про стягнення якої
він просить суд, що між діями
(бездіяльністю) Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області та цією шкодою є причинний
зв'язок.

Відповідно до ст.1176 ЦК України, шкода,
завдана фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, відшкодовується
державою у повному обсязі незалежно
від вини посадових і службових осіб
органу дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду. Право на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду, виникає у
випадках, передбачених Законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду», підлягає
відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок: незаконного
засудження, незаконного повідомлення
про підозру у вчиненні кримінального
правопорушення, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході кримінального
провадження обшуку, виїмки,
незаконного накладення арешту на
майно, незаконного відсторонення від
роботи (посади) та інших процесуальних
дій, що обмежують права громадян;
незаконного застосування
адміністративного арешту чи виправних
робіт, незаконної конфіскації майна,
незаконного накладення штрафу;
незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів,
передбачених Законами України «Про
оперативно-розшукову діяльність», «Про
організаційно-правові основи боротьби
з організованою злочинністю» та іншими
актами законодавства.

Право на відшкодування шкоди в
розмірах і в порядку, передбачених
Законом України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду», виникає у випадках
передбачених ст. 2 цього Закону, а саме :
постановлення виправдувального вироку
суду; встановлення в обвинувальному
вироку суду чи іншому рішенні суду
(крім ухвали суду про призначення
нового розгляду) факту незаконного
повідомлення про підозру у вчиненні
кримінального правопорушення,
незаконного взяття і тримання під
вартою, незаконного проведення в ході
кримінального провадження обшуку,
виїмки, незаконного накладення арешту
на майно, незаконного відсторонення
від роботи (посади) та інших
процесуальних дій, що обмежують чи
порушують права та свободи громадян,
незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів;
закриття кримінального провадження за
відсутністю події кримінального
правопорушення, відсутністю у діянні
складу кримінального правопорушення
або невстановленням достатніх доказів
для доведення винуватості особи у суді
і вичерпанням можливостей їх отримати;
закриття справи про адміністративне
правопорушення.

Відшкодуванню підлягають: заробіток та
інші грошові доходи, які втратив
потерпілий внаслідок незаконних дій;
майно (в тому числі гроші, грошові
вклади і відсотки по них, цінні папери
та відсотки по них, частка у статутному
фонді господарського товариства,
учасником якого був громадянин, та
прибуток, який він не отримав
відповідно до цієї частки, інші
цінності), конфісковане або звернене в
доход держави судом, вилучене органами
досудового розслідування, органами,
які здійснюють оперативно-розшукову
діяльність, а також майно, на яке
накладено арешт; штрафи, стягнуті на
виконання вироку суду, судові витрати
та інші витрати, сплачені громадянином;
суми, сплачені громадянином у зв'язку з
поданням йому юридичної допомоги;
моральна шкода (ст.3 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду»).

Судом не встановлено жодної обставини,
яка могла б бути підставою для
задоволення позовних вимог та надавала
б позивачеві право на відшкодування
шкоди, відповідно до зазначених норм.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про
судоустрій і статус суддів», судове
рішення, яким закінчується розгляд
справи в суді, ухвалюється іменем
України. Таким чином, суддя виступає як
посадова особа, уповноважена на
виконання функцій держави, а не як
приватна особа.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 13.06.2007
року № 8 «Про незалежність судової
влади», виключне право перевірки
законності та обґрунтованості
судових рішень має відповідний суд
згідно з процесуальним
законодавством. Оскарження у
будь-який спосіб судових рішень,
діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України від 12.06.2009 року
№ 6, у розумінні положень частини
першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті
3, статті 17, частини третьої статті 50
Кодексу адміністративного судочинства
України суди та судді при розгляді
ними цивільних, господарських,
кримінальних, адміністративних справ
та справ про адміністративні
правопорушення не є суб'єктами
владних повноважень, які здійснюють
владні управлінські функції, і не
можуть бути відповідачами у справах
про оскарження їх рішень, дій чи
бездіяльності, вчинених у зв'язку з
розглядом судових справ.

Таким чином, законність процесуальних
актів і дій (бездіяльності) суддів,
вчинених при розгляді конкретної
справи, не може перевірятися за межами
передбаченого законом процесуального
контролю. Намагання зробити це в
конкретній справі шляхом подання
окремого позову проти суду (судді) є
протиправним втручанням у здійснення
правосуддя й посяганням на
процесуальну незалежність,
передбачену, зокрема, ст.ст.126,129
Конституції України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними,
надуманими та такими, що задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові
витрати у справі суд вважає необхідним
віднести за рахунок держави.

Враховуючи вище ви кладене, керуючись
Конституцією України, Законом України
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду»,
Постановою Пленуму Верховного суду
України від 13.06.2007 року № 8 «Про
незалежність судової влади»,
Постановою Пленуму Верховного суду
України від 12.06.2009 року № 6, ст.ст.1166,
1176, 1191 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 131,
208-209, 212-215, 226, 228, 232, 233 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області, треті особи, які
не заявляють самостійних вимог щодо
предмету спору на стороні відповідача:
Державна казначейська служба України,
Територіальне управління Державної
судової адміністрації України в
Запорізькій області, про примусове
стягнення суми у регресному порядку,-
відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Позивач може подати апеляційну скаргу
на рішення суду протягом десяти днів з
дня його проголошення, а особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
його проголошення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду Запорізької області
через Василівський районний суд
Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не буде подано. Якщо буде подано
апеляційну скаргу, рішення, якщо його
не буде скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Василівського

районного суду

Запорізької області

Ю.А.Степаненко