№ 201/6178/14 ц
провадження 2/201/1807/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фактор»,
треті особи приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 і ОСОБА_6
про визнання дій неправомірними,
поновлення особистих немайнових прав,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання права
власності, визнання недійсними і
скасування рішень загальних зборів
учасників і змін до Статуту та
скасування реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 травня 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Фактор» про
визнання дій неправомірними,
поновлення особистих немайнових прав,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання права
власності, визнання недійсними і
скасування рішень загальних зборів
учасників і змін до Статуту та
скасування реєстрації, позовні вимоги
не змінювалися і не уточнювалися.
Позивач у своєму позові посилається на
те, що його частка у статутному
капіталі ТОВ Фактор» вибула з його
володіння поза його волею, була
безоплатно відчужена ОСОБА_4 на користь
його двоюрідного брата, правочин
дарування частки, вчинений ОСОБА_4 є
нікчемним та не створює правових
наслідків, на вчинення таких дій ОСОБА_4
він не уповноважував, тому частка
повинна бути повернута позивачу. Крім
того, збори учасників ТОВ «Фактор» від
05 березня 2014 року проведені без
належного повідомлення учасника, що
потягло порушення його прав та
прийняття незаконних рішень. Порушені
права позивача. На його звернення до
відповідачів про повернення вказаного,
виконання взятих на себе обов'язків і
усунення порушень закону позитивної
відповіді не отримав. Виник спір, в
добровільному порядку який не
вирішено. Позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовними вимогами про
витребування у ОСОБА_2 частки у
статутному капіталі Товариства з
обмеженою відповідальністю «Фактор» в
розмірі 26500.00 грн., що становить 100 %
статутного капіталу, визнання дій
ОСОБА_4 по розпорядженню немайновим
правом неправомірними та поновлення
порушених прав, визнання права
власності, визнання недійсним рішення
загальних зборів ТОВ «Фактор»,
визнання недійсними та скасування змін
до статуту, а також скасування всіх
наступних реєстраційних дій і просив
задовольнити його позов в повному
обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та представник ТОВ «Фактор» в
судове засідання не з'явилися, про день
та час слухання справи повідомлялися
належним чином, про причини неявки суду
не повідомили. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності вказаних
відповідачів і представника
відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.

Треті особи приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в
судове засідання не з'явилися, про день
та час слухання справи повідомлялися
належним чином, про причини неявки суду
не повідомили. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності вказаних
третіх осіб згідно ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши позицію і думку сторін,
третіх осіб, перевіривши матеріали
справи, оцінивши представлені та
добуті докази, суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими та підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідно до Статуту ТОВ «Фактор»,
зареєстрованого державним
реєстратором виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від 28
листопада 2008 року номер запису
1005019 учасником Товариства є
ОСОБА_1 Відповідно до пункту 4.6.1 цього
Статуту внесок учасника Товариства
ОСОБА_1 до статутного капіталу
Товариства складає 26500.00 (двадцять
шість тисяч п'ятсот) гривень 00 копійок.
Частка ОСОБА_1 складає 100% (сто
відсотків) Статутного капіталу
Товариства.

18 жовтня 2013 року ОСОБА_1 видав на ім'я
ОСОБА_6 довіреність з правом
представляти його інтереси у всіх
органах державної влади та місцевого
самоврядування, нотаріату,
підприємствах, установах, організаціях
та їх об'єднаннях, банківських та
фінансових установах, в тому числі
органах технічної інвентаризації та
земельних ресурсів, Державною
реєстраційною службою, органах
архітектури та інших з питань продажу
від його імені будь-якого належного
йому рухомого та нерухомого майна, в
тому числі земельних ділянок, майнових
прав та корпоративних прав (часток у
статутному капіталі підприємств) та
інше. Вказана довіреність була
посвідчена приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 18 жовтня
2013 року зареєстрована в реєстрі за
№11456. 03 березня 2014 року ОСОБА_6, від
імені ОСОБА_1, видана довіреність в
порядку передоручення з
повноваженнями, які зазначені в
довіреності від 18 жовтня 2013 року.
Вказана довіреність була посвідчена
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 03 березня
2014 року зареєстрована в реєстрі за №3173.
05 березня 2014 року ОСОБА_4, що діяв як
представник за довіреністю від імені
ОСОБА_1, підписав нотаріально
посвідчену заяву, якою повідомив про
добровільний вихід ОСОБА_1 зі складу
учасників (засновників) ТОВ «Фактор»,
та в якій зазначено, що свою частку у
розмірі 100% Статутного капіталу, що
становить 26500.00 грн. ОСОБА_1 безоплатно
передає ОСОБА_3. 05 березня 2014 року
ОСОБА_4 склав та підписав протокол
№05/03/14 ТОВ «Фактор», в якому від імені
ОСОБА_1 вирішив: 1. Відступити
(безоплатно передати) частку ОСОБА_1 в
розмірі 100% статутного капіталу у ТОВ
«Фактор» (Код ,
місцезнаходження: м. Дніпропетровськ,
вул. Радистів, будинок 2) ОСОБА_3. 2. У
зв'язку зі зміною складу учасників ТОВ
«Фактор» внести зміни до статуту
останнього та затвердити статут ТОВ
«Фактор» у новій редакції, підписання
якого доручити новому (одноосібному)
учаснику - ОСОБА_3. Статут ТОВ «Фактор»
(шляхом викладення в новій редакції)
був підписаний ОСОБА_3 та
зареєстрований державним реєстратором
26 березня 2014 року, номер запису
3005019, в якому учасником зазначений
ОСОБА_3

Як встановлено в судовому засіданні, на
даний час частка у статутному капіталі
ТОВ «Фактор», в розмірі 26500.00 (двадцять
шість тисяч п'ятсот) гривень 00 копійок,
що складає 100% (сто відсотків)
Статутного капіталу Товариства
зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі
Статуту ТОВ «Фактор», зареєстрованого
08 квітня 2014 року, номер запису
7005019.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України у
випадку, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: 1) було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; 2) було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України майно не
може бути витребуване у нього.

Згідно Правової позиції, викладеної
Верховним Судом України 21 листопада 2012
року при розгляді справи № 6-136 цс 12, у
спорі про витребування майна з чужого
незаконного володіння, правове
значення для вирішення спору про
витребування майна з володіння
добросовісного набувача (ст. 388 ЦК
України) має встановлення судом факту
вибуття майна з володіння власника -
позивача по справі, поза його волею, а
не з володіння особи, яка відчужила
спірне майно на користь добросовісного
набувача.

Порушені права позивача. На його
звернення до відповідачів про
повернення вказаного, виконання взятих
на себе обов'язків і усунення порушень
закону позитивної відповіді не
отримав. Виник спір, в добровільному
порядку який не вирішено, тому позивач
вимушений звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги
підлягаючими задоволенню, виходячи з
наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

В судовому засіданні з матеріалів
справи встановлено, що ОСОБА_1 видав на
ім'я ОСОБА_6 довіреність з правом
передоручення повноважень третім
особам з правом представляти його
інтереси з питань продажу від його
імені будь-якого належного йому
рухомого та нерухомого майна, в тому
числі земельних ділянок, майнових прав
та корпоративних прав (часток у
статутному капіталі підприємств). На
укладання договорів дарування,
безоплатної передачі майнових прав, а
також на подання заяв про добровільний
вихід із складу учасників товариства
ОСОБА_1 ОСОБА_6 не уповноважував, отже
такі повноваження не могли бути
передані і в порядку передоручення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 240 ЦК України
представник зобов'язаний вчиняти
правочин за наданими йому
повноваженнями особисто. Він може
передати своє повноваження частково
або в повному обсязі іншій особі, якщо
це встановлено договором або законом
між особою, яку представляють, і
представником, або якщо представник
був вимушений до цього з метою охорони
інтересів особи, яку він представляє.
Представник, який передав своє
повноваження іншій особі, повинен
повідомити про це особу, яку він
представляє, та надати їй необхідні
відомості про особу, якій передані
відповідні повноваження (замісника).
Невиконання цього обов'язку покладає
на особу, яка передала повноваження,
відповідальність за дії замісника як
за свої власні.

Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Враховуючи той факт, що позивач ОСОБА_1
не схвалював вчиненого представником
ОСОБА_4 правочину з безоплатної
передачі частки на користь ОСОБА_3, а
навпаки оспорив його дії, такий
правочин не створює правових наслідків
для позивача.

Крім того, суд вважає обгрунтованими
посилання позивача на нікчемність
вчиненого представником ОСОБА_4
правочину дарування - безвідплатної
передачі частки у статутному капіталі
ТОВ «Фактор», оскільки відповідно до ч.
ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 238 ЦК України передбачено, що
представник може бути уповноважений на
вчинення лише тих правочинів, право на
вчинення яких має особа, яку він
представляє.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Частиною 3 ст. 719
ЦК України передбачено, що договір
дарування майнового права та договір
дарування з обов'язком передати
дарунок у майбутньому укладається у
письмовій формі. У разі недодержання
письмової форми цей договір є
нікчемним.

У ч. 2 ст. 207 ЦК України зазначено, що
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 4 ст. 720 ЦК України
договір дарування від імені
дарувальника може укласти його
представник. Доручення на укладення
договору дарування, в якому не
встановлено імені обдаровуваного, є
нікчемним.

Як встановлено в судовому засіданні
правочин з безоплатної передачі частки
у статутному капіталі ТОВ «Фактор»
ОСОБА_4 з ОСОБА_3 в письмовій формі не
укладали. Крім того, Довіреності на
право представляти інтереси ОСОБА_1 від
18 жовтня 2013 року та від 03 березня 2014
року повноважень на укладення договору
дарування від імені ОСОБА_1 та імені
обдаровуваного не містять. Будь-яких
інших доказів уповноваження ОСОБА_4 на
вчинення дарування частки
відповідачами суду не надано. Таким
чином, висновок позивача про
нікчемність правочину з безоплатної
передачі частки є обгрунтованим та в
силу ч. 2 ст. 215 ЦК України визнання
такого правочину недійсним судом не
вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

У зв'язку з наведеним позивач звернувся
до відповідача із позовом про
витребування з його володіння частки в
розмірі 100 % статутного капіталу ТОВ
«Фактор», яка вибула із володіння
позивача поза його волею на підставі
нікчемного правочину, що свідчить про
порушення його права власності.

Відповідно до статті 190 ЦК України
майном як особливим об'єктом
вважаються окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки. Майнові права є неспоживною
річчю. Майнові права визнаються
речовими правами.

Корпоративні права - це права особи,
частка якої визначається у статутному
капіталі (майні) господарської
організації, що включають
правомочності на участь цієї особи в
управлінні господарською
організацією, отримання певної частки
прибутку (дивідендів) даної
організації та активів у разі
ліквідації останньої відповідно до
закону, а також інші правомочності,
передбачені законом та статутними
документами (стаття 167 Господарського
кодексу України).

У відповідності до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 ЦК
України).

Частиною 2 ст. 328 ЦК України передбачено,
що право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше не випливає із
закону або незаконність набуття права
власності не встановлена судом.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачити
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. Зокрема, статтею 388 ЦК
України передбачено можливість
витребування майна власником від
добросовісного набувача, такі випадки
обмежені та можуть мати місце лише за
умови, що майно вибуло з володіння
власника або особи, якій він його
передав, поза їх волею.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_4 безоплатно передав, а ОСОБА_3
прийняв частку у статутному капіталі
ТОВ «Фактор», а ОСОБА_3, в свою чергу,
продав частку ОСОБА_2, якому і на даний
час належить спірна частка.

В судовому засіданні встановлено факт
вибуття права власності на частку від
ОСОБА_1 за відсутності волевиявлення
позивача на безоплатну передачу частки
та нікчемність укладеного між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 договору дарування з
порушенням обов'язкової письмової
форми правочину.

При цьому, як зазначає Верховний суд
України у постанові від 11 жовтня 2011
року у справі № 5002-8/5447-2010 у разі коли
відчуження майна мало місце два і
більше разів після недійсного
(нікчемного) правочину, це майно може
бути витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного чи нікчемного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною 1 статті 388 ЦК
України.

Відтак, враховуючи що, в даному випадку,
вказані права позивача вибули з його
володіння на підставі нікчемного
правочину, за відсутності
волевиявлення позивача на його
укладання, тобто не з волі власника
(позивача), останній правомірно
звернувся за захистом свого права
шляхом витребування від відповідача 100
% частки у статутному капіталі ТОВ
«Фактор» в порядку ст. 388 ЦК України.

Суд також приймає до уваги доводи
позивача про те, що представник за
довіреністю не мав права від імені
ОСОБА_1 підписувати заяву про його
добровільний вихід із складу учасників
господарського товариства, оскільки на
підставі такої заяви реалізуються
особисті немайнові права особи, які в
силу ст. ст. 100, 271, 272 ЦК України можуть
бути здійснені фізичною особою тільки
особисто.

Відповідно до ст. 273 ЦК України органи
державної влади, органи влади
Автономної Республіки Крим, органи
місцевого самоврядування у межах своїх
повноважень забезпечують здійснення
фізичною особою особистих немайнових
прав. Юридичні особи, їх працівники,
окремі фізичні особи, професійні
обов'язки яких стосуються особистих
немайнових прав фізичної особи,
зобов'язані утримуватися від дій, якими
ці права можуть бути порушені.
Діяльність фізичних та юридичних осіб
не може порушувати особисті немайнові
права.

Відповідно до ст. 276 ЦК України орган
державної влади, орган влади
Автономної Республіки Крим, орган
місцевого самоврядування, фізична
особа або юридична особа, рішеннями,
діями або бездіяльністю яких порушено
особисте немайнове право фізичної
особи, зобов'язані вчинити необхідні
дії для його негайного поновлення. Якщо
дії, необхідні для негайного
поновлення порушеного особистого
немайнового права фізичної особи, не
вчиняються, суд може постановити
рішення щодо поновлення порушеного
права, а також відшкодування моральної
шкоди, завданої його порушенням.

З огляду на викладене, підлягають також
задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання дій ОСОБА_4 по розпорядженню
особистим немайновим правом ОСОБА_1 на
участь у ТОВ «Фактор» неправомірними.

Що стосується вимоги про визнання
недійсним рішення загальних зборів
учасників ТОВ «Фактор», оформлених
протоколом №05/03/14 від 05 березня 2014 року,
то суд також вважає ці вимогами такими,
що підлягають задоволенню виходячи за
наступного.

За правилами ч. 1 ст. 97 ЦК України
управління товариством здійснюють
його органи - загальні збори його
учасників і виконавчий орган, якщо інше
не встановлено законом. У
товариствах, в яких законом
передбачено утворення виконавчого
органу, здійснення управлінської
діяльності покладено на нього.
Відповідно до ст. 58 Закону України «Про
господарські товариства», ст. 145 ЦК
України вищим органом товариства є
загальні збори учасників. Вони
складаються з учасників товариства або
призначених ними представників.
Відповідно до ч. 5 ст. 61 Закону України
«Про господарські товариства» про
проведення загальних зборів
товариства учасники повідомляються
передбаченим статутом способом з
зазначенням часу і місця проведення
зборів та порядку денного.
Повідомлення повинно бути зроблено не
менш як за 30 днів до скликання
загальних зборів. Будь-хто з учасників
товариства вправі вимагати розгляду
питання на загальних зборах
учасників за умови, що воно було ним
поставлено не пізніш як за 25 днів до
початку зборів. Не пізніш як за 7 днів
до скликання загальних зборів
учасникам товариства повинна бути
надана можливість ознайомитися з
документами, внесеними до порядку
денного зборів. З питань, не включених
до порядку денного, рішення можуть
прийматися тільки за згодою всіх
учасників, присутніх на зборах.

Пунктом 5.11 Статуту ТОВ «Фактор», в
редакції від 28 листопада 2008 року, також
передбачено, що про проведення
загальних зборів учасників Учасники
повідомляються безпосередньо або
рекомендованою або простою
кореспондецією з зазначенням часу і
місця проведення зборів та порядку
денного. Повідомлення повинно бути
зроблено не менш як за 30 днів до
скликання Загальних зборів.

Як зазначено в позові та знайшло своє
підтвердження в судовому засіданні,
про проведення загальних зборів 05
березня 2014 року за 30 днів до скликання
зборів позивач безпосередньо
повідомлений не був. Доказів, що
спростовують такі висновки
відповідачами суду не надано.

Суд також приймає до уваги той факт, що
заява про безоплатну передачу частки
на користь ОСОБА_3 була складена ОСОБА_4
05 березня 2014 року, та в той же день було
проведено збори, оформлені Протоколом
№05/03/14 від 05 березня 2014 року, що
однозначно свідчить про відсутність
повідомлення позивача про проведення
зборів за 30 днів до їх скликання.

Як встановлено в пункті 17, 21 Постанови
№13 Пленуму Верховного Суду України
«Про практику розгляду судами
корпоративних спорів» від 24 жовтня 2008
року судам необхідно враховувати, що
рішення загальних зборів учасників
(акціонерів) та інших органів
господарського товариства є актами,
оскільки ці рішення зумовлюють
настання правових наслідків,
спрямованих на регулювання
господарських відносин, і мають
обов'язковий характер для суб'єктів цих
відносин.

У зв'язку з цим підставами для
визнання недійсними рішень загальних
зборів акціонерів (учасників)
господарського товариства можуть
бути: - порушення вимог закону та/або
установчих документів під час
скликання та проведення загальних
зборів товариства; - позбавлення
акціонера (учасника) товариства
можливості взяти участь у загальних
зборах; - порушення прав чи законних
інтересів акціонера (учасника)
товариства рішенням загальних зборів.

Рішення загальних зборів
господарського товариства можуть бути
визнаними недійсними в судовому
порядку у випадку недотримання
процедури їх скликання, встановленої
статтями 43, 61 Закону України «Про
господарські товариства». Права
учасника (акціонера) товариства
можуть бути визнані порушеними
внаслідок недотримання вимог закону
про скликання і проведення загальних
зборів, якщо він не зміг взяти участь
у загальних зборах, належним чином
підготуватися до розгляду питань
порядку денного, зареєструватися для
участі у загальних зборах тощо.

Оскільки судом встановлено, що позивач
безпосередньо не був повідомлений про
скликання зборів за 30 днів, у зв'язку з
чим не зміг взяти участь у зборах на
яких зборах було вирішено питання про
безоплатну передачу належної йому
частки неуповноваженою на те особою, а
також про зміну учасників Товариства,
суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1
обгрунтованими і в цій частині.

Матеріалами справи підтверджено, що на
підставі вказаного рішення загальних
зборів учасників ТОВ «Фактор» були
внесені зміни до статуту товариства
шляхом викладення його в новій
редакції, що зареєстровані державним
реєстратором Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції 26 березня 2014 року,
номер запису 3005019.

Враховуючи викладене, задоволенню
також підлягають вимоги позивача про
визнання недійсними таких змін до
статуту товариства у зв'язку з
визнанням судом недійсними рішення
загальних зборів про затвердження
нової редакції статуту відповідача ТОВ
«Фактор».

Статтею 31 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців» передбачено, що на
підставі повідомлення державного
реєстратора суд, який прийняв судове
рішення щодо скасування державної
реєстрації змін до установчих
документів юридичної особи, приймає
додаткове рішення про скасування також
реєстраційних дій, проведених після
реєстраційної дії, стосовно якої
прийнято судове рішення щодо
скасування державної реєстрації змін
до установчих документів юридичної
особи.

В матеріалах справи містяться докази
того, що після проведення державної
реєстрації змін до статуту 26 березня 2014
року, номер запису 3005019, до Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців було внесено
додаткові зміни, які також мають бути
скасовані.

Вирішуючи питання про те, чи є даний
спір корпоративним суд, з врахуванням
положень ст. 12 Господарського
процесуального кодексу України,
пунктів 3, 17 Постанови № 13 Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами корпоративних спорів»
від 24 жовтня 2008 року, приходить до
висновку, що даний спір підлягає
розгляду в порядку цивільного
судочинства, оскільки склад учасників
спору не обмежується учасниками
господарського товариства та підстави,
якими обгрунтовуються позовні вимоги,
виходять за межі корпоративного спору.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Суду не надано доказів того,
що неправомірними, злочинними діями
позивача, пов'язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов'язків
відповідачам було завдано ушкодження
здоров'я, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями
відповідачів і підлягають повному
відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню
повністю.

Не може суд взяти до уваги можливу
позицію відповідачів про не визнання
позовних вимог, оскільки вона
спростовуються вищенаведеним і
об'єктивно нічим не підтверджена.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач фактично
заперечує будь-які інші домовленості і
зобов'язання (крім передбачених
Статутом Товариства і законом)
стосовно відповідачів по предмету
спору, рішенням, діям та інш., а
відповідачі не довели іншого,
твердження відповідачів про наявність
труднощів, будь-яких інших зобов'язань
є припущенням.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
та витребувати у ОСОБА_2 (реєстраційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1
(реєстраційний номер НОМЕР_2) частку у
статутному капіталі ТОВ «Фактор» (Код
31959328) у розмірі 26500.00 грн., що становить
100 % статутного капіталу Товариства,
визнати за ОСОБА_1 право власності на
частку у статутному капіталі ТОВ
«ФАКТОР» (Код 31959328) у розмірі 26500.00 грн.,
що становить 100 % статутного капіталу
Товариства, визнати дії ОСОБА_4 по
розпорядженню особистим немайновим
правом ОСОБА_1 на участь у Товаристві з
обмеженою відповідальністю «Фактор»
(Код 31959328), вчинені шляхом підписання
заяви, яка посвідчена приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
за реєстраційним номером 3392 від 05
березня 2014 року неправомірними та
поновити порушені права шляхом
відновлення права участі ОСОБА_1 в ТОВ
«Фактор» (Код 31959328), визнати недійсним
рішення загальних зборів учасників ТОВ
«Фактор» (Код 31959328), оформлених
Протоколом від 05 березня 2014 року №05/03/14,
визнати недійсними та скасувати зміни
до Статуту ТОВ «Фактор» (Код 31959328),
зареєстровані державним реєстратором
реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, номер запису
3005019 від 26 березня 2014 року,
скасувати реєстраційні дії, проведені
після реєстрації змін до Статуту ТОВ
«Фактор» (Код 31959328), зареєстровані
державним реєстратором реєстраційної
служби Дніпропетровського міського
управління юстиції, номер запису
3005019 від 26 березня 2014 року, а саме:
від 27 березня 2014 року - зміна керівника,
номер запису 400519; від 31 березня 2014
року - зміна керівника, номер запису
500519; від 07 квітня 2014 року - зміна
керівника, номер запису 6005019; від 08
квітня 2014 року - внесення змін до
установчих документів, номер запису
7005019.

Таким чином обставини позовних вимог,
стосовно яких у сторін є спір, знайшли
своє підтвердження в ході судового
засідання, вони в такому вигляді
ґрунтуються на вимогах закону і
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 15, 16, 97, 100, 145, 154, 190, 203, 207, 215, 236, 238, 240, 241,
271, 272, 276, 317, 319, 321, 328, 330, 388, 717, 719, 720 ЦК
України, ст. ст. 58, 61 Закону України «Про
господарські товариства», ст. 67
Господарського Кодексу України, ст. 31
Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців», ст. 43 Закону України
«Про господарські товариства», ст. ст. 3,
4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 (реєстраційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1
(реєстраційний номер НОМЕР_2) частку у
статутному капіталі Товариства з
обмеженою відповідальністю «ФАКТОР»
(Код 31959328) у розмірі 26500.00 грн., що
становить 100 % статутного капіталу
Товариства. Визнати за ОСОБА_1 право
власності на частку у статутному
капіталі Товариства з обмеженою
відповідальністю «ФАКТОР» (Код 31959328) у
розмірі 26500.00 грн., що становить 100 %
статутного капіталу Товариства.

Визнати дії ОСОБА_4 по розпорядженню
особистим немайновим правом ОСОБА_1 на
участь у Товаристві з обмеженою
відповідальністю «ФАКТОР» (Код 31959328),
вчинені шляхом підписання заяви, яка
посвідчена приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстраційним номером 3392 від 05 березня
2014 року неправомірними та поновити
порушені права шляхом відновлення
права участі ОСОБА_1 в Товаристві з
обмеженою відповідальністю «ФАКТОР»
(Код 31959328).

Визнати недійсним рішення загальних
зборів учасників Товариства з
обмеженою відповідальністю «ФАКТОР»
(Код 31959328), оформлених Протоколом від 05
березня 2014 року №05/03/14.

Визнати недійсними та скасувати зміни
до Статуту Товариства з обмеженою
відповідальністю «ФАКТОР» (Код 31959328),
зареєстровані державним реєстратором
реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, номер запису
3005019 від 26 березня 2014 року.

Скасувати реєстраційні дії, проведені
після реєстрації змін до Статуту
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ФАКТОР» (Код 31959328),
зареєстровані державним реєстратором
реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, номер запису
3005019 від 26 березня 2014 року, а саме:
від 27 березня 2014 року - зміна керівника,
номер запису 400519; від 31 березня 2014
року - зміна керівника, номер запису
500519; від 07 квітня 2014 року - зміна
керівника, номер запису 6005019; від 08
квітня 2014 року - внесення змін до
установчих документів, номер запису
7005019.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -