АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1607/1770/2012
Номер провадження 22-ц/786/727/14
Головуючий у 1-й інстанції Дігтяр М. І.
Доповідач Чічіль В. А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

за участю секретарів: Колодюк О.П.,
Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Зіньківського районного суду
Полтавської області від 31 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи:
Опішнянська селищна рада
Зіньківського району, Полтавської
області, відділ держкомзему у
Зіньківському районі, Полтавської
області, про визнання недійсними та
скасування державного акта на право
власності на земельну ділянку,
визначення меж землекористування та
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та за зустрічною
позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
до ОСОБА_2, ОСОБА_1, треті особи:
Зіньківський районний відділ
Полтавської регіональної філії Центру
державного земельного кадастру, відділ
Держкомзему у Зіньківському районі
Полтавської області, Опішнянська
селищна рада, про усунення перешкод у
володінні земельною ділянкою шляхом
відновлення її межі та зобов'язання
відповідачів вчинити певні дії.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_1
звернулись до суду з позовом, у якому
зазначали, що на праві спільної
часткової власності кожному належить
по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1, що
знаходиться на наданій позивачам у
користування земельній ділянці, площею
0,0933 га.

Відповідачі є співвласниками
домоволодіння АДРЕСА_2, що розміщується
на приватизованій земельній ділянці,
площею 0,15 га.

Між сторонами існує спір щодо межі між
земельними ділянками, на яких
розміщуються належні кожному з них
домоволодіння.

З проведеної кадастрової зйомки
позивачами вбачається, що при
приватизації відповідачами земельної
ділянки, зайнято частину ділянки, що
надана ОСОБА_2, ОСОБА_1 у користування,
вважали, що існуюча межа між земельними
ділянками не відповідає плану
забудови, а земельна ділянка
відповідачів значно більша за розміри,
що зазначені у державному акті.

Просили визнати недійсним та скасувати
державний акт на земельну ділянку
АДРЕСА_2, виданий на ім'я ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_3, площею 0,15 га, відновити межі між
зазначеною земельною ділянкою та
наданою у користування позивачів
земельною ділянкою АДРЕСА_1, по прямій
лінії між існуючими межовими знаками,
та зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
розібрати чи провести реконструкцію
свого гаража, щоб він не виступав на
суміжну земельну ділянку та влаштувати
на даху цього гаража відлив, що
запобігатиме стіканню атмосферних
опадів на вказану земельну ділянку.

У жовтні 2012 року ОСОБА_7 в інтересах
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернувся до
суду з зустрічною позовною заявою, у
якій просив усунути перешкоди у
володінні земельною ділянкою, що
знаходиться у спільній частковій
власності позивачів за зустрічним
позовом, шляхом відновлення попередньо
існуючої межі між земельною ділянкою
за АДРЕСА_2 та земельною ділянкою за
АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 поставити огорожу на
відновленій межі між вищевказаними
земельними ділянками на проміжку від
кута тильної стіни гаража, що належить
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, до кінця межі в
напрямку землеволодіння Туманець.

Свої позовні вимоги обґрунтовували
тим, що відповідач ОСОБА_2
самовільно частково зніс огорожу між
домоволодіннями та частково переніс
стовпці огорожі, яка розділяла
земельні ділянки і проходила по
встановленій межі, вглиб земельної
ділянки позивачів, на відстань 0,4 м
вздовж усієї межі, починаючи від
їхнього гаража і до закінчення межі між
земельними ділянками.

31 жовтня 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_1 подали
до суду уточнення своїх позовних вимог,
у яких, серед іншого, просили визнати
незаконним та скасувати рішення
Опішнянської селищної ради від 19
лютого 1997 року №172 у частині передачі у
приватну власність ОСОБА_8 земельної
ділянки, площею 0,15 га, що знаходиться
АДРЕСА_2, визнати недійсним державний
акт на земельну ділянку серії І-ПЛ №027625
від 26 червня 1998 року та зобов'язати
відділ держкомзему у Зіньківському
районі, Полтавської області скасувати
його державну реєстрацію, також
просили зобов'язати відповідачів
знести погріб, який знаходиться на
їхній земельній ділянці поряд з
будинком позивачів за літ. «А-1».

Рішенням Зіньківського районного суду
Полтавської області від 31
жовтня 2013 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_1 та
вимоги зустрічної позовної заяви
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволені
частково.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
облаштувати водо- та сніговідведення
гаражного приміщення без потрапляння
наслідків погодних опадів на територію
земельної ділянки, яка знаходиться у
користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_1 згідно
рішення Опішнянської селищної ради,
Зіньківського р-ну, Полтавської
області.

Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 облаштувати обмеження
земельних користувань у відповідності
до ЛКТу встановлення меж земельної
ділянки в натурі від 8 вересня
2009 року, затверджених Опішнянською
селищною радою Зіньківського району,
Полтавської області.

Витрати, пов'язані з розглядом справи,
покладено на зацікавлених осіб у межах
їхньої оплати.

В іншій частині заявлених вимог
відмовлено.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1, в
апеляційній скарзі, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин
справи та невідповідності висновків
суду обставинам справи, та порушення і
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просить зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_2, ОСОБА_1 у повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
задовольнити частково.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є, зокрема,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної
часткової власності належить по 1/2
частині домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.
9), що розміщується на земельній
ділянці, площею 0,0933 га, що надана у
користування останнім відповідно до
рішення виконавчого комітету
Опішнянської селищної ради від 18
травня 1994 року.

Відповідно до державного акту на право
приватної власності на землю серії I-ПЛ
№027625, виданого на підставі рішення
виконавчого комітету Опішнянської
селищної ради народних депутатів від 19
лютого 1997 року №172, ОСОБА_8 передано у
приватну власність земельну ділянку
АДРЕСА_2, площею 0,15 га, для
обслуговування (будівництва) жилого
будинку, господарських приміщень та
ведення особистого підсобного
господарства.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи і
земельно-технічної експертизи від 2
вересня 2013 року, встановлено, що межа
між земельними ділянками АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1 згідно державного акту має
вигляд прямої лінії і не співпадає з
межами фактичного користування, при
цьому визначити, хто перебільшив межу
між спірними земельними ділянками не
вбачається за можливе.

Також експертом виявлено
невідповідність розташування межі між
земельними ділянками АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1 вимогам п. 3,25*ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень», та
невідповідність розташування на
земельній ділянці АДРЕСА_2 погреба біля
житлового будинку сусіднього
домоволодіння АДРЕСА_1, вимогам п.3.21.ДБН
Б.2.4-1.94 «Планування і забудова
сільських поселень».

Чітко визначити, чи знаходиться у
прямому причинному зв'язку руйнування
стіни житлового будинку та спорудження
відповідачами погреба для житлового
будинку неможливо без дослідження
проектної документації на будівництво
житлового будинку літ. А-1, актів
виконаних будівельних робіт, у т.ч.
прихованих робіт та обстеження всього
житлового будинку.

За таких обставин, місцевий суд дійшов
до висновку щодо необхідності
зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
облаштувати водо- та сніговідвідне
спорудження з гаражного приміщення, та
зобов'язання сторін облаштувати
огорожу у відповідності до ЛКТу
встановлення меж земельної ділянки в
натурі від 8 вересня 2009 року,
затвердженого Опішнянською селищною
радою Зіньківського району,
Полтавської області, та відмови у
задоволенні решти позовних вимог.

Проте, погодитись з таким висновком
суду першої інстанції не можна,
оскільки він не відповідає обставинам
справи та вимогам матеріального та
процесуального права як у частині
задоволених позовних вимог, так і у
частині вимог, у задоволенні яких судом
відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2,
ОСОБА_1 посилались на те, що відповідачі
перемістили межу між спірними
земельними ділянками, унаслідок чого
до приватизованої ОСОБА_8 земельної
ділянки увійшла частина ділянки, що
надавалась позивачам у користування,
крім того, гараж та погріб, який
розміщується на виділеній
відповідачам у власність земельній
ділянці побудовані з порушенням правил
Містобудування, планування і забудови
міських поселень ДБН 360-92**, при цьому,
атмосферні опади стікають з даху
гаража відповідачів в двір позивачів,
що викликає затоплення виділеної
останнім у користування земельної
ділянки.

Заявляючи вимоги зустрічного позову,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 просили усунути
перешкоди у володінні земельною
ділянкою шляхом відновлення
попередньої межі між земельними
ділянками відповідно до даних
земельно-кадастрової документації та
зобов'язати відповідачів поставити
огорожу на відновленій межі.

За змістом ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Статтею 1297 ЦК України визначено, що
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно. Якщо
спадщину прийняло кілька спадкоємців,
свідоцтво про право на спадщину
видається на ім'я кожного з них, із
зазначенням імені та частки у спадщині
інших спадкоємців.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

На момент пред'явлення позову були
чинними положення ст. 1299 ЦК України, у
відповідності до яких, право власності
на нерухоме майно виникає у спадкоємця
з моменту державної реєстрації цього
майна.

У свою чергу, з огляду на зміст п. 4
Порядку державної реєстрації прав на
нерухоме майно та їх обтяжень,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17 жовтня 2013 р.
№868, державна реєстрація речових прав
на земельні ділянки проводиться після
державної реєстрації земельних
ділянок у Державному земельному
кадастрі.

Таким чином, законодавець розмежовує
поняття виникнення права на спадщину
та виникнення права власності на
нерухоме майно, що входить до складу
спадщини.

Позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стверджують, що
успадкували після ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, по 1/3 частині
приватизованої земельної ділянки
АДРЕСА_2, про що, з їх слів, отримали
свідоцтва про право на спадщину від 7
вересня 2009 року.

Водночас, самих свідоцтв про право на
спадщину та доказів здійснення
державної реєстрації цих прав,
матеріали справи не містять.

При перевірці наявності порушення меж
земельних ділянок, місцевим судом цим
обставинам не надано правового
значення.

Крім того, суд першої інстанції
частково задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_2, ОСОБА_1, не взявши до уваги тієї
обставини, що порушення будь-якою зі
сторін меж між земельними ділянками
залишилось недоведеним, а висновок
судової земельно-технічної експертизи
не дає відповіді на зазначене питання,
а навпаки містить суперечливий
висновок, що спірні земельні ділянки
взагалі не пересікаються.

У свою чергу, на спростування вказаних
обставин жодною зі сторін не
заявлялось клопотання про призначення
повторної судової земельно-технічної
експертизи, яка могла б усунути дані
протиріччя.

З урахування цього, колегія суддів
приходить до висновку про
передчасність пред'явлення позову
ОСОБА_2, ОСОБА_1 у частині вимог щодо
визнання недійсним та скасування
державного акту на право власності на
земельну ділянку, визнання меж
земельних ділянок та усунення перешкод
у їх користуванні та вимог зустрічного
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

З огляду на ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
а також право на захист свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 32 ЦПК України участь у
справі кількох відповідачів
(процесуальна співучасть)
допускається, якщо: предметом спору є
спільні права чи обов'язки кількох
відповідачів; права і обов'язки кількох
відповідачів виникли з однієї
підстави; предметом спору є однорідні
права і обов'язки.

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_1 у частині
скасування рішення Опішнянської
селищної ради від 19 лютого 1997 року про
надання дозволу на приватизацію
земельної ділянки пред'явлені лише до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, орган місцевого
самоврядування приймав участь у
розгляді справи у якості третьої особи,
що не заявляла самостійних вимог на
предмет спору.

У порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України,
місцевим судом не роз'яснено позивачам
ОСОБА_2, ОСОБА_1 права заявити
клопотання про зміну процесуального
статусу третьої особи на
співвідповідача, ураховуючи, що
вирішення питання про скасування
рішення селищної ради прямо впливає на
права та обов'язки органу місцевого
самоврядування.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Як убачається з технічного паспорту на
садибний житловий будинок,
виготовленого станом на 17 липня 2009
року, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є
співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2,
до складу якого входить, зокрема, сарай
літ. Д з погрібом літ. д.

У мотивувальній частині судової
будівельно-технічної експертизи і
земельно-технічної експертизи від 2
вересня 2013 року зазначено, що відстань
від стін житлового будинку ОСОБА_2,
ОСОБА_1, що розташований АДРЕСА_1, до
сараю літ. Д. з погрібом літ. д., що
розташований АДРЕСА_2, становить 1,8 м,
що не відповідає вимогам п. 3.21.ДБН
Б.2.4-1.94 «Планування і забудова
сільських поселень», згідно яких
відстань від стін індивідуального
будинку з вікнами житлових кімнат та
кухонь, а також до головних входів в
будинок до інших житлових будинків має
бути не менше 6 м.

Таким чином, невідповідність
розташування на земельній ділянці
АДРЕСА_2 погріба біля житлового будинку
сусіднього домоволодіння АДРЕСА_1
вимогам будівельних норм, є доведеною.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення місцевого суду
ухвалено з порушенням вимог
матеріального та процесуального права,
тому підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у
користуванні будинком шляхом знесення
погрібу відповідачів, а у задоволенні
решти позову та вимог зустрічного
позову слід відмовити.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 88 ЦПК
України, колегія суддів вирішує
питання розподілу судових витрат
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог (20%).

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 4, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Зіньківського районного суду
Полтавської області від 31 жовтня 2013
року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
недійсними та скасування державного
акта на право власності на земельну
ділянку, визначення меж
землекористування та усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за
власний рахунок знести сарай літ. Д з
погрібом літ. д (згідно плану земельної
ділянки садового житлового будинку),
розміром 3,09 м х 2,17 м, що розміщується на
земельній ділянці АДРЕСА_2.

У решті позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_1
відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
володінні земельною ділянкою шляхом
відновлення її межі та зобов'язання
відповідачів вчинити певні дії
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_2, ОСОБА_1 по 21,40 грн.
судового збору з кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Судді:
Кузнєцова О.Ю.

Хіль Л.М.

З оригіналом згідно:

суддя
Чічіль В.А.