УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Мазур Л.М., Макарчука М.А.,
Маляренка А.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом заступника
прокурора м. Києва в інтересах держави
в особі Київської міської ради,
Управління охорони культурної
спадщини виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права комунальної
власності, визнання недійсним договору
дарування, витребування майна,

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до
Київської міської ради, третя особа -
Управління охорони культурної
спадщини виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації), про визнання
права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_6 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року заступник прокурора
м. Києва звернувся до суду із позовом в
інтересах Київської міської ради та
Управління охорони культурної
спадщини виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) до ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, в якому просив:

- поновити строк позовної давності на
звернення до суду із цим позовом;

- визнати право комунальної власності в
особі Київської міської ради на
нежитлові приміщення в будинку по
АДРЕСА_1 загальною площею 164,7 кв. м,
вартістю 1 404 112 грн 32 коп.;

- визнати недійсним договір дарування
від 13 листопада 2008 року, яким ОСОБА_5
безоплатно передав у власність ОСОБА_4
спірне нежитлове приміщення;

- витребувати у ОСОБА_4 у комунальну
власність територіальної громади м.
Києва в особі Київської міської ради
вказане нежитлове приміщення.

На обґрунтування позовних вимог
заступник прокурора м. Києва посилався
на те, що за наслідками проведення
аукціону з продажу спірного майна 27
липня 2006 року між Управлінням з питань
комунального майна, приватизації та
підприємництва Шевченківської
районної у м. Києві ради та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення, відповідно до
умов якого останній придбав спірні
нежитлові приміщення загальною площею
164,7 кв. м, які в подальшому на підставі
договору дарування від 13 листопада 2008
року подарував доньці ОСОБА_4

Позивач вказав, що рішенням
господарського суду м. Києва від
30 травня 2012 року, яке набрало
законної сили, визнано недійсним п. 1
додатку № 1 рішення Шевченківської
районної у м. Києві ради від 27 грудня 2005
року № 644 «Про приватизацію об'єктів
комунальної власності Шевченківського
району м. Києва» в частині включення
спірного приміщення до переліку
об'єктів комунальної власності
територіальної громади
Шевченківського району м. Києва, що
підлягають приватизації шляхом
продажу на аукціонах, а також визнано
недійсним вищевказаний договір
купівлі-продажу спірного приміщення
від 27 липня 2006 року.

Ухвалюючи таке рішення, господарський
суд виходив із того, що спірне майно є
пам'яткою архітектури місцевого
значення, а тому проведення процедури
його приватизації під час дії Закону
України «Про тимчасову заборону
приватизації пам'яток культурної
спадщини» є незаконним.

Посилаючись на вищевикладене,
заступник прокурора м. Києва просив
задовольнити позов у повному обсязі.

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зустрічним позовом до
Київської міської ради, в якому просила
визнати за нею право власності на
нежитлові приміщення в будинку за
адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 164,7
кв. м, вартістю 1 404 112 грн 32 коп.

На обґрунтування зустрічних позовних
посилалась на те, що ОСОБА_5 набув на
законних підставах право власності на
спірне майно, будучи повністю
впевнений у тому, що він є
добросовісним набувачем та не
підозрюючи, що орган місцевого
самоврядування припустився помилок
при прийнятті рішення щодо визначення
об'єктів, які підлягають приватизації,
при цьому не маючи жодних прав та
можливостей перевірити правильність
чи законність дій, подарував своїй
доньці вказане майно.

Вказала, що вона та її батько є
добросовісними набувачами спірного
майна, а тому позбавлення її права
власності суперечить основним
конституційним принципам діяльності
держави, оскільки особа, яка на
законних підставах набула права
власності на будь-яке майно не може
нести відповідальності за помилки та
недоліки у роботі окремих посадовців,
які зобов'язані були вжити всіх
можливих заходів для дотримання
гарантованих державою прав особи.

Посилаючись на викладене просила
задовольнити зустрічні позовні вимоги
у повному обсязі та відмовити у
задоволенні позовних вимог заступника
прокурора м. Києва.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року
позовні вимоги заступника прокурора м.
Києва в інтересах держави в особі
Київської міської ради, Управління
охорони культурної спадщини
виконавчого комітету Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) задоволено
частково.

Витребувано у ОСОБА_4 у комунальну
власність територіальної громади м.
Києва в особі Київської міської ради
нежитлове приміщення в будинку за
адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 164,7
кв. м, вартістю 1 404 112 грн 32 коп.

Іншу частину позовних вимог залишено
без задоволення.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без
задоволення.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
26 лютого 2014 року апеляційну скаргу
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилено,
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_6, мотивуючи свої доводи
порушенням судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій в частині
задоволених первісних позовних вимог
та в частині відмови у задоволенні
зустрічних позовних вимог і ухвалити в
цих частинах нове рішення про відмову у
задоволенні первісних позовних вимог
та задоволення зустрічних позовних
вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
первісних позовних вимог та залишаючи
без задоволення зустрічні позовні
вимоги, дослідивши докази у справі й
давши їм належну оцінку, дійшли
обґрунтованого висновку, що спірне
нежитлове приміщення незаконно вибуло
із володіння територіальної громади
органу місцевого самоврядування
(Шевченківської районної у м. Києві
ради) і вказана обставина встановлена
судовим рішенням у господарській
справі, а тому порушене право власника
(Київської міської ради) підлягає
захисту на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України
шляхом витребування спірного
нежитлового приміщення у ОСОБА_4 на
користь територіальної громади міста в
особі Київської міської ради.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами попередніх
інстанцій були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо їх оцінки та не спростовують
висновків судів попередніх інстанцій,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваних
рішень.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_6
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 26 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Л.М. Мазур М.А. Макарчук А.В. Маляренко