АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2108/14
Справа № 22-ц-7756/11р.
О.М. Категорія : земельні
Доповідач - Швецова Л.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Швецової Л.А.

суддів - Піддубного Р.М.,
Тичкової О.Ю.

при секретарі - Андрійко О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Харкові
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в
особі представника ОСОБА_3

на рішення Харківського
районного суду Харківської області від
30 січня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4
до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
,-

В С Т А Н
О В И Л А :

Позивачі звернулися до суду з
вказаним позовом, в обґрунтування
якого зазначили, що заочним рішенням
Комінтернівського районного суду
міста Харкова від 26 квітня 2011 року було
визнано дійсним попередній договір та
стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8
грошову суму у розмірі 58856,00 грн.

Ухвалою Комінтернівського
районного суду міста Харкова від 23
листопада 2011 року було встановлено
спосіб та порядок виконання вказаного
заочного рішення, відповідно до якого
ОСОБА_2 як правонаступник (новий
кредитор) за стягненням з ОСОБА_7
грошової суми за рішенням суду від 26
квітня 2011 року, набула права власності
на земельну ділянку № НОМЕР_3, що
знаходиться на території
Покотилівської селищної ради
Харківського району Харківської
області, садівниче товариство «Нива».

13 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 було укладено договір
купівлі-продажу, відповідно до якого
останній набув право власності на
земельну ділянку № НОМЕР_3, кадастровий
номер :01:006:0060, що знаходиться на
території Покотилівської селищної
ради Харківського району Харківської
області, садівниче товариство «Нива».

Позивачі зазначили, що
відповідачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_6
самовільно зайняли і використовують
вказану спірну земельну ділянку, яку
вони начебто придбали за договором
купівлі-продажу у ОСОБА_7 У
добровільному порядку відповідачі
звільняти земельну ділянку не бажають,
що змусило позивачів звернутися до
суду з позовом.

На підставі викладеного позивачі
просили суд зобов'язати відповідачів,
кожного окремо, звільнити самовільно
зайняту земельну ділянку № НОМЕР_3,
кадастровий номер :01:006:0060, що
знаходиться на території
Покотилівської селищної ради
Харківського району Харківської
області, садівниче товариство «Нива»
та привести її до первісного стану,
придатного для використання за
цільовим призначенням.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_9 у судовому засіданні проти
позову заперечував посилаючись на його
безпідставність та недоведеність
вимог, при цьому зазначив, що вказану
земельну ділянку його довіритель
придбала у ОСОБА_7 за договором
купівлі-продажу від 31 березня 2010 року,
але своєчасно належним чином своє
право власності не зареєструвала. При
звернені до відповідних органів щодо
оформлення документів на придбану
земельну ділянку дізналась, і право
власності за вказані земельну ділянку
зареєстроване за ОСОБА_2

Рішенням Харківського районного
суду Харківської області від 30 січня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
- відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду першої інстанції ОСОБА_2, в особі
свого представника ОСОБА_3 звернулася
на нього з апеляційною скаргою, в якій з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права просить
скасувати це судове рішення та
постановити по справі нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги у
повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Однак, у даному випадку ухвалене
судом першої інстанції у справі
рішення не відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 районний суд, виходив з
того, що її права спірними
правовідносинами не зачіпаються,
оскільки на час звернення до суду з
вказаним позовом, вона продала
земельну ділянку ОСОБА_4, а позивач
ОСОБА_4, не надав належних та допустимих
доказів на підтвердження заявлених ним
позовних вимог.

Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Стаття 182 ЦК України ( редакції
Законом України від 11.02.2010 р. N 1878-VI)
передбачає, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації. Державна
реєстрація прав на нерухомість є
публічною, здійснюється відповідним
органом, який зобов'язаний надавати
інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Відмова у державній реєстрації
права на нерухомість, ухилення від
реєстрації, відмова від надання
інформації про реєстрацію можуть бути
оскаржені до суду. Порядок проведення
державної реєстрації прав на
нерухомість та підстави відмови в ній
встановлюються законом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України,
право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Переданням майна вважається
вручення його набувачеві або
перевізникові, організації зв'язку
тощо для відправлення, пересилання
набувачеві майна, відчуженого без
зобов'язання доставки. До передання
майна прирівнюється вручення
коносамента або іншого
товарно-розпорядчого документа на
майно.

Право власності на майно за
договором, який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації,
виникають з дня такої реєстрації
відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 Цивільного
кодексу України право власності на
землю (земельну ділянку) набувається і
здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЗК
України громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі:

- придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;

- безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;

приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;

- прийняття спадщини;

- виділення в натурі (на
місцевості) належної їм земельної
частки (паю).

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЗК України
(в редакції, діючої на момент укладення
даного договору) право власності на
земельну ділянку, набуту у власність із
земель приватної власності без зміни
її меж, цільового призначення,
посвідчується, зокрема,
цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, встановленому
законом, у разі набуття права власності
на земельну ділянку за такою угодою.

При цьому, ч. 6 ст. 126 ЗК України
передбачено, що при набутті права
власності на земельну ділянку на
підставі документів, визначених
частиною другою цієї статті, державний
акт на право власності на земельну
ділянку, що відчужується, долучається
до документа, на підставі якого
відбувся перехід права власності на
земельну ділянку, в кожному такому
випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право
власності на земельну ділянку
нотаріус, який посвідчує (видає)
документ, та орган, який здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно та їх обмежень, роблять відмітку
про відчуження земельної ділянки із
зазначенням документа, на підставі
якого відбулося відчуження.

Орган, який здійснює реєстрацію
прав на нерухоме майно та їх обмежень,
робить відмітку про реєстрацію прав на
земельну ділянку на підставі документа
про її відчуження, складеного та
посвідченого в порядку, встановленому
законом, протягом 14 календарних днів з
дня подання до цього органу
зазначеного документа. Забороняється
вимагати для здійснення відмітки та
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обмежень документи, не
передбачені цією статтею.

Правова позиція, викладена у
справі №6-162ц13 від 19 лютого 2014 року у
постанові Верховного Суду України
вказує на те, що частиною першою статті
638 ЦК України передбачено, що договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши
згоди щодо істотних умов договору
оренди землі скріплюють його своїми
підписами, що і є моментом укладення
договору.

Разом із тим цивільні права та
обов'язки, на досягнення яких
спрямоване волевиявлення сторін
договору оренди, набуваються після
відповідної державної реєстрації. В
момент державної реєстрації набирає
чинності (набуває юридичної сили)
договір, укладення якого вже відбулося,
і така реєстрація не може змінювати
моменту укладання договору.

Так, п. 5 постанови № 5 Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
передбачає, що вирішуючи питання про
правомірність набуття права власності,
суд має враховувати, що воно
набувається на підставах, які не
заборонені законом, зокрема на
підставі правочинів. При цьому діє
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
(стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за
договором, який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Проте, якщо права на нерухоме майно
підлягають державній реєстрації, то
право власності у набувача виникає з
дня такої реєстрації відповідно до
закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК).

Судовим розглядом встановлено, що
31 березня 2010 року між ОСОБА_6, яка діє в
інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,1152, що
знаходиться на території
Покотилівської селищної ради
Харківського району Харківської
області, садівниче товариство «Нива»,
№ НОМЕР_3, цільове призначення якої -
для ведення садівництва.( а.с. 5).

На час укладення договору
купівлі-продажу земельна ділянка не
заставлена, під забороною не
перебувала, треті особи на неї права не
мали.

Вказана земельна ділянка належала
ОСОБА_7 на підставі Державного акту
серія ЯК № 599383, кадастровий номер
:01:005:0060, виданого Управлінням
Держкомзему у Харківському районі
Харківської області від 25 січня 2010 року
на підставі розпорядження Харківської
районної державної адміністрації
Харківської області від 11 лютого 2009
року № 235, та зареєстрованого у Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 30 від
05 лютого 2010 року.

Договір купівлі-продажу був
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_10 та відповідно до
Інструкції про вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України та Постанови
Кабінету Міністрів України № 439 від
06.05.2009 року « Про деякі питання
посвідчення права власності на
земельну ділянку», нотаріусом було
зроблено відмітку на Державному акті
на право власності на земельну ділянку
серія ЯК 599383 про перехід права
власності на вказану земельну ділянку
від ОСОБА_7 до ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу. ( а.с. 76).

Оригінал державного акту знаходиться
покупця ОСОБА_5

Згідно статуту Садівничого товариства
«Нива» від 01.09.1997 року власник ділянки
№ НОМЕР_3 ОСОБА_5 була прийнята до
членів СТ « Нива» та своєчасно сплатила
членські взноси ( а.с.63,78).

Ухвалою Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 05.05.2010 року було
забезпечено позов по справі за позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про визнання дійсним
попереднього договору, стягнення боргу
та відшкодування збитків, відновідно
до якої було заборонено ОСОБА_7 всякі
дії щодо земельних ділянок № НОМЕР_3 на
території Покотилівської селищної
ради Харківського району Харківської
області, садівниче товариство «Нива».
Зобов'язано державну нотаріальну
контору у Комінтернівському районі м.
Харкова внести відомості у відповідний
державний реєстр для реєстрації
заборон відчуження вказаних земельних
ділянок. Зобов'язано Харківську
регіональну філію державного
підприємства « Центр державного
земельного кадастру» Харківський
регіональний відділ земельних
ресурсів не реєструвати право
власності чи здійснювати інші дії
відносно вказаних земельних ділянок.

При зверненні ОСОБА_5 ХРФ ДП «Центр
державного земельного кадастру» щодо
здійснення відмітки на державному акті
про перехід права власності, їй було
відмовлено у зв'язку з накладенням
арешту на спірну земельну ділянку на
підставі ухвали Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 05.05.2010
року ( а.с. 81).

Заочним рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 26 квітня
2011 року були задоволені позовні вимоги
ОСОБА_8 та визнано дійсним попередній
договір на укладення договору
купівлі-продажу земельних ділянок №
НОМЕР_3, розміром по 0,06 га та загальною
площею 0,12 га, що знаходяться в
Харківській області Харківський район
на території Садівничого товариства «
Нива» від 13 вересня 2007 року, укладений
між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ( а.с. 6-8).

23 листопада 2011 року ухвалою
Комінтернівського районного суду м.
Харкова заяву ОСОБА_8 про встановлення
способу і порядку виконання заочного
рішення Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 26.04.2011 року щодо
заміни сторони виконавчого
провадження було задоволено частково.
Встановлено спосіб стягнення боргу з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 шляхом
набуття ОСОБА_8 права власності на
земельні ділянки № НОМЕР_3, загальною
площею 0,1152 га, що знаходяться в
Харківській області Харківський район
на території Садівничого товариства «
Нива». Змінено стягувача ОСОБА_8 новим
стягувачем ОСОБА_2 ( а.с. 9,10).

На підставі вищевказаного
заочного рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 26.04.2011
року та ухвали суду від 23.11.2011 року, 05
листопада 2012 року на ім'я ОСОБА_2 був
виданий державний акт на право
власності на спірну земельну ділянку
серія ЯМ № 982712 ( а.с.3)

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 09.10.2012 року було скасовано
ухвалу Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 23.11.2012 року в частині
здійснення стягнення з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_8 боргу у спосіб через
набуття ОСОБА_8 права власності на
нерухоме майно - земельні ділянки №
НОМЕР_3, загальною площею 0,1152 га, що
знаходяться в Харківській області
Харківський район на території
Садівничого товариства « Нива».

Ухвалою від 22 жовтня 2013 року,
відмовляючи ОСОБА_5 в роз'яснені ухвали
судової колегії судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області від 09 жовтня 2012
року, апеляційний суд вказав, що
оскільки ОСОБА_8 не набув право
власності на земельні ділянки, тому й
ОСОБА_2 як новий стягувач також не
набула права власності. ( а.с. 83).

13.11.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було
укладено договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_13, про
вчинення вказаної дії свідчить
долучений до матеріалів справи витяг з
Державного реєстру речових право на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності. ( а.с. 72).

У зв'язку з тим, що на час розгляду
справи в суді першої інстанції, позивач
ОСОБА_2 продала спірну земельну ділянку
№ НОМЕР_3, загальною площею 0,1152 га, що
знаходиться в Харківській області
Харківський район на території
Садівничого товариства « Нива» ОСОБА_4,
судова колегія приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають
задоволенню, оскільки нею не було
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження того, що вона дійсно
володіла та користувалася спірною
земельною ділянкою.

При цьому факт того, що ОСОБА_2 не
набула права власності, встановлений
ухвалами апеляційного суду
Харківської області від 09 жовтня 20112
року та 22 жовтня 2013 року.

Судова колегія приходить до висновку,
що позовні вимоги, заявлені до ОСОБА_6 є
необґрунтованими, оскільки з
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 не є власником спірної
земельної ділянки та не користується
нею, тому не може порушувати будь-чиїх
прав на спірну земельну ділянку.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про
державний контроль за використанням та
охороною земель» самовільним
зайняттям земельної ділянки
вважаються будь-які дії, які свідчать
про фактичне використання земельної
ділянки за відсутності відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду) або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними.

Таким чином, обов'язковою умовою
правомірного використання земельної
ділянки є наявність у особи
правовстановлюючих документів на цю
земельну ділянку, а відсутність у цієї
особи на час прийняття рішення таких
документів є самовільним зайняттям
вказаної земельної ділянки.

Вказаний висновок викладений у
постанові Верховного суду України від
22 листопада 2010 року у справі № 3-27гс10.

Підставою для виникнення права на
земельну ділянку є відповідний
юридичний факт, право посвідчене
державним актом на землю є похідним від
договору купівлі-продажу, з матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_5 набула
права власності на підставі договору
купівлі-продажу та не мала можливості
зареєструвати спірну земельну ділянку
у зв'язку з накладенням арешту, крім
цього є членом садового товариства «
Нива» і тому підстав, вважати що вона
самовільно зайняла спірну ділянку і
порушує права ОСОБА_4 не має.

За таких обставин, враховуючи
наведене вище, рішення Харківського
районного суду Харківської області від
30 січня 2014 року ухвалене по справі, не
може бути визнане законним,
обґрунтованим, судова колегія вважає
за необхідне на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309
ЦПК України скасувати це судове
рішення та ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позовних вимог відмовити
з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, ст.307, 309, 314, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в особі
представника ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Харківського районного
суду Харківської області від 30 січня 2014
року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
відмовити.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту проголошення. Касаційна
скарга може бути подана безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя -

Судді колегії -