Справа № 310/468/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

07 квітня 2014 року
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області

у складі:

головуючого - судді Ревуцького С.І.

при секретарі - Мазняк О.Ю.

з участю - представника позивача
Бучакчийського С.В.

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в
м.Бердянську цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в
якому зазначає, що 14.12.2005р. між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та відповідачем був
укладений договір №SAMDN0897, у
відповідності до якого відповідач
отримала кредит в сумі 2400 грн. у вигляді
встановленого ліміту на платіжну
картку зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 36% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Відповідач порушує умови
договору, не сплачує заборгованість за
кредитом та відсотками. Сума
заборгованості відповідача перед
банком станом на 31.07.2013р. склала:
заборгованість за кредитом - 7389,64 грн.,
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом - 16480,38 грн., а
всього - 23870,02 грн. Саме цю суму позивач
просить стягнути з відповідача, а також
судові витрати в сумі 238,70 грн.

В судовому засіданні представник
позивача Бучакчийський С.В. позовні
вимоги підтримав, дав пояснення,
аналогічні викладеним в позові, а також
додав, що строк вказаного кредитного
договору відповідає строку дії
платіжної картки, тобто два роки, нова
картка після закінчення дії первинної
картки відповідачу не видавалась, але
за відсутності заперечень зі сторони
відповідача, строк дії договору
автоматично продовжувався кожен раз на
12 місяців. Тому вважає, що вказаний
договір діє до теперішнього часу,
посилаючись при цьому на п.9.12 Умов та
правил надання банківських послуг, з
якими відповідач була ознайомлена
усно. Проценти, вказані у позові,
стягувались в розмірі 72% річних після
прострочення платежів у відповідності
до банківських тарифів, з якими
відповідач також була ознайомлена
усно. Просив позов задовольнити в
повному обсязі.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнала та пояснила, що строк дії
договору, зафіксований у п.1.1.1 договору
№SAMDN0897 від 14.12.2005р. дорівнює
строку дії платіжної картки, тобто 2
роки. Нову картку відповідачка не
отримувала, тому вважає строк дії
вказаного договору закінченим 14.12.2007р.
Позивач звернувся до суду 11.09.2013р.,
тобто з пропуском строку позовної
давності. Крім того, відповідачка після
закінчення строку дії платіжної картки
повністю погасила заборгованість за
кредитом і тому вважає, що нічого не
винна позивачу. Просила в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку про необхідність відмови в
задоволенні позовних вимог на підставі
наступного.

Згідно договору №SAMDN0897 про
відкриття картрахунку та
обслуговування платіжної картки від
14.12.2005р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_3, відповідач отримала кредит в
сумі 2400 грн. у вигляді встановленого
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 36% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Згідно наданого розрахунку
заборгованості, сума заборгованості
відповідача перед банком станом на
31.07.2013р. склала: заборгованість за
кредитом - 7389,64 грн., заборгованість по
відсоткам за користування кредитом -
16480,38 грн., а всього - 23870,02 грн.

Згідно п.1.1.1 вказаного договору, дія
кредитного ліміту зупиняється
останнім днем місяця, до котрого діє
дебітна картка, якщо інше на
встановлено цим договором. Вказане
положення, на думку суду, фактично є
встановленням строку дії вказаного
договору.

В даному випадку строк дії платіжної
картки закінчився 31.12.2007р., нова
платіжна картка відповідачу не
видавалась. Ці факти підтверджені в
судовому засіданні всіма учасниками
розгляду справи, тому на підставі ч.1
ст.61 ЦПК України додатковому
доказуванню не підлягають. З цього часу
відповідачка не мала можливості
користуватись платіжною карткою, а
позивач, відповідно, не обслуговував
платіжну картку відповідача. Посилання
представника позивача в судовому
засіданні на п.8.7 вказаного договору,
яким дія договору пов'язана з моментом
належного виконання сторонами своїх
зобов'язань, на думку суду, є помилковим
на підставі наступного.

Параграфами 1 та 2 глави 71 ЦК України, що
застосовуються до спірних
правовідносин, встановлено можливість
укладання договорів з конкретно
встановленим часом виконання, або без
встановлення такого строку. Виходячи з
позиції представника позивача в
судовому засіданні, строк дії
вказаного договору відповідає строку
дії платіжної картки, але за умови
відсутності заперечень клієнта,
автоматично продовжується ще на 12
місяців. Такий кредитний договір, при
якому його строк є визначеним і в той же
час фактично є безкінцевим (за умови
відсутності відмови від нього
відповідача), діючим законодавством не
передбачений.

Крім того, знов таки виходячи з позиції
представника позивача в судовому
засіданні та наданих документів, існує
одночасно три визначення строку дії
вказаного договору: п.1.1.1 договору
№SAMDN0897 - до останнього дня строку
дії дебітної картки, п.8.7 договору
№SAMDN0897 - до моменту належного
виконання сторонами своїх зобов'язань,
п.9.12 Умов та правил надання банківських
послуг - 12 місяців, а за умови
відсутності повідомлення про
припинення договору - автоматично
лонгірується ще на 12 місяців. Всі ці
положення протирічать одне одному і
застосовуватись одночасно не можуть,
тому суд при визначенні строку дії
вказаного договору застосовує п.1.1.1
цього договору.

Відповідно до п.7 ч.13 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Відповідно до п.31 Постанови №5 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», враховуючи
положення пункту 7 частини 13 статі 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», суди мають виходити з
того, що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі. Оскільки із спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги,
положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
застосовується і до додаткових вимог
банку.

В даному конкретному випадку строк
кредитного договору минув 31.12.2007р.,
позивач звернувся до суду з позовом
11.09.2013р., тобто трирічний строк позовної
давності, встановлений ст.257 ЦК України,
сплив.

При таких обставинах позовні вимоги
стосовно повернення грошових коштів за
основним та додатковими зобов'язаннями
вказаного кредитного договору
задоволенню не підлягають.

Крім того, суд дійшов висновку, що
доданий до позову розрахунок
заборгованості явно не відповідає
вимогам діючого законодавства та
фактичним обставинам справи.

Так, згідно договору №SAMDN0897 від
14.12.2005р., плата за користування кредитом
встановлена у 36% річних, представник
позивача в судовому засіданні
стверджував, що після порушення
відповідачкою умов договору по сплаті
обов'язкових платежів нарахування
відсотків було здійснено в розмірі 72% у
відповідності та банківських тарифів,
з якими була усно ознайомлена
відповідачка перед підписанням
вказаного договору. Але жодного доказу
того, що відповідачка була дійсно
ознайомлена з цим документом, до суду
надано не було. А з наданого до суду
розрахунку заборгованості,
нарахування відбувалося і 36%, і 72%
річних одночасно. Тобто, під виглядом
відсотків за користування кредитом
фактично повністю або частково
нараховувалась неустойка за порушення
зобов'язання за договором, що не
відповідає змісту позовних вимог.

Крім того, з наданих до суду квитанцій
видно, що відповідачка погашала свою
заборгованість перед позивачем і після
закінчення строку дії договору, але в
наданому розрахунку та виписки з
кредитного рахунку ці суми відсутні,
представник позивача в судовому
засіданні не зміг пояснити
використання цих грошових сум та
зарахування їх до загального
розрахунку. За таких обставин основну
суму заборгованості за кредитом суд
також вважає недоведеною.

На підставі викладеного, керуючись п.7
ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів», ст.257 ЦК України, п.31
Постанови №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», ст.ст.88, 212-218
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції протягом 10
днів з дня його проголошення. У разі
якщо рішення було постановлено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: С. І. Ревуцький