У х в а л а

іменем україни

9 квітня 2014 року м. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
акціонерний комерційний банк
«Європейський», відділ державної
виконавчої служби Буського районного
управління юстиції Львівської області,
про визнання права власності на майно
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Буського районного суду
Львівської області від 26 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 18 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визнати за нею право власності
на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль
марки ВАЗ, модель 11183, 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
у 1998 році припинила шлюбні відносини з
відповідачем, спільне господарство
вони не ведуть, шлюб носить формальний
характер. Згідно договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11
серпня 2000 року вона є власником
квартири, яку придбала за власні кошти.
Зазначала, що 11 грудня 2007 року придбала
автомобіль марки ВАЗ, модель 11183, 2007
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1. Для придбання автомобіля нею
було укладено кредитний договір від 9
січня 2008 року з ВАТ «Універсал банк».
Останній платіж внесено нею 5 січня 2013
року.

Рішенням Буського районного суду
Львівської області від 26 квітня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 18 листопада 2013 року, позов ОСОБА_1
задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої
власності на автомобіль марки ВАЗ,
модель 11183, 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із того, що за позивачем
слід визнати право особистої власності
на спірне майно, оскільки факт
припинення шлюбних відносин з
відповідачем з 1 січня 2000 року
встановлено рішенням суду в іншій
справі, яке набрало законної сили,
спірне майно було придбане позивачем
після припинення шлюбних відносин, а
тому, відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС
України та ч. 6 ст. 57 СК України, норми
яких містять аналогічні за змістом
положення про те, що особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
визнається майно, набуте нею, ним за час
їхнього окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Апеляційний суд погодився з висновком
суду першої інстанції та зазначив, що
рішення Буського районного суду
Львівської області від 15 січня 2013 року,
яким встановлено факт припинення
шлюбних відносин, ОСОБА_4 не
оскаржувалось, а відтак, воно має
преюдиційне значення для розгляду
даної справи і обставини, встановлені
цим рішенням, відповідно до вимог ст. 61
ЦПК України, не підлягають доказуванню
у даній справі.

Проте повністю погодитись з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що з 9 червня 1990 року і по
теперішній час сторони перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2, під час шлюбу, 11
серпня 2000 року придбали квартиру
АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ, модель
11183, 2007 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1.

Рішенням Буського районного суду
Львівської області від 15 січня 2013 року
встановлено факт, що ОСОБА_1 припинила
шлюбні відносини та ведення спільного
господарства з ОСОБА_2 з 1 січня 2000 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини встановлені вищезазначеним
рішенням мають преюдиційне значення
для вирішення даного спору.

Однак, оскільки рішення суду про
встановлення факту припинення шлюбних
відносин та ведення спільного
господарства між сторонами ухвалено 15
січня 2013 року, тобто зазначені факти
встановлено судом більш ніж через 12
років після укладення договору купівлі
- продажу спірної квартири, що не
впливає на суть правовідносин, які
склались у зв'язку з укладення
вказаного договору.

Апеляційний суд, залишаючи рішення
суду першої інстанції в силі, на
вищевказане уваги не звернув, не
врахував, що як встановлення факту
припинення шлюбних відносин та ведення
спільного господарства між чоловіком
та жінкою, так і встановлення
належності їм майна на праві спільної
сумісної власності пов'язується із
набранням законної сили рішенням суду
від 15 січня 2013 року та що на момент
укладення (11 серпня 2000 року)
оспорюваного правочину сторони
проживали як подружжя, а тому спірна
квартира була придбана у спільну
сумісну власність подружжя.

Крім того, як роз'яснено у п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року № 11, вирішуючи спір між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

За змістом ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є, зокрема й майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується
виникнення права спільної сумісної
власності щодо майна, набутого
подружжям у шлюбі, то обов'язок з
доведення тієї обставини, що майно,
придбане у шлюбі, є особистою власністю
одного з подружжя, покладено на
останнього.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір
по суті, на вказане уваги не звернув, не
врахував те, що спірна квартира та
автомобіль були придбані під час шлюбу
та зареєстровані на праві власності за
позивачем, проте доказів, які б
свідчили про придбання спірного майна
саме за її кошти, ОСОБА_1 не надано.

Висновки суду про те, що спірне майно
було придбане за особисті кошти ОСОБА_1,
а тому в силу положень ст. 57 СК України є
об'єктом особистої приватної власності
останньої, ґрунтується на припущеннях
що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України є неприпустимим, та є
передчасними.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.
ст. 212 - 214, 315 ЦПК України, доводи
апеляційної скарги ОСОБА_4 не
перевірив; не встановив, за чиї кошти
придбано спірне майно, не з'ясував
джерело сплачених коштів, а,
відповідно, чи виникло право власності
на спірну квартиру та автомобіль у
подружжя чи лише у позивача, оскільки
позивачка не довела, що вона на момент
укладення договору купівлі - продажу
діяла не в інтересах сім'ї, та дійшов
передчасного висновку про залишення
рішення суду першої інстанції в силі.

За таких обставин ухвала суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 18 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко