У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Рівненської області
в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Мельник Ю.М., Ковалевич С.П.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю сторін та представників:
ОСОБА_1 - ОСОБА_2; ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського районного суду від 30
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору,: Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю у
Рівненській області; про виділ частки в
натурі у майні, що є у спільній
частковій власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду
від 30 грудня 2013 року зазначений позов
ОСОБА_3 задоволено: поділено майно, що
перебуває у спільній частковій
власності ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, за
адресою: АДРЕСА_1 таким чином:

Виділено ОСОБА_3 частку в натурі у
зазначеному будинковолодінні, а саме
приміщення: 1-3 житлова, площею 8,3 кв.м; 2-1
кухня, площею 10,9 кв.м., загальною площею
19,2 кв.м; надвірні будівлі і споруди: 1/2
Сараю „Б", сарай „б", ? Колодязя „Г", ?
Огорожі № 1, що разом складає 32/100
частини домоволодіння, вартістю 50 203, 20
гривень, що є цілою часткою та визнано
за нею право приватної власності на це
нерухоме майно;

Решту 2/3 частини будинковолодіння за
адресою: АДРЕСА_1 залишено у спільній
частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і
визначено, що до цієї частини будинку
відносяться приміщення житлового
будинку: 1-2 Кухня, площею 10,8 кв.м., 1-4
Житлова, площею 11,7 кв.м; 2-2 житлова,
площею 11,5 кв.м.; 1-1 коридор, площею 8,8
кв.м.; 1-5 Кладова площею 5,6 кв.м;
загальною площею 48,4 кв.м. та надвірні
будівлі і споруди: Погріб „Пг/а",
Вхідний ганок „а1", ? Сараю „Б", Сарай
„б1", ? Колодязя „Г", 1/2 Огорожі № 1, що
разом складає 68/100 частини
домоволодіння та має вартість 105 755,80
гривень, визнавши за ними право
власності на зазначені приміщення в
цій частині будинку по 1/3 за кожним.

Зобов'язано ОСОБА_3 виконати роботи, а
саме: демонтувати перегородку між
приміщеннями 1-3 та 2-1; замурувати
дверний проріз між приміщеннями 2-1 та
2-2; замурувати дверний проріз між
приміщеннями 1-3 та 1-2; влаштувати
віконний проріз шляхом об'єднання
існуючих віконного прорізу та дверного
прорізу в приміщенні 2-1; влаштувати
прибудову підсобних приміщень до
квартири, що виділяється позивачу;
влаштувати дверний проріз до
приміщення 2-1; розмежувати інженерні
комунікації, влаштувати індивідуальне
опалення.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5
на користь ОСОБА_3 891, 57 гривень
компенсації і 244, 18 гривень судового
збору.

У поданій на рішення суду апеляційній
скарзі ОСОБА_1 покликається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

На її обґрунтування зазначала про
недодержання судом вимог ст.ст. 213, 214
ЦПК України щодо законності і
обґрунтованості оскаржуваного
рішення, ухвалення його без повного та
об'єктивного з'ясування обставин, що
мають значення для справи.

Всупереч вимогам ст. 152 ЖК УРСР та
роз'ясненням п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 4 жовтня 1991
року № 7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» судом не враховано, що при
поділі житлового будинку в натурі в
разі необхідності його переобладнання
та перепланування необхідний дозвіл
виконкому місцевої ради, який має бути
отриманий до ухвалення судом рішення.
Вирішуючи питання про можливість
поділу спірного будинку, суд послався
на висновок експерта, не врахувавши
вимоги п.2.4 Інструкції щодо проведення
поділу, виділу та розрахунку часток
об'єктів нерухомого майна № 55, що
затверджена наказом Міністерства з
питань житлово-комунального
господарства України від 18 червня 2007
року. За положеннями цієї Інструкції
поділ на самостійні об'єкти нерухомого
майна повинен відповідати умовам, що
передбачені чинними будівельними
нормами і за наявності на це дозволів
органу місцевого самоврядування та
інших компетентних органів, які в
матеріалах справи відсутні. За
висновком експерта виділення ОСОБА_3
частки в натурі зі спірного будинку
відповідно до часток співвласників не
можливе без здійснення необхідних
прибудов для забезпечення вимог
державних будівельних норм.
Посилаючись на норми ст.ст. 183, 367 ЦК
України, зазначала, що виділ з
відхиленням від розміру часток кожного
власника зі зміною в зв'язку з цим
ідеальних часток і присудженням
грошової компенсації учаснику
спільної власності, частка якого
зменшилась, можливий виключно за умови
його технічної можливості. Однак даних
про можливість такого виділу матеріали
справи не містять. Суд на порушення
норм ч.4 ст.10 ЦПК України не роз'яснив
сторонам необхідність отримання
дозволу виконкому місцевої ради,
витребування від компетентних органів
відповідних дозволів з метою
правильного вирішення спору. Відтак
належним чином не обґрунтував своїх
висновків про можливість поділу
будинку виключно за першим варіантом
поділу експертизи. Вважає, що виділена
судом позивачу 12 частина надвірних
будівель і споруд не відповідає її
частці у праві спільної часткової
власності, яка пропорційно повинна
складати 1/3 частину. Також судом не
надано належної оцінки існуючому
порядку користування житловим
будинком, оскільки частина спірного
приміщення, які суд виділив позивачу,
знаходяться у її користуванні.

Крім того, Комунальним підприємством
«Рівненське обласне бюро технічної
інвентаризації» 23 лютого 2011 року
встановлено самовільне переобладнання
приміщення 2-1, житлову кімнату, в кухню,
чим зменшено житлову площу на 11,6 кв.м..
Рішенням виконкому Олександрійської
сільської ради від 24 березня 2011 року №
23 «Про надання дозволу на користування
раніше переобладнано кімнати», яке є
чинним, їй надано дозвіл на
користування раніше переобладнаної
житлової кімнати в кухню. На підставі
цього рішення внесено відповідні зміни
в реєстраційно-технічну документацію.

З наведених міркувань просила рішення
Рівненського районного суду від 30
грудня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позові відмовити.

У поданих запереченнях позивач,
вважаючи оскаржуване рішення законним
і обґрунтованим, просила залишити його
без змін, а апеляційну скаргу - без
задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
ОСОБА_1, колегія суддів прийшла до
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції правильно виходив з його
доведеності та обґрунтованості,
оскільки право позивача на виділ своєї
частки зі спільного часткового майна
сторін відповідає вимогам закону, не
порушує прав відповідачів і
підтверджене висновком судової
інженерно-технічної експертизи.

Матеріалами справи встановлено, що
житловий будинок АДРЕСА_1 належить з
розрахунку по 13 частині кожному ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_5 на підставі свідоцтв про
право на спадщину за заповітом ОСОБА_8
(а.с. 3, 4, 5, 8-11). За будинком обліковується
0, 16 га земельної ділянки, яка
знаходиться у користуванні сторін (а.с.
6).

Вважаючи, що вона має право на виділ
частки в натурі із цього житлового
будинку як співвласник його 13 частини,
в грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вимогами задовольнити її позов
про це та визначити порядок
користування земельною ділянкою (а.с.
2-2, зв.).

У жовтні 2013 року вона зменшила розмір
позову і виключила вимогу про
визначення порядку користування
земельної ділянки, остаточно вимагаючи
виділити їй частку в натурі у спірному
житловому будинку (а.с. 85).

Згідно із ч. 1 ст. 356, ч.ч. 2, 3 ст. 358, ч. 1 ст.
364, ч. 1 ст. 367 ЦК України власність двох
або більше осіб із визначенням часток
кожного з них у праві власності є
спільною частковою власністю.
Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.
Співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Майно, що є у
спільній частковій власності, може
бути поділене в натурі між
співвласниками за домовленістю між
ними.

Як убачається з висновку експерта
№304052_С судової інженерно-технічної
експертизи від 15 липня 2013 року (а.с. 35-57),
варіант №1 поділу передбачає виділ
ОСОБА_3 1-3 житлову, площею 8, 3 кв.м.; 2-1
кухню, площею 10, 9 кв.м., що становить
загальну площу 19, 2 кв.м.; та надвірні
будівлі і споруди: 12 Сараю «Б», Сарай
«б», 12 Колодязя «Г», 12 Огорожі №1, що
разом становить 32100 частин
домоволодіння вартістю 50 203, 20
гривень, що є цілою часткою. Інші 23
частини спірного будинку залишаються у
спільній частковій власності
відповідачів, а до складу цієї частини
входять 1-2 Кухня, площею 10, 8 кв.м.; 1-4
Житлова, площею 11, 7 кв.м.; житлова,
площею 11, 5 кв.м.; 1-1 коридор, площею 8, 8
кв.м.; 1-5 Кладова, площею 5, 6 кв.м.,
загальна площа яких складає 48, 4 кв.м., та
надвірні будівлі і споруди: Погріб
«Пга», Вхідний ганок «а1», 12 Сараю «Б»,
Сарай «б1», 12 Колодязя «Г», 12 Огорожі №1,
що разом складає 68100 частин
домоволодіння і оцінено у 105 755, 80
гривень. У разі обрання для поділу
варіанту №1 обов'язком позивача є
демонтаж перегородки між приміщеннями
1-3 та 2-1; замурувати дверний проріз між
приміщеннями 2-1 і 2-2; замурувати дверний
проріз між приміщеннями 1-3 та 1-2;
влаштувати віконний проріз шляхом
об'єднання існуючих віконного прорізу
та дверного прорізу в приміщенні 2-1;
влаштувати прибудову підсобних
приміщень до квартири, що виділяється;
влаштувати дверний проріз до
приміщення 2-1; розмежувати інженерні
комунікації; влаштувати індивідуальне
опалення.

За умови обрання варіанту №1 для поділу
житла відповідачі повинні
компенсувати на користь ОСОБА_3 різницю
у вартості, що становить 891, 57 гривень.

Оскільки ОСОБА_5 визнала позов
повністю, а ОСОБА_1 на обґрунтування
своїх заперечень проти позову не
запропонувала варіанту поділу будинку,
про свою незгоду з висновком експерта у
визначений процесуальним законом
спосіб не висловлювала та про
призначення повторної (додаткової)
судової експертизи з цього приводу не
клопотала, тому судом першої інстанції
з урахуванням обставин справи
правильно обрано саме варіант №1
поділу житлового будинку АДРЕСА_1 як
найзручніший і найменш обтяжливий для
сторін.

За змістом ст.ст. 10, 11 і 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних або
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про
недодержання судом норм ст. 152 ЖК
Української РСР спростовуються таким
чином.

Відповідно до вимог цієї статті
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач зверталася з аналогічним
питанням до виконавчого комітету
органу місцевого самоврядування.
Листом Олександрійської сільської
ради Рівненського району від 02.12.2013
року №429 стверджено, що в зв'язку із
внесенням 16 вересня 2008 року змін до п.
«а» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
надання дозволу на будівництво
об'єктів містобудування не належить до
компетенції виконавчого комітету
органу місцевого самоврядування, а є
прерогативою Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
(а.с. 102).

Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю в
Рівненській області своїм листом від
12.12.2013 року №01-203915 роз'яснила
представнику ОСОБА_3 про порядок
регулювання містобудівної діяльності,
який на час вирішення спірних відносин
не пов'язується із повноваженнями
органу місцевого самоврядування (а.с.
103).

Судом вирішено зобов'язати позивача
демонтувати перегородку між
приміщеннями, замурувати дверний
проріз між приміщеннями, замурувати
дверний проріз між приміщеннями,
влаштувати віконний проріз шляхом
об'єднання існуючих віконного прорізу
та дверного прорізу, влаштувати
прибудову підсобних приміщень до
квартири, влаштувати дверний проріз до
приміщення, розмежувати інженерні
комунікації та влаштувати
індивідуальне опалення.

Влаштування прибудови підсобних
приміщень вимагає капітального
будівництва. Перепланування і
переобладнання охоплюються поняттям
«Будівельні роботи». З огляду на це
необхідності отримати з дозвіл
виконавчого комітету Олександрійської
сільської ради на переобладнання не
вбачається, оскільки будівельні роботи
здійснюються особою за умовами,
передбаченими Законом України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
та Порядком виконання будівельних
робіт, що затверджений постановою
Кабінету Міністрів України від 13.04.2011
року №466 «Деякі питання виконання
підготовчих і будівельних робіт».
Стаття 37 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
не вимагає дозволу на виконання
будівельних робіт для об'єктів І-ІІІ
категорії, а такий дозвіл надається
лише для об'єктів IV-V категорії
складності, яким спірний житловий
будинок не є.

За таких обставин судом додержано
положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо
сприяння всебічного і повного
з'ясування обставин справи, а тому
підстав застосувати до спірних
відносин норму ст. 152 ЖК УРСР у суду не
було.

Покликання ОСОБА_1 на непропорційність
виділених надвірних будівель і споруд
(12 частина проти 13 частини житлового
будинку) спростовуються правильністю
висновків суду, які ґрунтуються на
вимогах закону і сукупності
перевірених доказів, у т.ч. й висновку
експерта. Є необґрунтованими й доводи
про неврахування тих обставин, що між
сторонами склався порядок
користування житловим будинком, який
оскаржуваним рішенням порушено.

Так само не заслуговують на увагу і
посилання автора апеляційної скарги на
неправильне застосування норм
матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення є додержання
судом першої інстанції при ухваленні
оскаржуваного рішення норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Рівненського районного суду
від 30 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
Ю.М.Мельник

С.П. Ковалевич