Справа № 408/222/14-ц
Провадження № 22ц/782/1563/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - судді Авалян Н.М.

суддів - Максюти І.О., Туренка С.І.

при секретарі - Аліханян Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
апеляційну скаргу СТОВ «А.Б.Т.» на
рішення Біловодського районного суду
Луганської області від 18 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до СТОВ «А.Б.Т.», за участю
третьої особи Відділу Держземагенства
у Біловодському районі Луганської
області, про розірвання договору
оренди земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА :

Позивач звернувся до суду 24
лютого 2014 року з вказаним позовом, в
якому просив розірвати укладений 20
січня 2006 року між ним та відповідачем
договір оренди землі, посилаючись а
порушення відповідачем умов договору
щодо орендної плати.

Рішенням, що оскаржується, суд
задовольнив позов. Розірвав договір
оренди земельної ділянки, укладений
між ОСОБА_1 та СТОВ «А.Б.Т.» 20 березня 2006
року, з внесеними 18 листопада 2008 року
змінами, зареєстрований за №49.
Стягнув з СТОВ «А.Б.Т.» на користь
ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач,
не погоджуючись з рішенням суду,
просить його скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову. Доводи апеляційної скарги
обґрунтовані тим, що суд неправильно
застосував до правовідносин сторін
норми матеріального права та
проігнорував представлені
відповідачем докази на підтвердження
того, що умови договору щодо розміру
орендної плати та строків її виплати
відповідачем не порушувались.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, доводи сторін,
перевіривши матеріали справи та
надавши оцінку правильності
застосування судом норм матеріального
та процесуального права в межах
доводів апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст.303 ч.1 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право залишити рішення його без змін,
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог або
змінити рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону
рішення суду першої інстанції не
відповідає.

З матеріалів справи вбачається,
що позивач є власником земельної
ділянки площею 5,4800 га, яка розташована
на території Данилівської сільської
ради Біловодського району Луганської
області. (а.с.13)

20 березня 2006 року на підставі
договору оренди позивач передав
земельну ділянку в оренду відповідачу
строком на десять років (договір
зареєстровано в Біловодському
районному реєстраційному окрузі
Луганської регіональної філії ДП
«Центр державного земельного
кадастру» 21 грудня 2007 року за №
206844/52.). (а.с.8-11)

10 січня 2008 року сторонами було
укладено додаткову угоду до вказаного
договору (зареєстрована в
Біловодському районному
реєстраційному окрузі Луганської
регіональної філії ДП «Центр
державного земельного кадастру» 18
листопада 2008 року за №49).
Зазначеною додатковою угодою строк
оренди змінений на чотирнадцять років,
а також збільшений розмір орендної
плати. (а.с.12)

За умовами укладеного договору (п.
п. 9-14) оренда плата вноситься щороку до
31 грудня. На користь позивача щорічно
підлягало сплаті оцінки в грошовій або
натуральній формі 563,64 грн, що
становить1,5 % від нормативної грошової
оцінки землі, а після внесення змін до
договору 1 272,75 грн, що становить 2,5 % від
нормативної грошової оцінки землі. При
цьому сторони погодили, що розмір
орендної плати переглядається один
раз у три роки у разі: зміни умов
господарювання, передбачених
договором; зміни розмірів земельного
податку, підвищення цін та тарифів, в
тому числі внаслідок інфляції;
погіршення стану орендованої
земельної ділянки не з вини орендаря,
що підтверджено документами; в інших
випадках, передбачених законом (п. 13
договору).

Договором передбачено, що він
припиняється у разі: закінчення строку,
на який його було укладено; придбання
орендарем земельної ділянки у
власність; викупу земельної ділянки;
ліквідації юридичної особи-орендаря; в
інших випадках, передбачених законом
(п.38 договору).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що договір
підлягає розірванню у зв'язку з тим, що
розмір встановленої договором
орендної плати не відповідає
законодавчо встановленому розміру,
оскільки Указом Президента України від
19 серпня 2008 року № 725/2008 «Про
невідкладні заходи щодо захисту
власників земельних ділянок та
земельних часток(паїв)» було
рекомендовано змінити розміри
орендної плати , збільшивши розмір
виплати орендної плати з 1,5 % до 3% .
Крім того, органом державної
реєстрації договорів оренди земельних
ділянок, яким займалася вже на даний
час ліквідована державна установа,
безпідставно зареєструвала угоду
про внесення змін до договору оренди
землі, який передбачив розмір
орендної плати позивачу в розмірі 2,5 %
замість визначеного в вищевказаному
Указі розміру 3% до нормативної
вартості земельної ділянки. Доводи
відповідача про те, що фактично розмір
орендної плати, яка виплачувалась
позивачу не була меншою, ніж 3% від
нормативної оцінки землі судом не були
прийняті до уваги з огляду на те, що це
одностороння дія відповідача, яка не
відповідає умовам укладеного
сторонами договору.

Проте, до таких висновків суд
дійшов з порушеннями норм
процесуального та матеріального права,
тому погодитись з ними колегія суддів
не може.

Суд першої інстанції не виконав
свого процесуального обов'язку
сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, не зважаючи
на те, що зобов'язаний був, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість,
створити необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи (ст.10 ЦПК України).

З огляду на те, що в позовній заяві
не міститься посилань на конкретні
факти порушення відповідачем умов
договору зазначено не конкретно
"тривалий час", "впродовж декількох
років"), вони повинні були з'ясовані в
судовому засіданні під час розгляду
справи, чого зроблено не було.
Натомість, не встановивши, в які
конкретно роки відповідачем
порушувались строки та розмір орендної
плати, суд зробив висновки по
обставинам, які не стосуються підстав
та предмету позову.

Зокрема, не відповідає нормам
процесуального права висновок суду про
неправомірність органу державної
реєстрації договорів оренди земельних
ділянок по реєстрації додаткової
угоду до договору оренди землі,
оскільки він виходить за межі предмету
та підстав позову.

Також виходить за межі позовних
вимог висновок суду про недотримання
відповідачем законодавства про розмір
орендної плати за землю як підставу для
розірвання договору оренди.

Відповідно до ст.ст.3,4,11 ЦПК
України підстави та предмет позову
визначає позивач.

Відповідно до ст.119 ч.ч.2, 3 ЦПК
України в позовній заяві позивачем
зазначається зміст позовних вимог та
відповідач, виходячи зі змісту
заявлених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.ст.11,213 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

З позовної заяви вбачається, що
позивач просив розірвати договір
оренди з двох підстав: 1) порушення
впродовж тривалого часу строків
внесення орендної плати; 2) впродовж
декількох років відповідач, здійснюючи
виплату орендної плати в натуральній
формі, користувався підвищеними
цінами.

Інші підстави для розірвання
договору в позові заявлені не були;
після пред'явлення позову позивач не
змінював та не доповнював підстави
позову, у зв'язку з чим суд не вправі
був робити вищезазначені висновки.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК
України підставою для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Допущені судом порушеннями норм
процесуального та матеріального права
призвели до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Правовідносини сторін
врегульовані спеціальними нормами
земельного законодавства, а також
загальними нормами цивільного права
щодо підстав розірвання
цивільно-правового договору.

Так ч.ч.1,2 ст. 651 ЦК України
встановлено, що зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Згідно зі ст. ст. 13, 15, 20 Закону
України «Про оренду землі» договір
оренди землі - це договір, за яким
орендодавець зобов'язаний за плату
передати орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства. Орендна
плата із зазначенням її розміру,
індексації, форм платежу, строків,
порядку її внесення і перегляду та
відповідальність за несплату є
істотною умовою договору оренди.

Відповідно до ст. 32 Закону України
«Про оренду землі» на вимогу однієї із
сторін договір оренди землі може бути
достроково розірваний за рішенням суду
в разі невиконання сторонами
обов'язків, передбачених, ст.ст.24,25
цього Закону та умовами договору, в
разі випадкового знищення чи
пошкодження об'єкта оренди, яке істотно
перешкоджає передбаченому договором
використанню земельної ділянки, а
також на підставах, визначених ЗК
України та іншими законами України.

За правилами ст. 24 Закону України
«Про оренду землі» орендодавець має
право вимагати від орендаря
своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно до п.«д» ч. 1 ст. 141 ЗК
України підставою для припинення права
користування земельною ділянкою є
систематична несплата орендної плати.

Верховний Суд України в своїй
постанові № 6-146цс12 від 12 грудня 2012 року,
яка в силу імперативних положень ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковою у
правозастосуванні судами, зазначав, що
аналіз вищезазначених норм Закону дає
підстави для висновку про те, що
розірвання договору оренди вимагає
систематичної несплати орендної плати.

Виходячи з підстав позову, для
правильного вирішення справи
необхідно встановити: чи допускав
відповідач систематичну несплату
орендної плати; чи користувався він
підвищеними цінами, здійснюючи виплату
орендної плати в натуральній формі, та
чи дійсно внаслідок невиконання
відповідачем умов договору позивач
значною мірою позбавився того, на що
він розраховував, укладаючи договір
оренди землі, та надати правову оцінку
щодо наявності правових підстав для
розірвання договору оренди землі.

Під час апеляційного розгляду
справи позивач пояснив, що порушення
відповідачем умов договору щодо
строків та розміру виплати орендної
плати мали місце в 2011-2013 роках. В 2011
році орендна плата була виплачена в
строк, але не у повному обсязі
(недоплата склала 53 грн.), крім того
частково орендна плата була виплачена
в натуральній формі за завищеними
цінами на зерно. В 2012 році строк
виплати орендної плати був дотриманий,
але орендна плата виплачена не в
повному обсязі; крім того частково
орендна плата була виплачена в
натуральній формі за завищеними цінами
на зерно. В 2013 році орендна плата
виплачена у повному обсязі, але з
порушенням строку виплати.

Проте, зазначені доводи позивача
лише частково заслуговують на увагу,
оскільки вони не відповідають
матеріалам справи, з яких вбачається
наступне.

Внесенням в 2008 році змін до
договору оренди землі сторони
встановили новий розмір орендної плати
- 2,5% від нормативної грошової оцінки
земельної ділянки. На момент укладання
додаткової угоди сторони погодили, що
нормативна грошова оцінка земельної
ділянки становить 50 909,85 грн.;
відповідно орендна плата становить 1
272,75 грн.

За спірний період (2011-2013 роки)
нормативна грошова оцінки земельної
ділянки змінилась та становила: в 2011
році - 63 854,94 грн.; в 2012, 2013 роках - 112 129,28
грн., що підтверджується довідкою
Відділу держземагенства у
Біловодському районі Луганської
області. (а.с.64)

Відповідно, виходячи з
встановленого договором розміру
орендної плати 2,5% від нормативної
грошової оцінки земельної ділянки,
розмір орендної плати становив: в 2011
році - 1 596,37 грн.; в 2012,-2013 роках - 2 803,23
грн.

З представлених відповідачем
відомостей та довідок про виплату
орендної плати, позивачу було
виплачено: в грудні 2011 року - 1 960 грн., в
грудні 2012 року - 2 850 грн., в грудні 2013
року - 2 300 грн. з доплатою в січні 2014 року
-720 грн. (а.с.31,32,35-37)

Таким чином, встановлено, що за
спірний період розмір нарахованої та
виплаченої позивачу орендної плати був
вищим за розмір, встановлений
договором: в 2011 році - переплачено 363,63
грн.; в 2012 році - переплачено 46,77 грн.; в
2013 році - переплачено 216,77 грн.

У зв'язку з цим не заслуговують на
увагу доводи позивача про те, що
орендна плата в 2011-2012 роках йому
виплачена у меншому розмірі, ніж
передбачено договором.

Також не заслуговують на увагу
доводи позивача про те, що орендна
плата виплачувалась йому в натуральній
формі за завищеними цінами на зерно,
оскільки це спростовується
вищезазначеними письмовими доказами, з
яких вбачається, що позивач отримував
орендну плату в грошовому вигляді, що
підтверджується його підписом у
відомостях.

Разом з тим заслуговують на увагу
доводи позивача про те, що в 2013 році
відповідачем був порушений строк
виплати орендної плати, оскільки
встановлено, що до 31 грудня 2013 року
орендна плата була виплачена частково
в розмірі, меншому за встановлений
договором.

Доводи відповідача про те, що затримка
виплати сталась з вини позивача, який в
строк до 31 грудня 2013 року не звернувся
за отриманням орендної плати не
заслуговують на увагу. А представлені
відповідачем докази на підтвердження
своїх доводів не приймаються судом,
виходячи з наступного.

З представлених відповідачем доказів
вбачається, що 05 грудня 2013 року позивач
був повідомлений відповідачем
письмово рекомендованим листом з
повідомленням про вручення про
здійснення виплати орендної плати за
2013 рік(а.с.30,38,66). З відомості на виплату
грошей №734 вбачається, що в грудні були
здійснені виплати орендаторам
орендної плати, в тому числі позивачу
(а.с.35). Таким чином, сукупність вказаних
доказів приводить суд до висновку про
те, що позивач звернувся за отриманням
виплати в грудні 2013 року, але
відповідач здійснив виплату частково,
доплативши частину орендної плати в
січні 2014 року. Позивач суду пояснив, що
неодноразово звертався до відповідача
в грудні 2013 року для отримання орендної
плати у повному обсязі, але виплата
проведена не була по незалежним від
нього причинам. Відповідач ці доводи не
спростував та не представив суду
доказів того, що саме з вини позивача
своєчасно не була проведена виплата
орендної плати у повному обсязі.

Не зважаючи на те, що судом
встановлений факт порушення
відповідачем в 2013 році зобов'язання
виплатити орендну плату в строк до 31
грудня, ця обставина не є підставою для
розірвання договору оренди землі,
оскільки це прямо не передбачено
умовами укладеного сторонами договору
та не передбачено законом. За змістом
ст. 651 ЦК України це разове порушення
не можна вважати істотним, оскільки у
випадку порушення строку виплати
орендної плати сторони передбачили
сплату пені у розмірі 0,2 неоплаченої
суми за кожний день прострочення (п.14
договору). Крім того не можна вважати,
що внаслідок одноразового порушення
строку виплати орендної плати позивач
значною мірою позбавився того, на що
він розраховував, укладаючи договір
оренди землі, оскільки при укладенні
договору його воля була спрямована на
передачу належної йому земельної
ділянки у користування орендареві та
отримання плати у конкретно
визначеному розмірі.

Таким чином, оскільки судом не
було встановлено, що відповідач
допускав систематичну несплату
орендної плати; виплачував оренду
плату в натуральній формі з
використанням для розрахунку
підвищених, а також не було
встановлено, що позивач внаслідок
невиконання відповідачем умов
договору значною мірою позбавився
того, на що він розраховував, укладаючи
договір оренди землі, позов слід
визнати необґрунтованим.

У зв'язку з відмовою в задоволенні
позову відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України понесені позивачем судові
витрати не підлягають відшкодуванню
відповідачем.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3, 309 ч.1
п.п.3,4, 313-317, 319, 323-325, 327 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу СТОВ «А.Б.Т.»
задовольнити.

Рішення Біловодського районного
суду Луганської області від 18 березня
2014 року скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_1 до СТОВ «А.Б.Т.» про
розірвання договору оренди земельної
ділянки.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення.

Рішення апеляційного суду може
бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції - Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом

Суддя-доповідач:
Авалян Н.М.