Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/2105/13-ц

06 лютого 2014 року
Богородчанський районний суд
Івано-Франківської області

в складі :
головуючого - судді Шишка О.А.

з участю :
секретаря Сіщук Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в селищі
Богородчани цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою
шляхом знесення самочинно збудованої
огорожі,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася в суд з позовом до
відповідача про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою
шляхом знесення самочинно збудованої
огорожі.

В судовому засіданні позивачка та
її представник позов підтримали та
пояснили, що вона користується
земельною ділянкою площею 0,06 га, яка
входить до її будинковолодіння по
АДРЕСА_1 та призначена для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд.
Вказане будинковолодіння вона
отримала у спадок від батька ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Її суміжником є
відповідач, який при огородженні своєї
земельної ділянки самовільно збудував
паркан та встановив залізні стовпи на
частині її земельної ділянки, чим
чинить їй перешкоди у користуванні
своєї земельною ділянкою. Враховуючи
те, що добровільно усунути зазначені
перешкоди відповідач відмовляється,
просять позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні вимоги позову не визнала та
вказала, що відповідно до рішення 21
сесії Порогівської сільської ради від
05.06.2009 року відповідачу передано у
власність земельну ділянку площею 0,1478
га для будівництва та обслуговування
житлового будинку господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_2. В ході
виготовлення технічної документації
відповідачем було погоджено Акт
встановлення та узгодження зовнішніх
меж земельної ділянки із суміжниками, в
тому числі і з батьком позивачки ОСОБА_3
На підставі цих документів 01.10.2010 року
відповідачу видано Державний акт на
право власності на земельну ділянку.
Зазначила, що позивачка безпідставно
ставить вимогу щодо усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою,
оскільки вона не представила жодних
документів, що підтверджують
законність її користування.

Свою земельну ділянку відповідач
використовує згідно її цільового
призначення і свою огорожу встановив
відповідно до плану земельної ділянки,
вказаному у Державному акті на право
приватної власності.

Звернула увагу на те, що під час
зведення огорожі відповідач змушений
був змістити її в сторону своєї
земельної ділянки, оскільки на місці,
де згідно плану проходить межа,
позивачем розміщено свої тимчасові
споруди, у зв'язку з чим розмір
земельної ділянки відповідача
зменшився із 0,1478 га до 0,1476 га.

Просить у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши пояснення позивачки та її
представника, представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, суд прийшов до висновку, що
позов задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 152 Земельного
кодексу України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно з вимогами ст. 125 Земельного
кодексу України право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації. Приступати
до використання земельної ділянки до
встановлення її меж у натурі (на
місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Судом встановлено, що батько позивачки
ОСОБА_3 був власником будинковолодіння,
розташованого в АДРЕСА_1, на земельній
ділянці площею 0,06 га. Крім цієї ділянки
він користувався іншою ділянкою для
ведення особистого селянського
господарства загальною площею 0,33 га, що
підтверджується погосподарською
книгою с.Пороги (а.с.10). Загальна площа
земельної ділянки, яка була виділена
батькові позивачки, становила 0,39 га, що
вказано в рішенні Порогівської
сільської ради від 27.12.1997 року (а.с.77). У
цьому рішенні зазначено, що земельна
ділянка площею 0,39 га передана йому у
власність, однак він це рішення не
реалізував і документів на право
власності, як це виммагає земельне
законодавство, не одержував.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Позивачка, її
брат та сестра після його смерті
спадщину не оформляли, хоч проживають у
цьому будинку. Хоч позивачка і
користується земельною ділянкою, однак
вона не зверталася у сільську раду з
питанням надання їй цієї земельної
ділянки, на яку спадщина не
відкривалася.

За таких обставин суд вважає, що на
даний час позивачка є неналежним
землекористувачем.

Відповідач є сусідом позивачки та є
власником земельної ділянки, що
підтверджується Державним актом на
право власності на земельну ділянку
(а.с.31).

Суд вважає необгрунтованим посилання
позивачки на те, що відповідач при
спорудженні огорожі вийшов за межі
земельної, визначеної у його
Державному акті на право власності на
земельну ділянку, оскільки з
інформації Державної інспекції
сільського господарства в
Івано-Франківській області (а.с.88)
вбачається, що земельна ділянка
відповідача після спорудження огорожі
зменшилася на 0,0004 га. Зазначене також
підтверджується наданими в судовому
засіданні показаннями свідка,
представника Державної інспекції
сільського господарства в
Івано-Франківській області, ОСОБА_4

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідач спорудив огорожу
відповідно до Державного акту, а
незначне відхилення пов'язане з тим, що
він змушений був змістити огорожу в
сторону своєї земельної ділянки,
оскільки на місці, де згідно плану
проходить межа, позивачкою розміщено
свої тимчасові споруди.

Судом також встановлено, що межа, з
приводу якої виник спір, була погоджена
ще батьком позивачки і не змінювалася
до цього часу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Оскільки позивачка не набула законного
права на земельну ділянку, розташовану
на АДРЕСА_1, і в судовому засіданні не
довела, що відповідач захопив у неї її
частину, суд вважає, що у задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст.152 ЗК України, ст.ст.3, 213-215
ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою на
АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно
збудованої огорожі.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана до апеляційного суду
Івано-Франківської області протягом 10
днів з дня проголошення рішення через
суд першої інстанції.

Головуючий
О. А. Шишко