22-ц/775/295/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Копилова
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2014 року колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Донецької
області в складі:

головуючого Баркової
Л.Л.

Сорока Г.П., Ігнатолі Т.Г.

при секретарі Кузнецові
А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_3 до Управління міського
майна Маріупольської міської ради про
визнання зобов'язання недійсним,
зобов'язання не чинити перешкоди та
визнання права на приватизацію

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Маріуполя Донецької області
від 17 грудня 2013 року і ухвали того ж
суду від 22 січня 2014 року про відмову в
роз'ясненні рішення та про відмову в
ухваленні додаткового рішення

в с т а н о в и л а :

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя від 17
грудня 2013 року в задоволенні позовної
заяви ОСОБА_3 до Управління міського
майна Маріупольської міської ради про
визнання зобов'язання недійсним,
зобов'язання не чинити перешкоди і
визнання права на приватизацію,
відмовлено.

Ухвалами Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя від 22 січня
2014 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 про
роз'яснення рішення суду від 17 грудня
2013 року та про прийняття додаткового
рішення у справі за його позовом до
Управління міського майна
Маріупольської міської ради про
визнання зобов'язання недійсним,
зобов'язання не чинити перешкоди та
визнання права на приватизацію,
відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду
ОСОБА_3 просить його скасувати та
прийняти нове рішення про задоволення
його позовних вимог, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин
справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.

В апеляційних скаргах на ухвали суду
від 22 січня 2014 року про відмову в
роз'ясненні судового рішення від 17.12.2013
року та про відмову в ухваленні
додаткового рішення ОСОБА_3 також
просить їх скасувати та задовольнити
його заяви, посилаючись на порушення
норм процесуального права.

У відповідності з положеннями ч.2
ст.305, ч.2 ст.197 ЦПК України, апеляційний
суд розглядає справу у відсутності
позивача ОСОБА_3 та представника
Управління міського майна
Маріупольської міської ради, які
належним чином повідомлені про час і
місце судового розгляду, про що
свідчать поштові повідомлення про
отримання судового виклику (а.с. 200,201 )
та без здійснення фіксування судового
засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість судових рішень в
межах доводів апеляційних скарг та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з таких підстав.

Відповідно вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи справу та відмовляючи у
задоволенні позовних вимог суд першої
інстанції повно, всебічно і об'єктивно
перевірив доводи і заперечення
сторін, правильно встановив
правовідносини що виникли між
сторонами та дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсним зобов'язання ОСОБА_3 про
звільнення квартири АДРЕСА_1, а також у
визнанні за ним права на приватизацію
цієї квартири та зобов'язанні не
чинити перешкод у користуванні нею.

Не погодитися з таким висновком
суду не можна, оскільки він відповідає
встановленим обставинам у справі та
положення закону.

У відповідності із положеннями
статті 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до положень ч.3 статті 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду з даним
позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що
відповідач чинить йому перешкоди у
приватизації житла за адресою:АДРЕСА_1,
посилаючись на наявність письмового
зобов'язання від його імені та членів
родини про звільнення цього житла,
хоча ними воно не підписувалось, і, крім
того Порядком розподілу квартир, що
придбані Державною іпотечною
установою, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 23.09.2009
року №1037 таке зобов'язання не
передбачене. А тому просив визнати це
зобов'язання у ксерокопії недійсним,
визнати за ним право на приватизацію
спірного житла, та зобов'язати
відповідача не чинити в цьому перешкод.

Як встановлено судом,
попередніми судовими рішеннями та
підтверджено матеріалами справи,
спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_1,
жилою площею 27,4кв.м. та загальною 45,36
кв.м., є комунальною власністю. В ній
проживали та були зареєстровані з 30
грудня 1997 року - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5;
з 25 вересня 1998 року - ОСОБА_6; з 17 грудня
1999 року - ОСОБА_7, які перебували на
обліку громадян, що потребують
поліпшення житлових умов.

На підставі рішення виконкому
Маріупольської міської ради №19 від 20
січня 2010 року та списку, затвердженого
розпорядженням Кабінету Міністрів
України №42-р від 13 січня 2010 року на
склад сім'ї позивача із п'яти чоловік
було виділено дві двокімнатні
квартири, на право зайняття яких 22
січня 2010 року видано два ордера, а
саме: 1) ім'я ОСОБА_3 на склад сім'ї із
двох чоловік - дружину та сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, -ордер №006278 на квартиру
АДРЕСА_4, жилою площею 27,1 кв.м., в якій
ОСОБА_3 зареєструвався 4.03.2010 року; та
2) на ім'я ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_5 за
тією ж адресою, жилою площею 27,8 кв.м., -
ордер №006277, яка зареєструвалась в ній
разом з онуком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з
11.02.2011 року.

Відповідно до п.64 постанови від
11грудня 1984 року №470 із змінами,
внесеними згідно з Постановою КМ №848
(848-93-п) від 11.10.1993 року, громадяни ( в
тому числі тимчасово відсутні ),
відносно яких прийнято рішення про
надання жилого приміщення, дають
письмове зобов'язання про звільнення
займаного жилого приміщення в будинку
державного або громадського житлового
фонду чи в будинку
житлово-будівельного кооперативу (за
винятком тих, кому жиле приміщення
належить на праві власності).

Згідно з рішенням
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 20 травня 2011 року та
рішенням апеляційного суду Донецької
області від 04.10.2011 року задоволено
позов виконавчого комітету
Маріупольської міської ради, виселено
ОСОБА_3 з сином ОСОБА_5 із квартири
АДРЕСА_1 та переселено їх в квартиру
АДРЕСА_4.

Згідно з рішенням
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 16 квітня 2013 року,
залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 13.11.2013 року задоволено позовні
вимоги виконавчого комітету
Маріупольської міської ради про
визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням та виселення. Зобов'язано
останніх усунути перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1,
шляхом звільнення цієї квартири та
переселення в належні їм квартири, що в
будинку АДРЕСА_4. В задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_7
про визнання права користування
квартирою за адресою: АДРЕСА_1,
відмовлено.

Відповідно до постанов державного
виконавця Орджонікідзевського відділу
Державної виконавчої служби
Маріупольського міського управління
юстиції від 21 січня 2014 року закінчені
виконавчі провадження щодо
примусового виконання судового
рішення про звільнення квартири
АДРЕСА_1 у зв'язку із добровільним
переселенням ОСОБА_3 в квартиру
АДРЕСА_4 та зі смертю ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис №1549.

З урахуванням наведеного,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що законних підстав для
визнання за позивачем права на
приватизацію житла в спірній квартирі,
а також для визнання недійсним
зобов'язання щодо звільнення цієї
квартири не має, оскільки умовою
надання відповідачем на сім'ю
позивача із п'яти осіб двох
двокімнатних квартир в будинку
АДРЕСА_4, було звільнення ними
займаної квартири АДРЕСА_1, на яку
ОСОБА_3 з членами родини втратив право
користування, що підтверджено
попередніми судовими рішеннями, та
відповідає ч.2 ст.8 Закону України від
19.06.1992 року №2482 «Про приватизацію
державного житлового фонду».

Посилання позивача на висновок
судово-технічної експертизи
документів № 4190/03, від 11.09.2013 року, яким
підтверджено, що зобов"язання про
звільнення спірної квартири, що
міститься в матеріалах справи, не є
оригінальним документом, рукописні
записи: «АДРЕСА_2, «ОСОБА_3», «АДРЕСА_1»,
розташовані у графах тексту, який
починається словами «В зв'язку з
наданням мені квартири №» та
закінчується словами «про що
розписуємося», підпис у графі
«квартиронаймач», та три підписи у
графі «члени сім'ї», виконані не
пишучими приладами, а є технічними
зображеннями, що виконані на
друкуючому приладі зі
струминно-крапельним способом друку,
висновків суду не спростовують,
оскільки сам позивач не заперечує, що
до суду було надано ксерокопію заяви,
а не її оригінал, по якій і проводилась
експертиза. Крім того, підписи всіх
зазначених в зобов'язанні осіб
завірені особистим підписом
посадової особи житлово-комунального
підприємства. (а.с.58-63)

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що за спірну квартиру ним
сплачено 240000 грн., чим спричинено
матеріальну шкоду, є безпідставними,
оскільки ним не доведені і
спростовуються встановленими судом
обставинами.

Повідомлення, що міститься на а.с.68, про
прийняття Міністерством внутрішніх
справ України рішення щодо виділення у
1995 році грошових коштів цільовим
призначенням на придбання родині
позивача квартири та перерахування їх
на розрахунковий рахунок Управління
капітального будівництва в місті
Маріуполі, не свідчить про порушення
прав позивача на приватизацію
квартири, в якій він проживав до
поліпшення житлових умов, оскільки з
часу одержання у порядку поліпшення
житлових умов іншого жилого
приміщення, його заселення, укладення
договору найму та реєстрації на
постійне проживання, договір найму
попереднього жилого приміщення
відповідно до статті 107 ЖК вважається
розірваним, а тому незалежно від
строку проживання в ньому, позивач не
набув права користування жилим
приміщенням та права на його
приватизацію.

Посилання позивача на те, що
Порядком розподілу квартир,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 23.09.2009 року №1037 в
редакції від18.11.2009 року №1300 не
передбачено звільнення квартири, в
якій він проживав до поліпшення
житлових умов не є підставою для
задоволення позову, оскільки п.64
постанови від 11грудня 1984 року №470 із
змінами, внесеними згідно з Постановою
КМ №848 (848-93-п) від 11.10.1993 року не втратив
чинності до цього часу.

Інші доводи апеляційної скарги на
рішення суду також не дають підстав для
встановлення неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
процесуального закону, не спростовують
висновків суду щодо недоведеності
позовних вимог про порушення
відповідачем конституційних,
житлових, майнових та інших прав ОСОБА_3

У відповідності із п.1 ч.1 ст.312 ЦПК
України, розглянувши скаргу на ухвалу
суду першої інстанції апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Доводи апеляційних скарг на
ухвали суду про відмову в роз'ясненні
судового рішення та про відмову в
ухваленні додаткового рішення також
не належать до тих підстав з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість їх скасування або зміни.
Мотиви відмови у роз'ясненні судового
рішення та ухваленні додаткового
рішення судом наведені і позивачем не
спростовані.

З урахуванням наведеного ,
підстав для скасування зазначених
ухвал, які постановлено з додержанням
вимог закону, не має

Керуючись ст.ст.303,307,308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 17 грудня 2013 року та ухвали
того ж суду від 22 січня 2014 року про
відмову в роз'ясненні рішення та про
відмову в ухваленні додаткового
рішення залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржено
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Судді