АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/6194/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Колесник
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_3ОСОБА_11 на рішення
Дарницького районного суду міста Києва
від 17 березня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду
міста Києва від 17 березня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про
розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3,
зареєстрований 31.08.2012 року відділом
РАЦС Печерського районного управління
юстиції у місті Києві, актовий запис
№1184 - розірвано.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_11
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Дарницького районного суду міста Києва
від 17 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду ухвалене на основі
неповного з'ясування всіх обставин
справи. Вказує на те, що відповідач
категорично заперечує проти
розірвання шлюбу між сторонами,
оскільки даний факт негативно вплине
на їх неповнолітнього сина. Зазначає,
що ОСОБА_3 хоче зберегти сім'ю, а тому
намагається створити всі умови для її
збереження. Проте, суд 1-ї інстанції не
взяв до уваги даних фактів та, в
порушенні вимог ст.111 СК України та п.10
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» №11 від 21
грудня 2007 року, не вжив заходів до
примирення подружжя шляхом
відкладення розгляду справи та надання
сторонам строку на примирення.Також
зазначає, що суд не повно з'ясував
фактичні взаємини подружжя та дійсні
причини позову, ухваливши рішення на
припущеннях, та начебто встановлених
фактах, які не підтверджуються жодним
доказам. Крім того, судом 1-ї інстанції в
описовій та мотивувальній частині
оскаржуваного рішення неправильно
встановлено обставини, на які
посилався позивач як на підставу своїх
позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_3 повністю
підтримав доводи апеляційної скарги та
просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_10 проти
доводів апеляційної скарги
заперечував, посилалась на те, що вони є
безпідставними, а рішення суду першої
інстанції повністю відповідає вимогам
закону та інтересам позивача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 31 серпня 2012 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено
шлюб, який зареєстрований відділом
РАЦС Печерського районного управління
юстиції у місті Києві, актовий запис
№1184.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскільки сторони не підтримують
шлюбно-сімейні відносини, не ведуть
спільне господарство, позивач ОСОБА_6
звернувся до суду з позовом про
розірвання шлюбу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та
розриваючи шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3,
суд 1-ї інстанції посилався на те, що
позивач категорично заперечує
подальше підтримання шлюбних
стосунків з відповідачем, збереження
сім'ї є неможливим.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Так, згідно з частиною 1 статті 24 СК
України, шлюб ґрунтується на вільній
згоді жінки та чоловіка. Примушування
жінки та чоловіка до шлюбу не
допускається.

Частинами 3 та 4 статті 56 СК України
встановлено, що кожен з подружжя має
право припинити шлюбні відносини,
примушування до збереження шлюбних
відносин є порушенням права дружини,
чоловіка на особисту свободу і може
мати наслідки, встановлені законом.

У відповідності до положень статті 111
СК України, суд повинен вживати
заходів щодо примирення подружжя, якщо
це не суперечить моральним засадам
суспільства.

За змістом статті 112 СК України, суд
з'ясовує фактичні взаємини подружжя,
дійсні причини позову про розірвання
шлюбу, бере до уваги наявність
малолітньої дитини та інші обставини
життя подружжя.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року,
проголошена Конституцією України
охорона сім`ї полягає, зокрема, в тому,
що шлюб може бути розірвано в судовому
порядку лише за умови, якщо
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу
суперечитиме інтересам одного з них чи
інтересам їх дітей.

З урахуванням обставин справи та
вказаних положень закону, колегія
суддів погоджується з висновками суду
1-ї інстанції про те, що між сторонами
втрачене взаєморозуміння, примирення
між подружжям та збереження
шлюбно-сімейних відносин неможливе і
суперечить інтересам позивача ОСОБА_6,
а тому наявні всі правові підстави для
задоволення позовних вимог та
розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ухвалюючи рішення про розірвання
шлюбу, суд 1-ї інстанції не врахував, що
відповідач категорично заперечує
проти розірвання шлюбу, оскільки даний
факт негативно вплине на їх сина,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки відповідно
до положень СК України примушування
жінки та чоловіка до шлюбу не
допускається. Розірвання шлюбу між
сторонами не звільняє жодного з
батьків від створення умов для
фізичного, духовного,
інтелектуального, культурного,
соціального розвитку дитини, її
матеріального забезпечення і не
звільняє від відповідальність за
створення належних умов для цього.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_3 хоче зберегти сім'ю, а тому
намагається створити всі умови для її
збереження, колегія суддів вважає
безпідставними.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Натомість, апелянт не надав жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що нею вчинялися
будь - які дії щодо примирення та
збереження сім'ї, та які б свідчили про
наявності почуття любові у відповідача
та бажання спільного проживання з
позивачем.

Не є підставою для скасування
правильного по суті рішення суду 1-ї
інстанції доводи апелянта про те, що
судом 1-ї інстанції в порушення вимог
ст.111 СК України не вжито заходів до
примирення подружжя шляхом
відкладення розгляду справи та надання
сторонам строку на примирення, з огляду
на таке.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.
10 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» №11 від 21
грудня 2007 року, суди повинні уникати
формалізму при вирішенні позовів про
розірвання шлюбу, повно та всебічно
з'ясовувати фактичні взаємини
подружжя, дійсні причини позову про
розірвання шлюбу, враховувати
наявність малолітньої дитини,
дитини-інваліда та інші обставини
життя подружжя, забезпечувати участь у
судовому засіданні, як правило, обох
сторін, вживати заходів до примирення
подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК
України вжиття судом заходів щодо
примирення подружжя застосовується у
випадку відсутності згоди одного з них
на розірвання шлюбу за ініціативою
однієї зі сторін або суду у формі
відкладення розгляду справи слуханням
та надання сторонам строку на
примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України). Судам
слід використовувати надану законом
можливість відкласти розгляд справи
для примирення подружжя, особливо за
наявності неповнолітніх дітей. При
визначенні строку на примирення суд
заслуховує думку сторін та враховує
конкретні обставини справи. Якщо після
закінчення призначеного судом строку
примирення подружжя не відбулося і
хоча б один з них наполягає на
припиненні шлюбу, суд вирішує справу по
суті.

Судом 1-ї інстанції з власної
ініціативи не вжито заходів щодо
примирення подружжя шляхом
відкладення розгляду справи та надання
сторонам строку на примирення. Поряд з
цим, судом достовірно встановлено, що
позивач категорично заперечує проти
подальшого спільного життя з ОСОБА_3 і
збереження шлюбу суперечить його
інтересам, а тому намагання збереження
шлюбу шляхом відкладення розгляду
справи та надання сторонам строку на
примирення порушило б закріплений ст.51
Конституції України та ст.24 СК України
принцип вільної згоди чоловіка і жінки
та добровільності шлюбу.

Крім того, з матеріалів справи не
вбачається, що відповідачем чи її
представником заявлялося клопотання
про надання сторонам строку на
примирення.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду також не
спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
постановлене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_11 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 313-315 ЦПК України
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_11 відхилити.

Рішення Дарницького районного
суду міста Києва від 17 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :
Судді: