Справа № 352/2735/13-ц
Провадження № 22-ц/779/894/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського
В.М., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.

з участю: апелянта ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, його представника
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про зобов'язання усунути
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Тисменицького
районного суду від 12 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду
від 12 березня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
зобов'язання усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою -
відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається,
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права. Зазначає, що
основою відновлення меж земельних
ділянок є дані земельно-кадастрової
документації, однак, суд не взяв до
уваги її дані. Та обставина, що
виготовлена ним документація не
погоджена у відділі Держземагенства в
Тисменицькому районі, на думку
апелянта не може бути підставою для
відмови у задоволенні позову. Судом не
взято до уваги акт узгодження межі,
робочий проект газопостачання будинку
і фотографії, де чітко відображено, що
газопровід і газопровідний пункт
встановлені на межі.

Також апелянт зазначає, що при
встановленні меж земельної ділянки в
натурі були присутні працівники
сільради, землевпорядник і голова. Що
стосується власника сусідньої
суміжної земельної ділянки, то він не
вийшов на процедуру винесення меж.

З цих підстав, рішення суду першої
інстанції апелянт просив скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вимоги
апеляційної скарги підтримав та просив
про її задоволення.

ОСОБА_3 та його представник доводи
апеляційної скарги не визнали. Рішення
суду першої інстанції вважають
законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
сторін, представника відповідача,
дослідивши письмові матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Встановлено, що спір між сторонами
виник з приводу перешкод у
користуванні земельною ділянкою, що
розташована в урочищі «Ріпак» с.
Черніїв Тисменицького району,
кадастровий номер 262587801:02:006:0055.

Як вірно встановлено судом першої
інстанції, сторони у справі є
власниками суміжних присадибних
ділянок. Зокрема, позивачу ОСОБА_2 на
праві спільної часткової власності
належить земельна ділянка площею 0,15
га., кадастровий номер 262587801:02:006:0055, що
підтверджується держаним актом серії
ЯД №889621 від 29.03.2007 року. Відповідач
ОСОБА_3 є власником земельної ділянки
площею 0,15 га., кадастровий номер
:02:006:0053, що підтверджується
державним актом серії ІФ №046561 від
27.04.2005 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2
вказував на те, що відповідач
незаконного зайняв частину його
земельної ділянки. Як на підставу
позову позивач посилався на
виготовлену ПП «Прикарпатський
земельний центр» на його замовлення
документацію про встановлення меж
земельної ділянки в натурі.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 суд першої інстанції, виходив з
того, що виготовлена позивачем
технічна документація не відповідає
вимогам Інструкції про встановлення
(відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками, а тому
така документація не є належним
доказом та не може бути підставою для
задоволення позову.

З таким висновком суду погоджується і
колегія суддів Апеляційного суду
Івано-Франківської області.

Відповідно до ст. 90 ЗК України порушені
права власників земельних ділянок
підлягають відновленню в порядку,
встановленому законом.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Виходячи із змісту ст. ст. 3, 59, 60 ЦПК
України кожна особа має право
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів; кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
рішення Тисменицького районного суду
від 28.12.2009 року встановлено, що (позивач)
ОСОБА_2 став власником частини спірної
земельної ділянки площею 0,15 га в с.
Черніїв не погоджуючи суміжне
землекористування.

З метою встановлення меж земельних
ділянок в натурі на замовлення
позивача ПП «Прикарпатський земельний
центр» виготовило відповідну технічну
документацію. Разом з тим, вказана
технічна документація не відповідає
вимогам Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками, яка
затверджена наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
від 18.05.2010 року №376.

Зокрема, п.3.12 Інструкції встановлено,
що закріплення межовими знаками меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється виконавцем у
присутності власника (користувача)
земельної ділянки, власників
(користувачів) суміжних земельних
ділянок або уповноваженою ним (ними)
особою. Повідомлення власників
(користувачів) суміжних земельних
ділянок про дату і час проведення робіт
із закріплення межовими знаками меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється виконавцем
завчасно, не пізніше ніж за п'ять
робочих днів до початку робіт із
закріплення межовими знаками меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). Повідомлення надсилається
рекомендованим листом, кур'єрською
поштою, телеграмою чи за допомогою
інших засобів зв'язку, які забезпечують
фіксацію повідомлення.

Закріплення межовими знаками меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) може здійснюватися за
відсутності власників (користувачів)
суміжних земельних ділянок у випадку
їх нез'явлення, якщо вони були належним
чином повідомлені про час проведення
вищезазначених робіт, про що
зазначається у акті прийомки-передачі
межових знаків на зберігання.

Відповідно до 2.8 Інструкції акт
прийомки-передачі межових знаків на
зберігання, який включається до
документації із землеустрою після
виконання робіт із встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) та закріплення їх межовими
знаками (додаток 2).

Як вбачається з матеріалів справи,
вказані вимоги інструкції не були
дотримані ні замовником, ні виконавцем
замовлення на виготовлення технічної
документації , а тому суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, про безпідставність
заявленого позову.

Що стосується доводів апелянта в
частині повідомлення суміжного
землекористувача про встановлення меж
земельної ділянки в натурі, то такі є
голослівними, належним чином не
підтвердженими, а тому не приймаються
судом до уваги.

Крім цього, сам по собі факт
неспівпадіння меж земельної ділянки
встановлених в натурі з межами, що
визначені у державному акті, який
виданий позивачу не може свідчити що
порушення його прав сталося в
результаті дій відповідача.

Так, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази того, що фактичні межі
землекористування ОСОБА_3 є іншими, ніж
ті, що визначені його державним актом
серії ІФ №046561 від 27.04.2005 року. Отже,
вимагаючи усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою
позивач не довів того, що ОСОБА_3
самовільно зайнято частину земельної
ділянки ОСОБА_2

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази і їх не надано суду
апеляційної інстанції, що давало б
підставу для зміни чи скасування
судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду
від 12 березня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
О.Є. Меленко

Судді
В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський