Справа №580/1452/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Чхайло О. В.Номер
провадження 22-ц/788/811/14 Суддя-доповідач -
Гагін М. В. Категорія - 27
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Гагіна М. В.,

суддів - Попруги С. В., Ільченко О. Ю.,

за участю секретаря - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

на рішення Лебединського районного
суду Сумської області від 28 лютого 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про повернення позики

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору
недійсним у зв'язку з його
безгрошовістю та вчиненням під впливом
обману та фіктивно, -

в с т а
н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з вказаним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 взяли у
нього у борг грошові кошти в сумі 11660
американських доларів та 76380 грн. для
використання в спільних інтересах.
Дана розписка була оформлена розпискою
від 28 червня 2012 року, наданою ОСОБА_4, та
розпискою від 11 жовтня 2013 року, якою
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 підтвердили те, що
кошти вони взяли у борг у ОСОБА_5
спільно.

У серпні 2012 року позивачеві було
повернуто 1000 доларів, у вересні 2012 року
- 840 грн., а також у квітні 2013 року - 300
доларів.

Решта коштів в сумі 10360 американських
доларів та 75540 грн. залишаються
неповернутими.

ОСОБА_5 звертався до боржників з
приводу сплати боргу, але його вимоги
залишились не задоволеними.

Просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на
його користь неповернуту суму позики в
розмірі 10360 американських доларів та
75540 грн. з урахуванням встановленого
індексу інфляції та процентів від суми
позики.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, в якому
просила визнати договір позики
недійсним.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
не є стороною договору позики,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, і 11
січня 2013 року вона ніяких розписок про
отримання грошових коштів від ОСОБА_5
не давала. Того дня вона лише
засвідчила факт підписання ОСОБА_4
якогось документу, зміст якого їй був
не відомий до серпня 2013 року, коли нею
були отримані документи із суду.

Вказує, що 28 червня 2012 року ОСОБА_4 дав
розписку ОСОБА_5 про позику тих же
грошових коштів, про які йде мова і в
розписці від 11 січня 2013 року, тобто 11
січня 2013 року мало місце укладення
безгрошового договору.

Вважає, що договір позики, який вона
разом з ОСОБА_4 11 січня 2013 року начебто
уклали з ОСОБА_5 є фіктивним, та
вчинений під впливом обману.

Рішенням Лебединського районного
суду Сумської області від 28 лютого 2014
року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 кошти
в розмірі 175212 грн. на відшкодування
неповернутої суми позики з урахування
встановленого індексу інфляції та
процентів від суми позики.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_4,
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 кошти в
розмірі 114,70 коп. на відшкодування
сплаченого судового збору, по 57,35 з
кожного.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати зазначене рішення
суду та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволені позову ОСОБА_6, та
задоволення її зустрічного позову.

При цьому доводить, що вона ніяких
коштів у позику у ОСОБА_6 не брала та
розписок не складала, підпис на
розписці поставлений нею під впливом
обману та фіктивно, оскільки 11 січня 2013
року ОСОБА_6 грошей її не передавав,
розписки не складав, а ОСОБА_4 попросив
її засвідчити почерк ОСОБА_5, про що
вона поставила свій підпис.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати зазначене рішення
суду та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволені позову ОСОБА_6, та
задоволення зустрічного позову.

При цьому доводить, що розписки від 28
червня 2012 року та 11 січня 2013 року є
безгрошовими, оскільки ОСОБА_5 грошей
йому не передавав.

Вказує, що в рішенні суду відсутні
будь-які розрахунки стягнутих
процентів за користування позикою.
Крім того, проценти нараховані не з дня
прострочення, а з дня отримання позики.

Зазначає, що індекс інфляції
ураховується до суми боргу в разі
наявності між сторонами грошових
зобов'язань у валюті України - гривні.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов
до невірного висновку про стягнення з
його та ОСОБА_3 гривневого еквіваленту
валютної заборгованості з урахуванням
інфляційних збитків.

Крім того, суд першої інстанції не
перевірив та не зазначив, за який
період нараховані 3% річних від
простроченої суми, а також не навів їх
розрахунку.

У судовому засіданні 19 травня 2014 року
оголошена перерва до 14 год. 30 хв. 21
травня 2014 року.

Особи, які брали участь у розгляді
справи, належним чином повідомлені про
час і місце судового засідання, проте
своїм процесуальним правом на участь у
ньому після оголошеної перерви не
скористалися, їх неявка не є перешкодою
для розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши підстави апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає
задоволенню, а апеляційна скарга
ОСОБА_4 - частковому задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не виконали
зобов'язання за договором з повернення
коштів, а відтак право ОСОБА_5 порушене,
оскільки розписка є підтвердженням
укладення договору позики, тому
відповідачі повинні повернути
позивачу взяті у борг грошові кошти в
сумі 174167 грн. з урахуванням індексу
інфляції в сумі 1045 грн., а всього 175212
грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що вимоги ОСОБА_3 не ґрунтуються
на законі, належним чином не доведено
недійсність договору позики.

Проте, повністю погодитись з
висновками суду неможливо, оскільки
суд дійшов цих висновків неповно
з'ясувавши всі обставини справи, без
належної оцінки всіх зібраних у справі
доказів, що призвело до помилкового
висновку та застосування норм
матеріального й процесуального права.

Зазначені обставини, у відповідності
до положень пунктів 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
оскаржуваного рішення у частині
стягнення інфляційних в сумі 1045 грн. та
ухвалення нового рішення про відмову у
їх стягненні.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.1046 та ч.2 ст.1047 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або

інших речей, визначених родовими
ознаками.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судом встановлено, 28 червня 2012 року
ОСОБА_5 надав у позику ОСОБА_4 грошові
кошти у розмірі 11660 американських
доларів та 76380 грн., що підтверджується
розпискою (а.с.9).

11 січня 2013 року на вимогу ОСОБА_5 була
складена інша розписка з приводу тих же
коштів, в якій зазначалось про спільні
боргові зобов'язання ОСОБА_4 та його
дружини ОСОБА_3, що не суперечить
положенням ч.4 ст.65 СК України (а.с.20).

З матеріалів справи вбачається, що
розписка містить всі ознаки укладення
договору позики, тобто одна сторона
надала кошти, інша сторона їх отримала
із зобов'язанням їх повернення.

Позивачем визнається, що відповідачами
до дня звернення до суду йому
повернуто за договором позики 1300
доларів США та 840 грн.

Крім того, як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4у
порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України,
не надано суду належних і допустимих
письмових доказів на підтвердження як
недійсності правочину, так і не
отримання коштів чи отримання їх у
меншому розмірі , ніж передбачено
договором.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
зазначених висновків суду не
спростовують та не дають підстав для
зміни чи скасування рішення у цій
частині.

Показчик індексу інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики України, характеризує
динаміку загального рівня цін на
товари та послуги, які купує населення
для невиробничого споживання та
визначає рівень знецінення
національної грошової одиниці України
гривні, тобто зниження її купівельної
спроможності.

Таким чином, можливість учасників
цивільних правовідносин визначати
виконання грошового зобов'язання в
іноземній валюті законодавству не
суперечить, але унеможливлює
врахування показника індексу інфляції
для обґрунтування вимог, пов'язаних зі
знеціненням суми боргу, визначеного в
іноземній валюті. При цьому, індексації
підлягає лише грошова одиниця України -
гривня, а іноземна валюта, яка була
передана за договором позики,
індексації не підлягає, відтак рішення
суду щодо стягнення боргу, предметом
якого є іноземна валюта, з урахуванням
індексу інфляції в інфляції не
ґрунтується на законі.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Договором позики передбачено
повернення коштів частинами, без
зазначення розміру цих частин, на
протязі 2013 року. Відтак розрахунок
інфляційних за період з 28 червня 2012
року по 30 червня 2013 року не ґрунтується
на умовах договору та законі й позов у
цій частині задоволенню також не
підлягає.

Таким чином, загальна сума боргу, що
підлягає стягненню з відповідачів на
користь позивача складає 174167 грн., а не
175212 грн., то рішення суду у частині
визначення суми боргу підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.п.3, 4
ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Лебединського районного суду
Сумської області від 28 лютого 2014 року у
даній справі у частині стягнення боргу
з урахуванням індексу інфляції на суму
1045 грн. скасувати та у цій частині у
задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Змінити рішення суду у частині
визначення загального розміру боргу за
договором позики, зазначивши його в
сумі 174167 грн.

В іншій частини рішення суду залишити
без змін.

Рішення набрало законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -