У х в а л а

іменем україни

9 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору довічного утримання
недійсним за касаційною скаргою
ОСОБА_1, поданою її представником
ОСОБА_3, на рішення Києво -
Святошинського районного суду
Київської області від 24 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 10 грудня 2013 року,

встановила:

У липні 2009 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визнати договір довічного
утримання від 5 серпня 2008 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Свої вимоги позивач мотивував тим, що у
1990 році вона виїхала на постійне місце
проживання до Сполучених Штатів
Америки. ІНФОРМАЦІЯ_1 їй стало відомо,
що помер її батько - ОСОБА_4 Вказувала,
що коли вона приїхала у м. Вишневе, то
ОСОБА_2 не впустила її у батьківське
помешкання, і вона була змушена
звернутися до Вишнівського відділення
МВС зі скаргою на її неправомірні дії,
що підтверджується постановою про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 3 липня 2009 року. В процесі
перевірки було встановлено, що 5 серпня
2008 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір
довічного утримання, на підставі якого
зареєструвала будинок на себе. Ця
обставина її здивувала, так як батько
був психічно хворою людиною і стояв на
диспансерному обліку, що
підтверджується довідкою психіатра, в
силу чого він не міг розуміти значення
своїх дій відносно підписання договору
довічного утримання. Зазначала, що вона
є єдиним спадкоємцем першої черги
після смерті свого батька і змушена
звернутись до суду за захистом своїх
прав спадкоємця.

Рішенням Києво - Святошинського
районного суду Київської області від 24
липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 10 грудня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить судові рішення скасувати,
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем не доведено те, що
ОСОБА_4 на час укладення договору
довічного утримання, тобто 5 серпня 2008
року, не міг розуміти значення своїх
дій, підписуючи оспорюваний договір, а
також не доведено і не надано суду
достатніх доказів того, в чому порушені
її права саме як спадкоємця.

Встановлено й це убачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Судами установлено, що 5 серпня 2005 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено
договір довічного утримання, за
умовами якого відчужувач передав, а
набувач отримала у власність 95/125
частин домоволодіння, що розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, та має наступні
характеристики: житловий будинок, 1956
року побудови, загальною площею 191,8
кв.м, житловою площею - 65,9 кв.м,
позначений на плані під літерою «А»,
гараж-літера «Б», оглядова яма-«Під Б»,
вбиральня «Г», сарай «Д», сарай «Ж»,
сарай «З», огорожа-№ 1-4, 6, доріжка-№ 7, і
зобов'язалась забезпечувати
відчужувача утриманням та доглядом
довічно на умовах цього договору.

Вказаний договір довічного утримання 5
серпня 2008 року посвідчений приватним
нотаріусом Києво-Святошинського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_5, при цьому
нотаріусом зазначено, що договір
підписано сторонами у присутності
приватного нотаріуса, особу сторін
встановлено, їх дієздатність, а також
належність ОСОБА_4 відчужуваних ним 95/125
частин домоволодіння перевірено.

Позивач у справі ОСОБА_1 є дочкою
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть від 15 травня 2013 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась
спадщина на належне йому за життя
майно.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України.

Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог.

З матеріалів справи убачається, що
позивач мотивувала свої позовні вимоги
тим, що її батько ОСОБА_4 за життя був
психічно хворою людиною і перебував на
диспансерному обліку, а тому не міг
розуміти своїх дій відносно підписання
оспорюваного договору довічного
утримання.

Згідно вимог ст. 744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов»язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті -за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини -якщо їх
недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо).

Згідно ст. ст. 39, 40 ЦК України, глави 2
розділу IV ЦПК України фізична особа
визнається недієздатною за рішенням
суду.

Актом посмертної судово -
психіатричної експертизи від 16 лютого
2011 року встановлено, що за життя, у тому
числі і під час складання договору
довічного утримання, 5 серпня 2008 року,
ОСОБА_4 страждав на органічне ураження
головного мозку у вигляді органічного
розладу особистості із інтелектуально
- мнестичним зниженням на цінними
ідеями та вираженою емоційно - вольовою
нестійкістю. Ступінь виразності
психічних розладів у нього був такий,
що останній в період укладання
оспорюваного договору не міг повною
мірою усвідомлювати свої дії та
керувати ними та рекомендовано визнати
його обмежено дієздатним.

Проте, вказаний акт не є остаточним
висновком, яким встановлено
недієздатність особи на час укладання
оспорюваного договору.

Як убачається з матеріалів справи,
ОСОБА_4 з 1979 року перебував на
диспансерному обліку у лікаря -
психіатра, однак недієздатним або
обмежено дієздатним не визнавався.

Згідно вимог, визначених ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення, вірно встановили фактичні
обставини справи та належним чином
перевіривши докази дійшли висновку про
те, що оспорюваний договір є таким, що
відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки позивачем не
було доведено, що ОСОБА_4 на час
укладання договору довічного
утримання, 5 серпня 2008 року, не міг
усвідомлювати свої дії та керувати
ними.

Доводи касаційної скарги, матеріали
витребуваної справи, зміст
оскаржуваних судових рішень, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, які передбачені
ЦПК України як підстави для скасування
рішень.

Таким чином оскаржувані судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для їх скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану її
представником ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Києво - Святошинського
районного суду Київської області від 24
липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 10 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко