Справа №490/3088/13-ц 18.03.2014 18.03.2014 18.03.2014
Провадження №22-ц/784/918/14
Провадження № 22ц-784/918/14
інстанції Тішко Д.А.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем
України

18 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Орельській Н.М.,

за участю:

- представника позивача Філіппової
Т.М.,

- відповідача ОСОБА_3,

- представника відповідачів
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк (далі- ПАТ КБ) «Надра»

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 18 листопада 2013
року

за позовом

ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7

про

стягнення заборгованості за кредитним
договором,

в с т а н о
в и л а:

У березні 2013 року Банк звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Позивач зазначав, що 20 грудня 2006
року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір № 08/12/2006/980-К
647, за умовами якого Банк надав ОСОБА_3
кредит у розмірі 101 295 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 16 % річних терміном до 17 грудня
2010 року.

В забезпечення зобов'язань за
кредитним договором 20 грудня 2006 року
укладено два окремі договори поруки, за
якими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 взяли на себе
зобов'язання відповідати за своєчасне
та повне виконання боржником
зобов'язань за вказаним кредитним
договором.

Позичальник неналежним чином
виконує свої зобов'язання за договором
щодо повернення кредитних коштів,
внаслідок чого станом на 11 січня 2013
року утворилась заборгованість в
розмірі 56 842 грн. 23 коп., з яких: 24 292 грн.05
коп. основного боргу, 15 930 грн. 88 коп.
відсотки за користування кредитом, 10 129
грн. 50 коп. штраф та 6 489 грн. 80 коп. пеня.

Посилаючись на наведене, Банк
просив суд стягнути з відповідачів в
солідарному порядку вказану
заборгованість, а також відповідно до
ст. 625 ЦК України - стягнути з
відповідачів 10 238 грн. 86 коп. у
відшкодування інфляційних збитків, а
всього 67 081 грн. 09 коп.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 18 листопада 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 18 березня 2014
року рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 18 листопада 2013
року в частині відмови у стягненні
заборгованості за кредитом в сумі 24 292
грн. 05 коп. та відсотків за користування
кредитом в розмірі 2 171 грн. 15 коп.,
нарахованих до 17 травня 2007 року
скасовано, провадження у справі в цій
частині закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст.
205 ЦПК України.

Перевіривши наведені в
апеляційній скарзі доводи та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що вона підлягає
частковому задоволенню із наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
20 грудня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір №
08/12/2006/980-К 647, за умовами якого Банк
надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 101 295 грн.
зі сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 16 % річних терміном
до 17 грудня 2010 року.

В забезпечення зобов'язань за
кредитним договором 20 грудня 2006 року
укладено два окремі договори поруки, за
якими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 взяли на себе
зобов'язання відповідати за своєчасне
та повне виконання боржником
зобов'язань за вказаним кредитним
договором.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд виходив з того, що позивач не надав
належних та допустимих доказів, які
свідчать про наявність заборгованості
за договором кредиту, укладеного між
відповідачем та Банком. Також суд
вважав, що порука ОСОБА_7 та ОСОБА_6
припинена у звязку з тим, що кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явив вимоги до
поручителя.

Між тим, повністю з таким висновком
суду погодитись не можна.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення.

Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами
(ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної
події, яка має юридичне значення,
законодавець пов'язує термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати (ст. ст. 251,252 ЦК України).

Зі змісту договорів поруки
вбачається, що строк їх припинення не
встановлено, тому згідно з вимогами
вищевказаних норм матеріального права
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання, настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту достроково
не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до пункту 24 постанови
від 30 березня 2012 року № 5 Пленуму Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року,
відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Пред'явленням вимоги до
поручителя є як направлення/вручення
йому вимоги про погашення боргу
(залежно від умов договору), так і
пред'явлення до нього позову. При цьому
в разі пред'явлення вимоги до
поручителя кредитор може звернутися до
суду протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог до поручителів, суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
вимога до поручителів заявлена після
спливу шести місяців від дня настання
строку виконання основного
зобов'язання, який настав 17 грудня 2010
року, отже Банку слід було звернутися
до суду з позовом до 17 червня 2011 року,
тоді як з таким позовом банк звернувся
тільки 22 березня 2013 року.

Проте з висновком суду в частині
вирішення позовних вимог Банку до
ОСОБА_3 погодитися не можна, оскільки
суд дійшов його без повного з'ясування
обставин, які мають значення у справі.

Звертаючись до суду з даним позовом,
Банк просив стягнути з відповідачів
заборгованість за кредитним договором
№ 08/12/2006/980-К 647 від 20 грудня 2006 року, яка
утворилась станом на 11 січня 2013 року, із
яких: заборгованість зі сплати
відсотків за користування кредитом
складає 15 930 грн. 80 коп.; 10 129 грн. 50 коп.
штраф; 6 489 грн. 80 коп. - пеня за
несвоєчасне повернення кредиту та 10 238
грн. 86 коп. інфляційних втрат.

З матеріалів справи вбачається, що
Банк у 2007 році звертався до суду з
позовом про дострокове стягнення
кредитної заборгованості за цим же
кредитним договором, яка станом на 17
травня 2007 року становила 103 730 грн. 17
коп., із них: 100 176 грн. 14 коп.
заборгованість за основним кредитом; 1
730 грн. 71 коп. - заборгованість по
відсоткам; 1 814 грн. 06 коп. - комісії та 9
грн. 26 коп. пені за несвоєчасне
повернення кредиту.

У зв'язку з частковим погашенням
ОСОБА_3 заборгованості в добровільному
порядку під час слухання справи судом
рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 06 липня 2007 року на
користь ВАТ КБ «Надра» було стягнуто з
ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в солідарному
порядку 94 501 грн. 62 коп. заборгованості
за кредитним договором № 08/12/2006/980-К-647
від 20 грудня 2006 року, із них: 91 883 грн.01
коп. заборгованості за основним
кредитом; 2 171 грн. 15 коп. -
заборгованості за відсотками за
користування кредитом; 447 грн. 46 коп.
комісії.

12 вересня 2007 року Центральним
районним судом м. Миколаєва був виданий
виконавчий лист № 2-1-4066 про стягнення з
ОСОБА_3 на користь Банку 94 501 грн. 62 коп.
заборгованості, який перебував на
виконанні в Центральному ВДВС
Миколаївського міського управління
юстиції

На виконання вказаного рішення суду
ОСОБА_3 частинами сплачував кошти в
рахунок погашення заборгованості.

Так, згідно банківських квитанцій
від 24 вересня 2008 року, 03 листопада 2008
року, 28 листопада 2008 року, 08 січня 2009
року та 15 січня 2009 року, відповідач
відповідно сплатив, 72 544 грн., 10 000 грн., 2
000 грн., 2 000 грн. та 7 957 грн. 62 коп., а
всього - 94 501 грн. 62 коп.

30 січня 2009 року постановою
державного виконавця Центрального
ВДВС виконавче провадження з
примусового виконання вказаного
рішення суду було закінчено на
підставі п.8 ст. 37 Закону України «Про
виконавче провадження», у зв'язку з
його повним фактичним виконанням.

Між тим, з наданого Банком
розрахунку, якими обґрунтовуються
позовні вимоги у даній справі,
вбачається, що грошові кошти, стягнуті
з ОСОБА_3, розподілялися Банком не на
погашення заборгованості, стягнутої за
рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 06 липня 2007 року, а
обліковувалися на власний розсуд, у
тому числі на часткове погашення нових
поточних відсотків.

Тому з визначеним Банком
розрахунком заборгованості погодитись
не можна.

З урахуванням того, що 24 вересня 2008
року відповідач в порядку виконання
рішення суду сплатив 72 544 грн., то з цієї
суми на погашення відсотків Банк
повинен був зарахувати 2 171 грн. 15 коп. -
на погашення відсотків, 447 грн. 46 коп. -
на погашення комісії, а решта - 69 895 грн.
39 коп. зарахувати на погашення тіла
кредиту. Таким чином заборгованість за
тілом кредиту станом на 24 вересня 2008
року повинна становити 21 988 грн.

В подальшому, кошти які надходили,
теж повинні були зараховуватись на
погашення залишку тіла кредиту і її
розмір мав би поступово зменшуватися
та станом на 3 листопада 2008 року (з
урахуванням сплачених відповідачем 10
000 грн.) мав становити - 11 988 грн.; станом
на 28 листопада 2008 року ( з урахуванням
сплачених 2 000 грн.) - 9 988 грн.; станом на
08 січня 2009 року (з урахуванням 2 000 грн.) -
7 988 грн., яка була сплачена відповідачем
15 січня 2009 року.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом.
Такі підстави, зокрема зазначені у
статтях 599-601,604-609 ЦК України.

За змістом ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до п. 3.4 умов кредитного
договору, нарахування відсотків за
користування кредитом здійснюється
Банком на фактичну кількість днів на
залишок заборгованості.

Враховуючи, що заборгованість за
кредитним договором остаточно була
погашена 15 січня 2009 року, то з цього
часу нарахування Банком відсотків мало
б бути припинено.

Тому заборгованість по сплаті
відсотків за користування кредитом за
період з 15 травня 2007 року по 15 січня 2009
року повинна нараховуватись Банком на
суму боргу у відповідний період і мала
би становити:

з 15 травня 2007 року по 24 вересня 2008 року
на суму 91 883 грн. 01 коп. (залишку кредиту)
заборгованість по відсоткам повинна
складати 14007 грн. 05 коп.;

з 24 вересня по 03 листопада 2008 року(на
суму залишку кредиту 21 988 грн.) - 273 грн. 63
коп.; з 03 листопада по 28 листопада 2008
року (на суму залишку кредиту 11 988 грн.) -
101 грн. 23 коп.; з 28 листопада 2008 року по 08
січня 2009 року (на суму залишку кредиту 9
988 грн.) - 119 грн. 86 коп.; з 08 січня по 15
січня 2009 року ( на суму залишку кредиту 7
988 грн.) - 17 грн. 76 коп., а всього 14 519 грн. 53
коп.

З урахуванням зазначених правових
норм та положень ст. 1054 ЦК України,
наявні підстави для стягнення
заборгованості по відсоткам в розмірі
14 519 грн. 53 коп.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 256,257 ЦК України
позовна давність - це строк, в межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Разом з тим, згідно ч.1 ст. 258 ЦК
України для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 3 ст. 267 ЦК України
передбачено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Із змісту поданої відповідачем
заяви вбачається, що останнім
заявлялося клопотання про
застосування строків позовної
давності до позовних вимог за
порушення грошового зобов'язання (
а.с.81).

Тому збитки, спричинені інфляції
підлягають стягненню за період з 11
січня 2011 року по 11 січня 2013 року, тобто в
межах трирічного строку позовної
давності.

За вказаний період середній індекс
інфляції становив 104,6%.

У зв'язку з наведеним, загальна сума
боргу з урахуванням інфляційних
збитків, яка підлягає стягненню з
відповідача за вказаний період складає
15 187 грн. 43 коп., виходячи з наступного
розрахунку: 14 519 грн. 53 коп. х 104,6% = 15 187
грн. 43 коп.

100%

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п. 3.3.3 умов договору, у
випадку прострочення строку виконання
зобов'язань позичальника щодо
повернення кредиту, сплати всіх
нарахованих відсотків та можливих
штрафних санкцій у строк, визначений у
п. 4.3.5 цього договору, позичальник
сплачує Банку пеню в розмірі 1% від
несвоєчасно сплаченої суми за кожен
день прострочення.

З наданого Банком розрахунку
заборгованості, вбачається, що він
містить нарахування пені на всю суму
кредитної заборгованості з
урахуванням тіла кредиту та відсотків,
тоді як розмір несвоєчасно сплаченого
платежу відповідачем становив 14 519 грн.
53 коп.

У зв'язку з чим, приводячи розрахунок
пені у відповідність до п.3.3.3 умов
договору та враховуючи положення ч. 2
ст. 258 ЦК України, з відповідача
підлягає стягненню пеня в межах
річного строку позовної давності з 11
січня 2012 року по 11 січня 2013 року в
розмірі 2 406 грн. 76 коп.

Пунктом 3.3.3 умов кредитного договору
також передбачено, що у разі порушення
позичальником вимог п.п.4.3.1., 4.3.2., 4.3.7.,
4.3.9, 4.3.10 цього договору, позичальник
зобов'язаний сплатити Банку штраф у
розмірі 10% від суми кредиту, визначеної
у п. 1.1 цього договору.

Виходячи з аналізу частини 2 статті
549 ЦК України, штраф є відповідальністю,
яка залежить лише від суми
невиконаного або неналежно виконаного
зобов'язання й у часі визначається з
настанням однієї з подій як
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання. Штраф має разовий
характер, тобто вичерпується з
настанням самого факту порушення
зобов'язання.

Оскільки факт порушення
відповідачем зобов'язання по погашенню
заборгованості за кредитним договором
було встановлено з 2007 року, то саме з
цього часу вважалось порушеним право
Банку, а відтак і почався перебіг
річного строку позовної давності для
стягнення штрафу.

Такий позов Банком пред'явлено лише
22 березня 2013 року.

За таких обставин вимоги Банку про
стягнення штрафу не ґрунтуються на
вимогах закону, а тому задоволенню не
підлягають.

При вирішенні даної справи суд
звернув уваги на вказані обставини та
зазначені положення матеріального
права, що відповідно до положень
пунктів 1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування
оскаржуваного рішення і ухвалення
нового рішення, яким позов Банку слід
задовольнити частково, стягнувши з
ОСОБА_3 на користь Банку 17 594 грн. 18 коп.
заборгованості за кредитним договором
від 20 грудня 2006 року, з яких: 14 519 грн. 53
коп. заборгованість зі сплати
відсотків користування кредитом; 2 406
грн. 76 коп. заборгованість зі сплати
пені та 667 грн. 89 коп. інфляційних
витрат;

Відповідно до ст. 88 ЦПК України із
ОСОБА_3 на користь Банку підлягає
стягненню 175 грн. судового збору.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и
л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» задовольнити частково.

Рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 18 листопада 2013
року в частині вирішення позовних
вимог Публічного акціонерного
товариства комерційного банку «Надра»
до ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення.

Позов Публічного акціонерного
товариства комерційного банку «Надра»
задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Надра»
заборгованість за кредитним договором
№ 08/12/2006/980-К 647 від 20 грудня 2006 року
станом на 11 січня 2013 року в розмірі 17 594
грн. 18 коп. з них: 14 519 грн. 53 коп.
заборгованість зі сплати відсотків
користування кредитом; 2 406 грн. 76 коп.
заборгованість зі сплати пені та 667 грн.
89 коп. інфляційних витрат;

Стягнути із ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Надра» 175 грн.
судового збору.

В іншій частині вказане судове
рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді