Єдиний унікальний номер 227/6832/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2986/2014
Головуючий в 1 інстанції Притуляк С.А.
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді Зінов'євої А.Г.,

суддів: Азевича В.Б., Ларіної Н.О.,

при секретарі Стефановій Я.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним та визнання права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 21 лютого 2014 року,

В С Т
А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про
визнання договору купівлі-продажу
квартири дійсним та визнання за ним
права власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовані тим,
що він у 2005 році домовився з
громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
купівлю належної їм на праві приватної
власності квартири за вказаною
адресою. Зазначає, що сторонами були
виконані усі істотні умови, які
випливають з договору купівлі-продажу,
а саме: позивачем сплачено грошові
кошти за вказану квартиру, а громадяни
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали йому
квартиру. Домовленість щодо продажу
квартири мала усний характер, а
оформити договір купівлі-продажу
нотаріально сторони не встигли,
оскільки продавці померли. Вказує, що
відповідачка у справі є донькою
померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка
відповідно до ст. 1261 ЦК України є
спадкоємцем першої черги за законом, та
вона не заперечує проти задоволення
його позову.

Рішенням Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 21 лютого 2014 року у позові ОСОБА_1
відмовлено.

На вказане рішення суду позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає,
що відповідачці відомі фактичні
обставини купівлі-продажу квартири,
проти задоволення позову вона не
заперечувала та підтвердила в судовому
засіданні, що вчинення даного
правочину відповідало справжній волі
її батьків. Дані обставини
підтверджується технічним записом
судового процесу, поданою відповідачем
заявою про визнання позову, а також
відображено в рішенні суду першої
інстанції від 21.02.2014 року.

На його думку, суд першої інстанції не
врахував положення ч. 2 ст. 218 та ч. 2 ст. 219
ЦК України.

З огляду на те, що сторони виконали всі
істотні умови договору, що відповідає
їх справжньому волевиявленню та на той
факт, що визнанням права власності на
спірну квартиру не порушуються права
та інтереси інших осіб, вважає свій
позов обґрунтованим та просить його
задовольнити.

Сторони, належним чином сповіщені про
час та місце розгляду справи, не
з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що її слід
відхилити.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при розгляді
справи встановлено, що позивач просив
визнати дійсним усний договір
купівлі-продажу нерухомого майна -
квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, враховуючи
відсутність державної реєстрації
правочину, дійшов висновку, що договір
купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та
громадянами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не є
укладеним, тому не створює прав та
обов'язків для сторін.

Суд не прийняв до уваги посилання
позивача на ст. 218 ЦК України, оскільки
ним не надано будь-яких доказів як на
підтвердження досягнення між
сторонами згоди щодо істотних умов
договору купівлі-продажу квартири
(ціни, предмету, строків виконання
тощо), так і факту виконання ними умов
такого договору (зокрема, сплату коштів
за квартиру продавцеві та передачу
квартири покупцеві). Тобто відсутні
будь-які докази існування між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 домовленості щодо
продажу належної їм на праві власності
квартири.

З огляду на викладене, суд вважав, що
також відсутні інші підстави для
визнання за позивачем права власності
на вказану квартиру.

З даним висновком суду першої
інстанції можливо погодитися, виходячи
з наступного.

Згідно статті 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може ґрунтуватися на свідченнях
свідків. Якщо правочин, для якого
законом встановлена його недійсність у
разі недодержання вимоги щодо
письмової форми, укладений усно і одна
із сторін вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 13 постанови від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», з підстав
недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню.

У зв'язку з недодержанням вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених статтями 218 та
220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними, в тому числі
заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Тобто, визнання правочину дійсним
можливо лише у виключних випадках,
передбачених законом.

Частиною 1 статті 209 ЦК України
встановлено, що правочин, який вчинений
у письмовій формі, підлягає
нотаріальному посвідченню лише у
випадках, встановлених законом або
домовленістю сторін.

Згідно статті 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Стаття 657 ЦК України, яка діяла в
редакції на момент виникнення
правовідносин, передбачала, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Таким чином, договір купівлі-продажу
квартири підлягав нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним. Якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Як передбачено ч. 2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Виходячи зі змісту вказаних вище норм,
недійсність договору купівлі-продажу
житлового будинку (квартири)
встановлена законом, оскільки такий
договір підлягає нотаріальному
посвідченню.

Позивач не довів тієї обставини, що
взагалі мала місце його домовленість з
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 щодо купівлі-продажу
спірної квартири та не надав доказів
того, що продавці підтвердили вчинення
ним будь-яких дій, пов'язаних з
придбанням квартири.

Окрім того, стаття 218 ЦК України
встановлює правові наслідки
недодержання вимоги щодо письмової
форми правочину, проте, у даному
випадку, йдеться про недодержання
вимог закону про нотаріальне
посвідчення правочину (ст. 220 ЦК
України).

З огляду на викладене, суд першої
інстанції ухвалив законне та
обґрунтоване рішення, оскільки
відсутні правові підстави для
задоволення даного позову.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, оскільки не
ґрунтуються на законі і обставинах
справи та не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального
або процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Таким чином, апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1,
315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 21 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: