Номер провадження: 22-ц/785/4256/14
Номер справи місцевого суду: 2/522/2477/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Жус
І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 11 лютого 2014 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди,

встановила:

21 липня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в якому
ставив питання про стягнення з ОСОБА_3
матеріальної шкоди у розмірі 55 437,20 грн.
та моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.,
заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди (далі -
ДТП).

Свої вимоги мотивував тим, що 31 травня
2009 року о 14:30 годині, на 417 км а/д
«Київ-Одеса» ОСОБА_3, керуючи
автомобілем марки «Тойота», д/н НОМЕР_1,
порушила п.п. 10.1. 16.11 Правил дорожнього
руху України (далі - ПДР), внаслідок чого
відбулось зіткнення з автомобілем
НОМЕР_2, який належить позивачу ОСОБА_4

Згідно висновку спеціаліста №029/09 від 21
серпня 2009 року, транспортний засіб
позивача зазнав механічних пошкоджень
на суму 49 987,20 грн. та його відновлення
економічно невигідне.

Вина ОСОБА_3 у вказаному вище ДТП
підтверджується постановою
Приморського районного суду м. Одеси
від 17.03.2011 року.

Одночасно до суми відшкодування
позивач додає витрати на експертні
послуги, які склали 450 грн.

Згідно виписки-епікризу з історії
хвороби №1263/370 ОСОБА_4 внаслідок ДТП був
встановлений клінічний діагноз:
основний - ЗЧМТ, струс головного мозку,
закритий перелом V ребра зліва, без
зміщення, забій м'яких тканин,
пошкодження обличчя, внаслідок чого
було призначено лікування та
рекомендований перелік необхідних
ліків на загальну суму 5 000 грн.

Таким чином, позивач просив суд
стягнути загальну суму матеріальних
збитків у розмірі 55 437,20 грн.

Крім того, позивач просив стягнути
моральну шкоду, яку він оцінив у
розмірі 30 000 грн., та яка обґрунтована
тим, що він самостійно шукав гроші на
ремонт автомобіля, його здоров'ю було
завдано шкоди, що призвело до моральних
страждань, нервових переживань,
непорозумінь у сім'ї, неможливості
виїзду на відпочинок та прикладення
значних зусиль для відновлення своїх
прав.

В свою чергу, 14.11.2011 року ОСОБА_3
звернулася до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_4, у якому ставила
питання про відшкодування
матеріальної шкоди, завданої внаслідок
ДТП, у розмірі 106 166,89 грн. та моральної
шкоди у розмірі 50 000 грн. (а.с.151-152).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вина
ОСОБА_4 у заподіянні шкоди автомобілю
«Тойота Фортунер», д/н НОМЕР_1, що
належить ОСОБА_3, під час вищевказаного
ДТП, підтверджується постановою
апеляційного суду Одеської області від
22 квітня 2011 року, якою ОСОБА_4 визнаний
винним в порушенні п.п. 12.3, 12.6 ПДР,
оскільки допустив перевищення
встановленої швидкості руху.

Згідно висновку спеціаліста № 3955 від 11
липня 2009 року вартість матеріальної
шкоди, завданої власнику автомобіля
«Тойота Фортунер», д/н НОМЕР_1, який
належить ОСОБА_3 склала 96 348,57 грн., у
тому числі величина втрати товарної
вартості - 9818,32 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_4 та його
представник просили позовні вимоги
задовольнити, проти зустрічного позову
заперечували.

Представник ОСОБА_3 у судовому
засіданні просив зустрічний позов
задовольнити, проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 заперечував.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 11.02.2014 року позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди було задоволено
частково та було стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у
розмірі 50 437,20 грн., моральну шкоду у
розмірі 3 000 грн., а також судовий збір у
розмірі 534,37 грн.

У задоволенні іншої частині позову
було відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої внаслідок
ДТП, було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 та про
задоволення її зустрічних позовних
вимог у повному обсязі, посилаючись на
те, що рішення суду ухвалено із
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
часткового задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та
про відмову в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що ДТП
виникла внаслідок порушення ПДР
відповідачем ОСОБА_3, при цьому між
винними діями останньої і завданою
матеріальною та моральної шкодою
позивачу ОСОБА_4, існує прямий
причинний зв'язок.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступне.

Та обставина, що 31 травня 2009 року о 14:30
годині, на 417 км автодороги «Київ-Одеса»
відбулось зіткнення автомобіля марки
«Тойота», д/н НОМЕР_1, який належить
відповідачці ОСОБА_3 і під керуванням
останньої, з автомобілем НОМЕР_3, який
належить позивачу ОСОБА_4, та під його
керуванням, визнані сторонами,
підтверджуються іншими письмовими
доказами, які маються в матеріалах
справи, а тому у відповідності до ч. 1 ст.
61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Спірним є питання, хто із водіїв
порушив ПДР і між чиїми винними діями
мається причинний зв'язок із завданою
кожному із них матеріальною та
моральною шкодою.

Так, як вбачається з матеріалів справи,
постановою Приморського районного
суду м. Одеси від 17.03.2011 року, по справі
№ 3-2216/11 (а.с.6), винним у скоєні ДТП
визнано водія автомобіля марки
«Тойота», д/н НОМЕР_1, ОСОБА_3, право
власності якої на вказаний автомобіль
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_6 (а.с.53).

Відповідно до ч. ч. 3. 4 ст. 61 ЦІІК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина відповідача ОСОБА_3 у
вчиненні ДТП, є встановленою і не
підлягає додатковому доказуванню. Не
підлягає також додатковому
доказуванню причинний зв'язок між
винними діями відповідача ОСОБА_3 і
завданням матеріальної і моральної
шкоди позивачу ОСОБА_4, оскільки
вищезазначеним судовим рішенням в
адміністративній справі встановлений
причинний зв'язок між винними діями
ОСОБА_3 і ДТП, внаслідок якої був
пошкоджений автомобіль позивача
ОСОБА_4 і останньому було завдано шкоди
здоров'ю.

Колегія суддів погоджується з даним
висновком суду, оскільки відповідно до
п.п. 10.1 та 16.11 ПДР, перед початком руху
водій повинен переконатися, що це буде
безпечним і не створить перешкод або
небезпеки іншим учасникам руху, а на
перехресті нерівнозначних доріг водій
транспортного засобу, що рухається по
другорядній дорозі, повинен дати
дорогу транспортним засобам, які
наближаються до даного перехрещення
проїзних частин по головній дорозі.

Відповідач ОСОБА_3 не виконала даних
вимог ПДР, та здійснила виїзд із
другорядної дороги на головну, при
цьому створила перешкоду автомобілю
позивача ОСОБА_4, який рухався по
головній дорозі, що в свою чергу
призвело до ДТП.

Як вбачається з матеріалів справи,
швидкість руху автомобіля НОМЕР_4, під
керуванням водія ОСОБА_4, перед
зіткненням з автомобілем марки
«Тойота», д/н НОМЕР_1, складала 105 км/год.,
що підтверджується висновком
спеціаліста № 11/А-293 від 03.08.2009 року,
старшого експерта НДЕКЦ ГУМВС України
в Одеській області Константинова Ю.В.

Згідно висновку № 473/482 від 20.05.2013 року
комісійної судової автотехнічної
експертизи по дослідженню обставин
зіткнення автомобілів сторін,
зазначена швидкість руху відповідає
вимогами п. 12.6 г ПДР з урахуванням змін
у Правила, уведені постановою Кабінету
Міністрів України №395 від 22.04.2009 року,
опубліковані в Офіційному віснику
України від 05.05.2009 р., № 31. стор. 67, стаття
1053, Урядовий кур'єр від 07.05.2009 - № 80),
згідно з якими іншим транспортним
засобам: на автомобільній дорозі з
окремими проїзними частинами, що
відокремлені одна від одної
розділювальною смугою дозволяється
рух із швидкістю не більше 110 км/год.
(а.с.1286-189).

Згідно п. 1.10 ПДР, розділювальна смуга -
виділений конструктивно або за
допомогою суцільних ліній дорожньої
розмітки 1.1 або 1.2 елемент
автомобільної дороги, який розділяє
суміжні проїзні частини.

Оскільки ДТП мало місце 31.05.2009 (після
виходу даної постанови), а дорога в
місці ДТП має окремі проїзні частини,
розділені розділювальною смугою,
виділеною за допомогою ліній дорожньої
розмітки (згідно протоколу огляду
місця ДТП від 31.05.2009 року, а.с. 7
(відмовний матеріал № 285), - є
розділювальний газон), рух автомобіля
НОМЕР_5 перед ДТП зі швидкістю 105 км/год.
не суперечив п. 12.6 г ПДР, які діяли на
момент ДТП.

За змістом вказаного висновку
комісійної судової автотехнічної
експертизи № 473/482 від 20.05.2013 року водій
ОСОБА_4 не мав у своєму розпорядженні
технічної можливості запобігти
зіткненню з автомобілем під керуванням
водія ОСОБА_3, а також дії ОСОБА_3
перебувають в причинно-наслідковому
зв'язку з ДТП. В свою чергу, ОСОБА_3 мала
технічну можливість уникнути ДТП, у
разі, якщо б не допустила порушень п.п.
10.1 та 16.11 ПДР.

Що стосується доводів відповідача за
первісним позовом та позивача за
зустрічним позовом - ОСОБА_3, що винним у
скоєнні ДТП є ОСОБА_4, оскільки
перевищив встановлену на даній ділянці
дороги швидкість руху, то суд
обґрунтовано не погодився з цими
доводами, оскільки вони спростовуються
наявними у справі доказами.

Так, як було зазначено вище, швидкість
руху автомобіля під керуванням позивач
ОСОБА_4, була 105 км/год., а на даній
ділянці дозволена швидкість руху 110
км/год, що підтверджується
вищезазначеним висновком № 473/482 від
20.05.2013 року комісійної судової
автотехнічної експертизи по
дослідженню обставин зіткнення
автомобілів сторін.

Заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 свої
вимоги обґрунтовує тим, що постановою
апеляційного суду Одеської області від
22 квітня 2011 року ОСОБА_4 був визнаний
винним в порушенні п.п. 12.3, 12.6 ПДР,
оскільки допустив перевищення
встановленої швидкості руху (а.с.54-55).

З цих підстав колегія суддів зазначає,
що можливе перевищення швидкості руху
автомобіля під керуванням ОСОБА_4,
жодним чином не свідчить про те, що дії
водія ОСОБА_4 перебувають у
причинно-наслідковому зв'язку з
виниклою ДТП.

Більш того, вищезазначений висновок №
473/482 від 20.05.2013 року комісійної судової
автотехнічної експертизи щодо
дозволеної швидкості руху на даній
ділянці дороги - 110 км/год, матеріалами
не спростовуюється.

Так, згідно довідки начальника служби
автомобільних доріг в Одеській області
від 22.08.2013 року № 01/2053, надати
інформацію про те, який діяв швидкісний
режим на даній ділянці дороги станом
на 31.05.2009 року, на даний час є неможливим
(а.с.305).

Колегія суддів, як і суд першої
інстанції, критично ставиться до
висновку спеціаліста Константинова
Ю.В. від 03.08.2009 року № 11/А-293 про те, що з
моменту виникнення небезпеки водій
автомобіля «Джилі МК-7151А» мав технічну
можливість перешкодити зіткненню,
оскільки даний висновок є оціночним і
протирічить іншим письмовим доказам,
які маються в матеріалах справи, а тому
не може бути підставою для задоволення
позовних вимог ОСОБА_3

Що стосується розміру матеріальної і
моральної шкоди, яка підлягає
стягненню з відповідача ОСОБА_3 на
користь позивача ОСОБА_4, колегія
суддів зазначає наступне.

Згідно висновку №029/09 від 21 серпня 2009
року про проведення експертного
автотоварознавчого дослідження по
визначенню величини матеріальної
шкоди, завданої ОСОБА_4 в результаті
ДТП, станом на 19.08.2009 року транспортний
засіб позивача ОСОБА_4 зазнав
механічних пошкоджень на суму 49 987,20
грн. та його відновлення економічно
невигідне (а.с.13).

За надання вищевказаного висновку
позивачем за первісним позовом було
сплачено 450 грн., що підтверджується
квитанцією № 3 від 27.08.2009 року (а.с.8).

Вказаний висновок матеріалами справи
не спростований, а тому розмір завданої
матеріальної шкоди є таким, що
встановлений і підлягає відшкодуванню.

Що стосується розміру моральної шкоди,
то суд першої інстанції обгрунтовано
виходив із наступного.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до п. 3 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», зазначає, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин.

Як вбачається з матеріалів справи,
автомобіль позивача ОСОБА_4 був
повністю пошкоджений і не підлягав
відновленню, що завдало йому значної
моральної шкоди, оскільки він змушений
докладати додаткових зусиль для
відновлення своїх прав.

Крім того, відповідно до
виписки-епікризу з історії хвороби
№1263/370 ОСОБА_4 внаслідок ДТП був
встановлений клінічний діагноз:
Основний - ЗЧМТ, струс головного мозку,
закритий перелом V ребра зліва, без
зміщення, забій м'яких тканин,
пошкодження обличчя, внаслідок чого
було призначено лікування (а.с.10).

Таким чином суд, виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, обґрунтовано дійшов
висновку про те, що позовні вимоги
позивача за первісним позовом щодо
відшкодування моральної шкоди,
підлягають частковому задоволенню, а
саме - у розмірі 3000 грн.

Що стосується доводів заявника
апеляційної скарги про те, що суд мав
вирішити питання про стягнення
завданої шкоди зі страховика, оскільки
відповідальність відповідача ОСОБА_3
була застрахована, колегія суддів
зазначає наступне.

У відповідності до Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», страховик терміново, але не
пізніше трьох робочих днів (враховуючи
день отримання письмового
повідомлення про страховий випадок),
зобов'язаний направити аварійного
комісара або експерта на місце
настання страхового випадку та/або до
місцезнаходження пошкодженого майна
для визначення причин настання
страхового випадку та розміру збитків

Однак, заявник апеляційної скарги не
надав суду доказів повідомлення нею
ЗАТ «Міська страхова компанія» про
страховий випадок. Враховуючи, що факт
страхування ОСОБА_3 своєї
цивільно-правової відповідальності
ОСОБА_4 на час ДТП та проведення
дослідження не був відомий, останній
також був позбавлений можливості
повідомити ЗАТ «Міська страхова
компанія» про страховий випадок.

Із викладеного слідує, що правових
підстав для стягнення завданих збитків
позивачу зі страховика відповідача, у
суду не було.

Що стосується доводів заявника
апеляційної скарги про необхідність
скасування ухвали Приморського
районного суду м. Одеси від 21.09.2013 року
про відмову в призначенні повторної
судової автотехнічної експертизи, то
зазначені доводи ухвалою
судді-доповідача від 26 березня 2014 року
були включені в якості заперечень до
апеляційної скарги, оскільки ухвала
суду про відмову в призначенні
експертизи не може бути оскаржена в
апеляційному порядку окремо від
рішення суду (а.с.287-288).

Вирішуючи питання про законність
вказаної ухвали Приморського
районного суду м. Одеси від 21.09.2013 року
про відмову в призначенні додаткової
судової автотехнічної експертизи, то
колегія суддів зазначає, що у
відповідності до ч. 2 ст. 150 ЦПК України
повторна експертиза може бути
призначена, якщо висновок суду буде
визнано необгрунтованим або таким, що
суперечить іншим матеріалам справи,
або викликає сумнів в його
правильності.

З огляду на викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для призначення у
справі повторної автотехнічної
експертизи, оскільки висновок № 473/482
від 20.05.2013 року комісійної судової
автотехнічної експертизи по
дослідженню обставин зіткнення
автомобілів сторін є обґрунтованим, не
суперечить іншим матеріалам справи, та
не викликає сумніву в його
правильності.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надала суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу заперечень
проти позовних вимог, своїх зустрічних
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права.

Разом з тим, розподіляючи між сторонами
судові витрати, суд не врахував, що
відповідач у справі ОСОБА_3 є інвалідом
2 групи, а тому звільнена від сплати
судових витрат, у зв'язку з чим рішення
суду, в частині стягнення з неї
судового збору на користь ОСОБА_4, є
помилковим.

Так, за змістом ч. 2 ст. 88 ЦПК України
якщо сторона звільнена від сплати
судових витрат, вони компенсуються
іншій особі за рахунок держави у
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд помилково відрахував розмір
судового збору, який підлягає
поверненню позивачу ОСОБА_4, оскільки
за вимоги матеріального характеру йому
підлягає поверненню судовий збір у
розмірі 504,37 грн., та за вимоги
морального характеру - 8,50 грн., а всього
512,87 грн., а не 534,37 грн., як зазначив суд в
оскаржуваному рішенні.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
вважає за необхідне абзац четвертий
резолютивної частини рішення викласти
в іншій редакції та зазначити, що
судовий збір у розмірі 512,87 грн., який
сплачено ОСОБА_4 при зверненні до суду з
позовом, слід компенсувати йому за
рахунок держави у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

В іншій частині оскаржуване рішення
суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307,
п.4.ч1. ст. 309 ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 11 лютого 2014 року, в частині
розподілення між сторонами судових
витрат, змінити.

Абзац четвертий резолютивної частини
рішення викласти в наступній редакції:

«Судовий збір у розмірі 512,87 грн., який
сплачено ОСОБА_4 при зверненні до суду з
позовом, компенсувати ОСОБА_4 за
рахунок держави у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України».

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко