У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
Григоренка М.П.,

суддів: Максимчук З.М.,
Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю., з участю представника позивача
адвоката ОСОБА_1, відповідача та
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Рівненського міського суду від
27 лютого 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод
у користуванні житлом шляхом вселення,

В С Т А Н О
В И Л А :

06 листопада 2013 року ОСОБА_4
звернувся в Рівненський міський суд з
позовною заявою, в якій вказував, що він
є власником 12 частини однокімнатної
квартири, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, а власником другої половини є
відповідач ОСОБА_3

З огляду на те, що він не має іншого
житла, а відповідач ОСОБА_3 не допускає
його до користування вищевказаною
квартирою і ухиляється від його
пропозиції щодо сплати йому вартості
його частки у цій квартирі, або навпаки
продати йому свою частку у цій квартирі
за ту ж саму суму, позивач просив суд,
ухвалити рішення, відповідно до
положень ст. 41 Конституції України, ч.1.
ст. 321, ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 369 та ст. 391 ЦК
України, про усунення перешкод у
користуванні ним спірною квартирою,
шляхом вселення в цю квартиру та
зобов'язати відповідача не чинити йому
перешкоди у користуванні вказаною
квартирою.

Рішенням Рівненського міського суду
від 27 лютого 2014 року позов ОСОБА_4
задоволено.

________________________________________________________________________
___________

Провадження № 22-ц/787/785/2014
Головуючий у 1 інстанції : Денисюк
П.Д.

Доповідач : Григоренко
М.П.

Усунуто ОСОБА_4 перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом
вселення до неї та зобов'язано ОСОБА_3
не чинити перешкоди у користуванні
вказаною квартирою.

Не погодившись із вказаним
рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав на
нього апеляційну скаргу, в якій вказує,
що дане рішення прийняте судом першої
інстанції із грубим порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції безпідставно не
прийняв до уваги того, що хоча рішенням
апеляційного суду Рівненської області
від 09 липня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і
визнано співвласниками однокімнатної
квартири АДРЕСА_1, але останній не надав
будь-яких доказів, які свідчили про
державну реєстрацію права власності за
ним на вказану квартиру, а тому
відсутні підстави вважати, що він є
співвласником цієї квартири.

На даний час у спірній квартирі
проживає сім'я відповідача, яка
складається із нього, його дружини та
двох його неповнолітніх дітей, тому
рішення суду першої інстанції про
вселення позивача у спірну квартиру
суперечить положенням ЖК України, щодо
недопущення заселення квартири,
збудованої для однієї сім'ї, двома і
більше сім'ями та заселення однієї
кімнати особами різної статі, старшими
за дев'ять років, крім подружжя, а також
ст.ст. 8, 18 Закону України „Про охорону
дитинства".

Крім того, позивач не довів того, що
відповідач дійсно чинив йому перешкоди
у користуванні спірною квартирою, при
тому, що фактично ОСОБА_4 не звертався
до ОСОБА_3 з приводу отриманням ключів
від цієї квартири та проживання в ній.

Із цих підстав просив скасувати
оскаржуване рішення суду та ухвалити
нове, яким відмовити позивачу в
задоволенні позову, за
безпідставністю.

В ході апеляційного розгляду справи
ОСОБА_3 та його представник підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити.

Представник позивача просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_4, суд першої
інстанції керувався положеннями ч. 3 ст.
358 ЦК України та виходив із того, що в
ході судового розгляду були здобуті
докази того, що відповідач створює
перешкоди позивачу у користуванні
належною йому на праві приватної
власності часткою у спірній квартирі,
оскільки замінив замки на вхідних
дверях і лише сам із

своєю сім'єю проживає в цій квартирі, а
також не згідний на умови щодо продажу
своєї частки або купівлі частки
позивача.

Даний висновок суду першої інстанції
відповідає фактичним обставинам
справи, наявним у справі доказам та
ґрунтується на законі.

Доводи апеляційної скарги також не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Твердження відповідача про те, що
позивач не набув права власності на 12
частину спірної квартири, оскільки це
його право не зареєстровано у
встановленому порядку, на увагу не
заслуговують, оскільки це право за
ОСОБА_4 визнано рішенням апеляційного
суду Рівненської області від 09 липня 2012
року, яке набрало законної сили, а
відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові
рішення, які набрали законної сили,
обов'язкові для всіх органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконання на всій території України.

Положення житлового законодавства
України щодо недопущення заселення
квартири, збудованої для однієї сім'ї,
двома і більше сім'ями та заселення
однієї кімнати особами різної статі,
старшими за дев'ять років, крім
подружжя, підлягають застосуванню при
наданні жилих приміщень у будинках
державного і громадського житлового
фонду ( ст.ст. 31-60 ЖК України).

Питання користування жилими
приміщеннями в квартирах приватного
житлового фонду регламентовані в
статтях 150 -161 ЖК України.

Стаття 155 ЖК України передбачає, що
власника житла не може бути позбавлено
права користування цим житлом, крім
випадків, установлених чинним
законодавством.

Відповідно до статті 156 ЖК України,
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним
у будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні із власником будинку
(квартири), тому, з огляду на те, що
відповідач має право на користування
лише 12 частини спірної квартири, то і
членам сім'ї останнього належить таке
право саме в цих межах.

Статтею 358 ЦК України визначено, що
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

По справі встановлено, що
відповідач ухиляється від досягнення
із позивачем будь-якої домовленості
щодо встановлення порядку володіння та
користування спірною квартирою, яка
перебуває у їх спільній частковій
власності, а в ході апеляційного
розгляду справи ОСОБА_3 заявив, що він
не згоден сплачувати ОСОБА_4
компенсацію за користування його
часткою в спірній квартирі, а згоден
лише сплатити останньому вартість цієї
частки шляхом відрахувань із його
заробітної плати протягом
невизначеного проміжку часу.

Одними із загальних засад цивільного
судочинства, які вказані у статті 3 ЦК
України, є справедливість,
добросовісність та розумність, а також
судовий захист цивільного права та
інтересу.

Статтею 13 ЦК України визначено, що при
здійснені своїх прав особа зобов'язана
утримуватись від дій, які могли б
порушити права інших осіб та має
дотримуватись моральних засад
суспільства, з огляду на це, колегія
суддів, вважає, що ОСОБА_3, одноособово
використовуючи спірну квартиру лише
для проживання своєї сім'ї та ігноруючи
при цьому законні права та інтереси
відповідача на користування своєю
власністю, так як уникає від досягнення
із останнім домовленості щодо порядку
користування їх спільною квартирою чи
здійснення відповідної компенсації за
користування часткою позивача в цій
квартирі, порушує законі права та
інтереси ОСОБА_4, який має таке ж саме
законне право на проживання у спірній
квартирі.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_4
не довів факту створення йому
відповідачем перешкод у користуванні
спірною квартирою, могло б бути
прийнято до уваги лише у тому разі, якщо
б ОСОБА_3 не заперечував право
останнього на користування цією
квартирою, а обставини справи свідчать
про протилежне і тому доведенню не
підлягають.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції були правильно, всебічно і
повно встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення Рівненського міського суду від
27 лютого 2014 року підлягає залишенню
без змін, як ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-314, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
27 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають право оскаржити
ухвалу апеляційного суду та рішення
суду першої інстанції до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили ухвали апеляційної інстанції.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді :
Максимчука З.М.

Рожин Ю.М.