Справа № 445/1202/13
Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/783/751/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді - Копняк
С.М.

суддів - Мацея
М.М., Монастирецького Д.І.

секретар - Олексів
О.А.

з участю представника позивача -
Жарського І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Золочівського районного суду
Львівської області від 14 листопада 2013
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «Приват Банк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
кредиту,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Золочівського районного
суду Львівської області від 14
листопада 2013 року позов Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «Приват Банк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
кредиту - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства КБ
"Приват Банк" - 32809,10 грн.
заборгованості по кредиту, з яких:

- 6240 грн.08 коп. - тіло по кредиту;

-657 грн.57 коп. - відсотки за
користування кредитними коштами;

-1340 грн.25 коп. - комісія;

-500 грн.00 коп. - штраф (фіксована
частина);

-1538 грн.53 коп. - штраф (процентна
складова);

-22 532 грн. 67 коп. - пеня.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

В обґрунтування апеляційною скарги,
покликається на те, що рішення
Золочівського районного суду
Львівської області від 14 листопада 2013
року ухвалено з порушенням норм
матеріального права, зокрема вимог ч.3
ст.551 ЦК України, в частині відмови суду
в зменшенні фінансової санкції - пені.
Законодавство України пов»язує
застосування ч.3 ст.551 ЦК України із
конкретною обставиною - значне
перевищення розміру збитків кредитора.
Також вказується, що крім зазначеного
перевищення збитків, можуть бути
враховані і інші обставини. В даній
справі сума пені у 4 рази перевищує суму
боргу по тілу кредиту і відсотках за
користування кредитними коштами.

Також зазначає, що стягнення на
користь відповідача пені в сумі 23 482
грн.13 коп. поставить відповідача в
тяжке матеріальне становище, оскільки
станом на 2013 рік відповідач не
спроможний сплатити таку суму боргу,
так як не працює, жодного майна у
власності не має і ніколи не мав.

Вважає, що розмір пені по відношенню до
розміру заборгованості за основним
боргом є занадто великим. Крім того,
суд залишив поза увагою і ту обставину,
що згідно ст.61 Конституції України
ніхто не може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення,
відповідно нарахування двох видів
відповідальності є незаконним та
суперечить Конституції України.

Просить рішення
Золочівського районного суду
Львівської області від 14 листопада 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким зменшити розмір
неустойки до розміру штрафу в сумі 2
086,001 грн., в решті рішення суду залишити
без змін.

Відповідач та його представник, будучи
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, до суду не
з»явились, що відповідно до вимог ст.305
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника позивача
Жарського І.Р. в заперечення мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
часткового задоволення апеляційної
скарги з наступних мотивів.

Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст.292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що оскаржуване рішення
суду не в повній мірі відповідає
зазначеним вимогам закону, виходячи з
наступного.

Рішення суду першої інстанції про
стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості по тілу
кредиту, відсотках за користування
кредитними коштам комісії та штрафів
сторонами не оскаржувалось і тому в
цій частині законність та
обґрунтованість такого судом
апеляційної інстанції не
перевіряється.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено,
що зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і у встановлений строк
згідно з вказівками закону, договору. У
відповідності з укладеним договором та
ст.ст.1049,1050,1054 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути кредит та
сплатити проценти.

За правилами ст.549 ЦК України,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст.ст.256-258 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Для окремих видів вимог законом може
встановлюватись спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю. Позовна давніть в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч.1 ст.267 ЦК України).

Згідно ч.5 ст.261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Крім того, п.7 ч.13 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів»
визначено, що у випадку, якщо
кредитодавець у позасудовому порядку
або до судового провадження
звертається з вимогою про повернення
споживчого кредиту або погашення
іншого боргового зобов'язання
споживача, кредитодавець не може у
будь-який спосіб вимагати будь-якої
плати або винагороди від споживача за
таке звернення. При цьому кредитодавцю,
зокрема, забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Відповідно до п.31 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
враховуючи положення ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів», у
спорах щодо споживчого кредитування
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув. У зв'язку із цим
позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Судом встановлено, що між позивачем та
відповідачем 21 травня 2008 року було
укладено кредитний договір за умовами
якого відповідач отримав споживчий
кредит у розмірі 7446 грн. 10 коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення 21 травня
2010 року.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав і
обов'язків є, у тому числі, договори та
інші правочини. Отже, вказаний вище
договір породив певні права та
зобов'язання сторін.

З наявного в матеріалах справи
розрахунку про операції по цьому
кредиту вбачається, що останній платіж
за договором відповідачем здійснено
25.09.2008 року (а.с. 2). Будь-яких доказів
здійснення проплат за цим кредитним
договором відповідачем в період з
25.09.2008 року по день звернення до суду
позивачем не надано.

За умовами договору термін його дії
починається з моменту підписання 21
травня 2008 року та завершується 21 травня
2010 року. Те, що умови даного кредитного
договору на час звернення позивача із
позовом до суду відповідачем виконані
не були, колегія судів не трактує як те,
що кредитний договір продовжує діяти,
оскільки це не відповідає вимогам ст.252
ЦК України, де прямо зазначено, що строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Як роз'яснено в п.3.3 розділу 3 Постанови
пленуму Вищого господарського суду
України № 10 від 29 травня 2013 року умова
укладеного сторонами договору про те,
що останній діє до повного виконання
зобов'язань не є умовою про збільшення
позовної давності, оскільки остання за
своєю правовою природою є певним
періодом у часі (частина перша статті
251, стаття 256 ЦК України), який
починається від конкретного дня і
спливає також у певний момент часу.

За таких обставин колегія судді
приходить до висновку, що до вимоги про
стягнення пені застосовується
спеціальна позовна давність строком в
один рік і така по даній справі має
відраховуватись з 25 вересня 2008 року -
дня здійснення відповідачем останньої
проплати за договором. Таким чином,
строк позовної давності на вимогу про
сплату пені за кредитним договором
сплинув 25 вересня 2009 року, а позивач
звернувся до суду з такою вимогою лише
у березні 2012 року.

На зазначене вище суд першої інстанції
уваги не звернув, невірно застосував
норми матеріального права, зокрема, не
застосував до цієї вимоги позовну
давність, яка підлягала застосуванню
навіть за відсутності заяви
відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, оскільки судом першої
інстанції не виконано всі вимоги
цивільного судочинства - порушено та
неправильно застосовано норми закону,
який підлягає застосуванню до даних
правовідносин, що відповідно до вимог
ст.309 ЦПК України є безумовною
підставою для скасування судового
рішення та ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову в
частині стягнення пені.

Керуючись ст.ст.88,209 ч.3,303,304,307 ч.1 п.2,308 ч.1
п.4,313,314 ч.2,316,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Золочівського районного суду
Львівської області від 14 листопада 2013
року - задовольнити частково.

Рішення Золочівського районного суду
Львівської області від 14 листопада 2013
року в частині стягнення з ОСОБА_3 в
користь Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» пені в сумі 22 532 грн. 67 коп.
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким в задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_3 про стягнення пені відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» 229 грн.40 коп. судових
витрат.

В решті рішення Золочівського
районного суду Львівської області від
14 листопада 2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з дня набрання ухвалою
апеляційного суду законної сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Мацей М.М.

Монастирецький Д.І.