У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 20 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду із указаним позовом,
у якому просило стягнути із ОСОБА_3 на
свою користь заборгованість у розмірі
23 493 грн 12 коп. та судові витрати по
справі.

В обґрунтування заявленого позову ПАТ
КБ «ПриватБанк» зазначало, що
відповідно до умов укладеного між
сторонами кредитного договору від 14
квітня 2006 року відповідач отримала
кредит у розмірі 7 000 грн зі сплатою 24 %
річних на суму залишку заборгованості
і щомісячної комісії у розмірі 1,5 % від
суми виданого кредиту. У результаті
порушення позичальником норм закону та
умов договору станом на 19 липня 2013 року
утворилася заборгованість у розмірі 23
493 грн 12 коп., з яких: 1 557 грн 48 коп. -
заборгованість за кредитом, 8 476 грн 17
коп. - заборгованість по відсоткам за
користування кредитом, 12 934 грн 47 коп. -
пеня за несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання.

Ураховуючи викладене, позивач просив
задовольнити позов та стягнути із
ОСОБА_3 заборгованість у вказаному вище
розмірі.

Рішенням Драбівського районного суду
Черкаської області від 16
вересня 2013 року у задоволенні позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 20 листопада 2013 року
рішення місцевого суду скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 3 114 грн 96
коп., з яких 1 557 грн 48 коп. -
заборгованість по тілу кредиту, 1 557 грн
48 коп. - пеня за неналежне виконання
договору. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
решти позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення із ОСОБА_3 відсотків за
користування кредитом у розмірі 8 476 грн
17 коп. та ухвалити в цій частині нове
рішення, яким задовольнити вказані
позовні вимоги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
пропустив строк позовної давності для
вимоги про повернення кредиту, строк
давності якої минув, керуючись при
цьому роз'ясненнями, викладеними у п. 31
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення по
суті спору, апеляційний суд виходив із
того, що трирічний строк позовної
давності за вимогами позивача про
стягнення відсотків за користування
кредитом збіг, а заборгованість по тілу
кредиту в сумі 1 557 грн 48 коп.
підлягає до стягнення. Окрім того, суд
на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК
України вирішив зменшити розмір
неустойки, яка підлягає стягненню з
ОСОБА_3, з 12 934 грн 47 коп. до 1 557 грн 48 коп.

Проте повністю погодитись із такими
висновками не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами установлено, що 14 квітня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, згідно з
умовами якого останній було надано
кредит у розмірі 7 000 грн зі сплатою 24 %
річних на суму залишку заборгованості
і щомісячної комісії у розмірі 1,5 % від
суми виданого кредиту. У результаті
порушення позичальником норм закону та
умов договору станом на 19 липня 2013 року
утворилася заборгованість у розмірі 23
493 грн 12 коп., з яких: 1 557 грн 48 коп. -
заборгованість за кредитом, 8 476 грн 17
коп. - заборгованість по відсоткам за
користування кредитом, 12 934 грн 47 коп. -
пеня за несвоєчасне виконання
грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а відповідно до
вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

У ході розгляду справи ПАТ КБ
«ПриватБанк» зазначав, що у період з 30
березня 2010 року по 24 лютого 2012 року
відбувалося погашення заборгованості
за кредитним договором, шляхом
списання коштів з картки позичальника.
Загальна сума погашеного боргу
складала 761 грн 16 коп. Жодного разу
відповідач не зверталася до банку із
заявами, що вона не згодна із списанням
з картки та воно є незаконним. Таким
чином, ОСОБА_3 визнавала свій борг, а
тому строк позовної давності має
відраховуватися з 25 лютого 2012
року.

Зазначені обставини підлягають
перевірці, так як відповідно до
ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

У дослідженні обставин, пов'язаних із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку суду необхідно у
кожному випадку встановлювати, коли
конкретно вчинені боржником
відповідні дії, маючи на увазі, що
переривання перебігу позовної
давності може мати місце лише в межах
строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, з урахуванням
конкретних обставин справи можуть
належати: визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій. При цьому якщо
виконання зобов'язання передбачалося
частинами або у вигляді періодичних
платежів і боржник вчинив дії, що
свідчать про визнання лише певної
частини (чи періодичного платежу), то
такі дії не можуть бути підставою для
переривання перебігу позовної
давності стосовно інших (невизнаних)
частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання
зобов'язання вважається таким, що
перериває перебіг позовної давності,
лише за умови, коли такі дії здійснено
уповноваженою на це особою, яка
представляє боржника у відносинах з
кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад,
неоспорювання ним безспірного
списання коштів, якщо така можливість
допускається за законом або договором)
не свідчить про переривання перебігу
позовної давності, оскільки таке
переривання можливе лише шляхом
вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в
тому числі і його сплата, саме по собі
не є доказом визнання ним також і
додаткових вимог кредитора (зокрема,
неустойки, процентів за користування
коштами), а так само й вимог щодо
відшкодування збитків і, відтак, не
може вважатися перериванням перебігу
позовної давності за зазначеними
вимогами.

Визнання боржником свого боргу після
спливу позовної давності не свідчить
про переривання перебігу такої
давності.

Суд апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
зазначених доводів апеляційної скарги
не перевірив та не надав їм належної
оцінки, не встановив чи дійсно
погашення заборгованості шляхом
списання банком з картки ОСОБА_3 коштів
свідчить про вчинення нею дії та
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

При цьому надані банком меморіальні
ордери про часткове погашення
відповідачем заборгованості за
кредитним договором не містять ані
підписів ОСОБА_3, ані печатки банку.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст.
267 ЦК України). Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Суд першої інстанції, пославшись на п. 31
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернув уваги на зміни в
законодавстві й на те, що в зазначеному
пункті постанови роз'яснюються
застосування ч. 13, а не ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Отже, для застосування судом першої
інстанції позовної давності необхідна
заява відповідачки, зроблена нею до
винесення рішення, про що вона заявляла
у судових засіданнях від 6 вересня 2013
року та від 16 вересня 2013 року.

Суд на вищезазначені положення закону
та обставини справи уваги не звернув,
не встановив дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з кредитного
договору та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв'язку з
пропуском строку позовної давності,
яка застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції також не може залишатися в
силі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, характер
правовідносин, що виник між сторонами,
та правова норма, яка підлягає до
застосування для їх вирішення судами
не встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Драбівського районного суду
Черкаської області від 16
вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 20 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко