Справа № 740/1206/13-ц Провадження №
22-ц/795/752/2014 Головуючий у I інстанції -
Гордієць Л. В. Доповідач - Шитченко Н.
В.Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бойко О.В., Шарапової О.Л.,

при секретарі - Мартиновій А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційними скаргами
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Ніжинського
міськрайонного суду від 20 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
частку матеріалів, що були використані
в процесі будівництва житлового
будинку, на частку нежитлової будівлі
та про стягнення одержаних доходів, -

в с т а н о в и в:

В березні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом, в якому просила,
уточнивши в ході розгляду справи
заявлені вимоги, провести розподіл
спільного майна подружжя:

визнати за нею право власності на 1/2
частку від нерозподіленої частини
нежитлової будівлі площею 297,6 кв. м, що
розташована по АДРЕСА_1, та виділити їй
в натурі згідно з варіантом № 1
висновку № С-201 судової
будівельно-технічної експертизи
коридор 2-1, котельню 2-2, сходи 2-3, сходову
клітину 2-4, прихожу 2-5, житлову кімнату
2-6, житлову кімнату 2-7, житлову кімнату
2-8, житлову кімнату 2-9, кухню 2-10, туалет
2-11, котельню 2-12, що становить 9/20 часток
нежитлової будівлі;

стягнути з ОСОБА_2 на її користь
компенсацію за отримання надлишку при
розподілі в сумі 111058,5 грн.;

визнати за нею право власності на 1/2
частину будівельних матеріалів, що
були використані в процесі будівництва
житлового будинку АДРЕСА_2 та стягнути
з ОСОБА_2 на її користь половину
вартості будівельних матеріалів в
розмірі 204125,61 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2
частину отриманого ним доходу від
підприємницької діяльності в розмірі
154016,7 грн.

Рішенням Ніжинського міськрайонного
суду від 20 лютого 2014 року:

визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вартість будівельних
матеріалів, що були використані в
процесі будівництва житлового будинку
АДРЕСА_2 на суму 408251,22 грн.; визнано за
кожною із сторін право власності на 1/2
частину будівельних матеріалів на суму
204125,61 грн., що були використані в
процесі будівництва житлового будинку
АДРЕСА_2;

визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщення АДРЕСА_1 та
визнано за кожною із сторін право
власності на 1/2 частину наведених вище
приміщення АДРЕСА_1, вирішено питання
судових витрат. В задоволенні решти
заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, вважаючи
рішення таким, що постановлено з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, просить його
змінити і задовольнити заявлений нею
позов повністю.

Вказує, що суд першої інстанції
безпідставно не провів реальний
розподіл приміщення АДРЕСА_1
відповідно до наявного експертного
висновку і лише визнав за сторонами
право власності на 1/2 частину кожного з
об'єктів нерухомості. Вважає
неправомірною відмову у стягненні на
її користь вартості 1/2 частини
будівельних матеріалів, що були
використані в процесі будівництва
житлового будинку АДРЕСА_2 в сумі 204125,61
грн. Зазначає, що є хибним висновок суду
про те, що отриманий ОСОБА_2 доход від
підприємницької діяльності був
витрачений на родину і складав частину
сімейного бюджету.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду і закрити
провадження у справі, вказуючи на те, що
рішенням Ніжинського міськрайонного
суду від 25 серпня 2009 року вже було
проведено поділ майна подружжя та
встановлено, що земельна ділянка по
АДРЕСА_1 не входить до складу спільного
майна подружжя і являється особистою
власністю ОСОБА_2, а отже суд
безпідставно визнав за кожною із
сторін право власності на 1/2 частину
цих об'єктів нерухомості.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
перевіривши доводи апеляційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає,
апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
частковому задоволенню, враховуючи
наступне.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Задовольняючи частково заявлені
ОСОБА_1 вимоги, суд першої інстанції
виходив з того, що в ході розгляду
справи встановлено, що рішенням
Ніжинського міськрайонного суду від 25
серпня 2009 року було проведено розподіл
майна подружжя ОСОБА_1 та визнано, що
будівельні матеріали і обладнання, які
були використані в процесі будівництва
житлового будинку АДРЕСА_2 є спільним
майном подружжя, а отже за кожною із
сторін слід визнати право власності на
1/2 їх частину. Суд вказав, що залишилась
нерозподіленою також інша частина
нерухомості по АДРЕСА_1, яка є майном
подружжя, зокрема: приміщення АДРЕСА_1,
а тому визнав за сторонами право
власності на 1/2 їх частину, зазначивши,
що реальний розподіл неможливий за
приписами ст. 364 Цивільного кодексу
України. Відмовляючи в задоволенні
вимог ОСОБА_1 про стягнення частини
доходу, отриманого від підприємницької
діяльності ОСОБА_2, суд послався на те,
що цей дохід відповідач отримував в
період спільного проживання і
використовував як кошти сімейного
бюджету.

З таким висновком місцевого суду
частково погоджується апеляційний суд,
виходячи з наступного.

По справі встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 11
серпня 1988 року по 6 жовтня 2009 року (а.с. 8,
9).

Технічним паспортом на жилий будинок,
оформленим на ім'я ОСОБА_2 (а.с. 10-13),
засвідчено наявність житлового
будинку АДРЕСА_2, що на час розгляду
справи не введений в експлуатацію.

8 липня 2010 року за ОСОБА_2 зареєстровано
право власності на нежиле приміщення
«магазин» АДРЕСА_1, (а.с. 37-38). ОСОБА_2
також з 2004 року являється власником
земельної ділянки за наведеною вище
адресою розміром 214 кв. м з цільовим
призначенням для здійснення
підприємницької діяльності (а.с. 186-189),
яка рішенням Ніжинського
міськрайонного суду від 25 серпня 2009
року визнана його особистою власністю.

8 липня 2010 року за ОСОБА_2 зареєстровано
право власності на квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 149,5 кв. м (а.с. 63).

Ніжинська об'єднана державна податкова
інспекція надала інформацію про доходи
ПП ОСОБА_2 за період 2001-2009 роки (а.с. 35).

Висновком експерта № С-201 від 15 жовтня
2013 року (а.с. 138-170) визначено вартість
будівельних матеріалів, які були
використані при будівництві житлового
будинку АДРЕСА_2 в сумі 408251,22 грн. та
визначено варіанти поділу 297,6 кв. м
будівлі АДРЕСА_1 на 1/2 та 1/2 частини.

Рішенням Ніжинського міськрайонного
суду від 25 серпня 2009 року (а.с. 14-29)
проведено розподіл майна подружжя
ОСОБА_2 і, в тому числі, визнано, що не
належить до спільної сумісної
власності подружжя і є особистою
приватною власністю ОСОБА_2 нежитлова
будівля магазину «А» площею 117,8 кв. м,
ганок а, ганок а1 і земельна ділянка
площею 0,0214 га, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2 відмовлено в
частині визнання за ним права
особистої власності на частину
нежитлової будівлі магазину площею 297,8
кв. м за цією ж адресою, оскільки суду
не було надано доказів того, що вказана
частина нежитлової будівлі завершена
будівництвом та прийнята в
експлуатацію, а з вимогою про визнання
за ним права власності на будівельні
матеріали і обладнання, що використані
в процесі будівництва, ОСОБА_2 не
звертався. Цим же рішенням встановлено,
що незакінчений будівництвом житловий
будинок АДРЕСА_2 є спільним майном
подружжя. В задоволенні позову ОСОБА_1
про визнання за нею права власності на
цей будинок відмовлено з тих підстав,
що останній не прийнятий в
експлуатацію, а з вимогою про визнання
за нею права власності на будівельні
матеріали і обладнання, що використані
в процесі будівництва, ОСОБА_1 не
зверталась.

Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу
України визначено, що у разі поділу
майна, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Нормами ст. 57 цього кодексу
встановлено, що особистою приватною
власністю чоловіка, дружини є, в тому
числі, майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Статтею 60 цього кодексу закріплено, що
майно, набуте подружжям під час шлюбу,
належить чоловікові та дружині на
праві спільної сумісної власності.
Кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної власності
подружжя.

Положеннями ст. 69, 70, 71 Сімейного
кодексу України визначено право на
поділ майна, що належить на праві
спільної сумісної власності і частки
чоловіка та дружини є рівними. Майно
подружжя ділиться між ними в натурі.

Частина 3 ст. 61 ЦПК України вказує, що
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, апеляційний суд приходить
до висновку, що рішенням Ніжинського
міськрайонного суду від 25 серпня 2009
року встановлено, що незакінчений
будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2
є спільним майном подружжя, тому суд
першої інстанції правильно визнав за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
матеріалів і обладнання, що були
використані в процесі його
будівництва, оскільки за положеннями
ст. 331 Цивільного кодексу України до
здачі будинку в експлуатацію особа
вважається власником будівельних
матеріалів.

Не беруться до уваги доводи
апеляційної скарги ОСОБА_1 про
необхідність стягнення з відповідача
на її користь коштів в сумі 204125 грн., як
половини вартості цього будинку,
оскільки задоволення судом вимоги про
визнання права власності, що заявлена
ОСОБА_1, виключає можливість отримання
нею грошової компенсації за умови, що
особа не ставить питання про
припинення її права власності. ОСОБА_1
питання про припинення її права на
частку у спільному майні подружжя не
ставила і не просила залишити його у
власності колишнього чоловіка. За
таких обставин, суд першої інстанції,
розглядаючи справу відповідно до
положень ст. 11 ЦПК України в межах
заявлених стороною вимог, обґрунтовано
дійшов до висновку про відсутність
підстав для стягнення з ОСОБА_2 коштів,
пославшись на невизначеність вимог
позивача щодо подальшого статусу
спірного майна.

Колегія суддів вважає також правильним
висновок суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини доходів,
отриманих відповідачем від здійснення
підприємницької діяльності за період
2001-2009 роки в сумі 154016,7 грн., оскільки
погоджується з висновком суду про те,
що вказані кошти відповідачем були
отримані під час перебування у шлюбі в
період спільного проживання сторін і
використовувались, як кошти сімейного
бюджету.

Положеннями ст. 59 ЦПК України
визначено, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами. Виходячи з цього, є
припущеннями доводи апеляційної
скарги про витрачання відповідачем
коштів виключно на підприємництво,
оскільки доказів щодо приховування або
привласнення коштів ОСОБА_2 від родини
за період шлюбу, суду не надано.

Колегія суддів не вважає викладені
апелянтом з посиланням на рішення
Ніжинського міськрайонного суду від 25
серпня 2009 року обставини витрачання
ОСОБА_2 коштів від підприємницької
діяльності преюдиційними, оскільки
предметом розгляду даної справи був
розподіл майна подружжя, а не джерела
формування та витрачання його доходів.
З пояснень самої ОСОБА_1, що зафіксовані
в наведеному рішенні (абзац 4 п'ятої
сторінки рішення), вбачається, що "…всі
кошти, отримані від продажу товарів
обох підприємців, являлись спільними,
по необхідності витрачались на
закупівлю товарів, та обов'язкові
платежі обох підприємців. Ці ж кошти
вони витрачали на свої родинні потреби,
такі, як паливо, одяг, продукти
харчування та інше…». Таким чином, сама
ОСОБА_1, обґрунтовуючи заявлені на той
час вимоги, визнавала наявність у
родини спільного бюджету, що складався
і з отриманого кожним з подружжя доходу
від підприємницької діяльності.

На думку апеляційного суду, підлягає
частковому задоволенню апеляційна
скарга ОСОБА_2, оскільки зроблені судом
першої інстанції висновки про
належність до спільної сумісної
власності подружжя частки у нежитловій
будівлі площею 297,8 кв. м, яка
розташована по АДРЕСА_1, не
відповідають обставинам справи.
Визнаючи за кожною із сторін право
власності на половину кафе та квартири,
суд першої інстанції виходив з того, що
розподіл цього майна в ході розгляду
справи Ніжинським міськрайонним судом
25 серпня 2009 року не відбувся. Разом з
тим, колегія суддів не може погодитись
з таким висновком, оскільки в
задоволенні позову ОСОБА_2 в частині
визнання цього майна його особистою
власністю було відмовлено лише з тих
підстав, що останній не набув права
власності на нього, не здавши в
експлуатацію. Розглядаючи справу в 2009
році, суд зробив висновок, що це майно є
особистою приватною власністю ОСОБА_2,
як приватного підприємця, і зазначив,
що ОСОБА_1 не довела належними і
допустимими доказами те, що майно
придбано, в тому числі і за рахунок її
коштів. Отже, ці встановлені судовим
рішенням обставини в силу ст. 61 ЦПК
України доказуванню не підлягають.

Рішення Ніжинського міськрайонного
суду від 25 серпня 2009 року набрало
законної сили і на момент ухвалення
відповідало положенням діючого
сімейного законодавства, в тому числі,
і щодо визнання майна приватного
підприємця, що набуто у шлюбі,
особистою власністю одного з подружжя.
В даний час ОСОБА_1 просить провести
розподіл фактично того ж майна,
правовий статус якого вже визначений
судом як особиста власність, але після
введення нерухомості в експлуатацію.
Тому не беруться до уваги посилання
позивача на наявність рішення
Конституційного Суду України від 19
вересня 2012 року у справі № 1-8/2012, за яким
статутний капітал та майно приватного
підприємства є об'єктом спільної
власності подружжя, оскільки фактично
і доводи позову, і доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1 в цій частині зводяться
до того, розподіл необхідно провести
тому, що відбулись зміни в судовій
практиці відносно статусу майна
приватного підприємця. Наведені у
рішенні Конституційного Суду України
висновки відносно спільного майна
подружжя набули чинність від дня
прийняття такого рішення і є
обов'язковими до подальшого
затосування при вирішенні відповідних
спорів, але зворотної сили в часі не
мають. Отже, на думку колегії суддів,
частину нежитлової будівлі магазину
площею 297,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 слід
виключити з розподілу майна подружжя,
оскільки наявне судове рішення, яким
визначено, що наведена нерухомість є
особистою приватною власністю ОСОБА_2

Відтак, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України, апеляційний суд приходить до
висновку, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції підлягає частковому
скасуванню з постановленням нового
рішення про відмову ОСОБА_1 в
задоволенні вимог про визнання права
на частку нежитлової будівлі з
наведених вище мотивів.

Слід змінити також рішення суду першої
інстанції в частині розподілу судових
витрат, оскільки, стягнувши їх повністю
з ОСОБА_2, суд не врахував закріплений в
статті 88 ЦПК України принцип
пропорційності до розміру задоволених
вимог. Таким чином, ОСОБА_2 підлягають
частковому відшкодуванню ОСОБА_1
сплачений нею в суді першої інстанції
судовий збір у сумі 653,9 грн. та у
відшкодування витрат, пов'язаних з
проведенням судової експертизи, 2448 грн.

Керуючись ст. 57, 60, 70 Сімейного кодексу
України, ст.ст. 88, 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313,
316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,
-

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного
суду від 20 лютого 2014 року в частині
визнання спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщення АДРЕСА_1,
визнання за кожним з подружжя права
власності на 1/2 частину цієї
нерухомості - скасувати та в
задоволенні цих позовних вимог
відмовити.

Рішення Ніжинського міськрайонного
суду від 20 лютого 2014 року в частині
розподілу судових витрат змінити,
стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у
відшкодування сплаченого судового
збору 653,9 грн. та у відшкодування
витрат, пов'язаних з проведенням
судової експертизи, 2448 грн.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судовий збір в сумі 1827 грн. за розгляд
справи в апеляційній інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: