У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
Комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
«Хрещатик», Комунального підприємства
Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю,
Головного управління юстиції у м.
Києві, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23,
ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,
ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31,
ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35,
ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39,
ОСОБА_40, ОСОБА_41, ОСОБА_42, ОСОБА_43,
ОСОБА_44, ОСОБА_45, ОСОБА_46, ОСОБА_47,
ОСОБА_48, ОСОБА_49, ОСОБА_50, ОСОБА_51,
ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55,
ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, ОСОБА_59,
ОСОБА_60, ОСОБА_61, ОСОБА_62, ОСОБА_63,
ОСОБА_64, ОСОБА_65, ОСОБА_66, ОСОБА_67,
ОСОБА_68, ОСОБА_69, ОСОБА_70, ОСОБА_71,
ОСОБА_72, ОСОБА_73, ОСОБА_74, ОСОБА_75,
ОСОБА_76, ОСОБА_77, ОСОБА_78, ОСОБА_79,
ОСОБА_80, ОСОБА_81, ОСОБА_82, ОСОБА_83,
ОСОБА_84, ОСОБА_85, ОСОБА_86, ОСОБА_87,
ОСОБА_88, ОСОБА_89, ОСОБА_90, ОСОБА_91,
ОСОБА_92, ОСОБА_93, ОСОБА_94, ОСОБА_95,
ОСОБА_96, ОСОБА_97, ОСОБА_98, ОСОБА_99,
ОСОБА_100, ОСОБА_101, ОСОБА_102, товариство з
обмеженою відповідальністю «Медіа
Проект Плюс» про визнання права
власності та зобов'язання вчинити дії
та позовом ОСОБА_89 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Печерської районної в м. Києві
державної адміністрації, Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства «Хрещатик» про визнання
недійсним інвестиційного контракту,
зобов'язання вчинити дії та
відшкодування збитків, за касаційною
скаргою ОСОБА_89 на рішення
Апеляційного суду м. Києва від 09 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що їм на праві
власності у рівних частках належить
квартира АДРЕСА_1. 20 жовтня
2000 року між ОСОБА_3 та державною
адміністрацією Старокиївського району
м. Києва укладено інвестиційний
контракт № 214 про переобладнання
горища житлового будинку АДРЕСА_1.
Після підписання вказаного контракту
позивачі протягом 2001-2002 років
за рахунок власних коштів здійснили
роботи по реконструкції горища, однак
після завершення цих робіт не мали
можливості оформити право власності на
реконструйоване горищне приміщення у
зв'язку з тим, що організації, які
надавали дозвіл на реконструкцію, на
той час вже не існували. Посилаючись на
те, що вони добросовісно заволоділи і
користувались вказаним майном,
позивачі просили суду порядку
набувальної давності визнати за ними
право власності на реконструйоване
горищне приміщення над квартирою
АДРЕСА_1 площею 57,6 кв.м і вважати
квартирою загальною площею 141,5 кв.м,
зобов'язати Печерську РДА у м. Києві і
КП УЖГ «Хрещатик» прийняти в
експлуатацію дане приміщення та
зобов'язати КМБТІ зареєструвати право
власності на зазначене приміщення.

ОСОБА_89 звернулася до суду із
зустрічним позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Печерської районної в м.
Києві державної адміністрації,
комунального підприємства по
утриманню житлового господарства
«Хрещатик» про визнання недійсним
інвестиційного контракту, посилаючись
на те, що відповідачі здійснили
реконструкцію горища з
переплануванням квартири АДРЕСА_1 з
порушенням норм та правил без згоди
співвласників будинку. Крім того
зазначила, що 17 листопада 1997 року
розпорядженням Старокиївської
районної у м. Києві державної
адміністрації № 479 їй надано у
користування горищне приміщення
площею 130,0 кв.м, яке знаходиться
над квартирою АДРЕСА_2. Разом з тим,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 незаконно, самовільно
та без згоди позивачки забудували 57,5
кв.м наданого їй в оренду горищного
приміщення. Також зазначила, що ОСОБА_104
всупереч умовам інвестиційного
контракту про переобладнання горища
житлового будинку від 20 жовтня 2000 року
здійснила переобладнання горищного
приміщення площею 136 кв.м замість 32 кв.м,
наданих їй в оренду. Посилаючись на те,
що відповідачі порушують її права,
просила суд задовольнити заявлені
вимоги.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 12 березня 2013 року у
задоволенні позовів відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
09 грудня 2013 року рішення суду першої
інстанції у частині відмови у
задоволенні первісного позову
скасовано та ухвалено у цій частині
нове рішення про часткове задоволення
позову. Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 право
власності на реконструйоване своїм
коштом горищне приміщення над
квартирою АДРЕСА_1 площею 57,6 кв.м, що
входить до квартири
АДРЕСА_1 загальною площею 141,5
кв.м. В іншій частині первісних
позовних вимог відмовлено. У решті
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_89,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовів, суд
першої інстанції, виходив із того, що
позивачі за первісним позовом не
можуть набути право власності на
спірне майно за набувальною давністю,
оскільки для цього відсутні правові
підстави, визначені ст. 344 ЦК України, а
зустрічний позов не доведений
належними доказами.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції у частині відмови у
задоволенні первісного позову та
ухвалюючи у цій частині нове рішення
про часткове задоволення позову, суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 331 ЦК
України, ст. 370 ЦК України реконструкція
горища проведена позивачами з
дотриманням чинних будівельних,
санітарно-технічних та інших норм і
правил, не порушує прав та охоронюваних
законом інтересів інших осіб, є
невід'ємною частиною нового
неподільного об'єкта нерухомості.

З таким висновком апеляційного суду
повністю погодитись не можна, оскільки
він не ґрунтується на матеріалах
справи та суперечить нормам
матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення у повній мірі не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на праві спільної часткової власності
належить квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 21).

20 жовтня 2000 року між ОСОБА_3 та
Державною адміністрацією
Старокиївського району м. Києва було
підписано інвестиційний контракт
№ 214 про переобладнання горища
житлового будинку АДРЕСА_1 та заміну
даху на мансардний поверх
(т. 1 а. с. 10-12).

Відповідно до п. 1.1 даного контракту
власник у встановленому порядку
передає інвестору площу горищного
приміщення 32,0 кв.м житлового АДРЕСА_1 з
метою її переобладнання під мансарду
на засадах довгострокової оренди.

У п. 1.2 контакту зазначено, що інвестор
за власні кошти забезпечує здійснення
переобладнання горища житлового
АДРЕСА_1 у мансардний поверх у межах
площі, зазначеної у п. 1.1 контракту, та
на умовах контракту.

Відповідно до договору оренди жилого
приміщення строк дії договору
встановлений з 04 жовтня 2000 року по 04
жовтня 2010 року (т. 1 а. с. 6, 13-17).

Згідно з висновком судової
будівельно-технічної експертизи від 25
жовтня 2012 року № 995/996/12-43 квартира
НОМЕР_1 після її реконструкції шляхом
збільшення загальної площі за рахунок
використання мансардного поверху
відповідає державним будівельним
нормам, дотримано функціонування
водопостачання, водовідведення
(каналізації), газопостачання та
опалення будинку (т. 4 а. с. 149-170).

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» від 19 червня 1992 року №
2482-ХІІ (з наступними змінами і
доповненнями) у процесі приватизації
громадяни набувають право власності на
квартири та допоміжні приміщення
багатоквартирного будинку, які
призначені для забезпечення його
експлуатації та побутового
обслуговування мешканців будинку
(сходові клітини, вестибюлі, перехідні
шлюзи, позаквартирні коридори,
колясочні, кладові, сміттєкамери,
горища, підвали, шахти і машинні
відділення ліфтів, вентиляційні камери
та інші технічні приміщення).

Цим положенням Закону дано офіційне
тлумачення згідно з рішенням
Конституційного Суду України від 2
березня 2004 року № 4-рп/2004.

Зокрема, у рішенні Конституційного
Суду України вказано, що допоміжні
приміщення (підвали, сараї, кладовки,
горища, колясочні і ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир.

Тобто право володіння, користування та
розпорядження допоміжними
приміщеннями мають усі співвласники
житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи,
Холдинговою компанією «Київміськбуд»
було розроблено робочий проект
перепланування квартири позивачів з
реконструкцією частини горища під
мансардний поверх у межах зазначеної
квартири (т. 1 а. с. 18-19, 22-25).

У висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 25
жовтня 2012 року зазначено, що порушень
вимог будівельних норм у робочому
проекті перепланування двокімнатної
квартири НОМЕР_1 з реконструкцією
частини горища під мансардний поверх (у
межах зазначеної квартири) будинку по
вул. Станіславського,
будинок № 3 у м. Києві, не виявлено (т. 4 а.
с. 169-170).

Проте з відповіді Печерської районної
у м. Киві державної адміністрації від
30 червня 2011 року № 8136/1/11 щодо
визнання права власності на
реконструйоване горищне приміщення
вбачається, що розпорядження на
проектування і реконструкцію горища
вона не видавала; у розпорядженні
Старокиївської райдержадміністрації
від 27 грудня 1999 року № 890 (із змінами,
внесеними розпорядженням 04 жовтня 2000
року № 830), в ордері № 173 від 20
жовтня 2000 року, в інвестиційному
контракті № 214 про переобладнання
горища житлового будинку № 3 по вул.
Станіславського над квартирою НОМЕР_1
та заміни даху на мансардний поверх від
20 жовтня 2000 року йдеться про
переобладнання 32.0 кв.м площі горища по
вул. Станіславського № 3 у м. Києві, а
фактично забудовано 57.6 кв.м; немає
відомостей щодо погодження даного
питання з мешканцями будинку (т. 3 а. с.
208-209).

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на новостворене майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
від 17 лютого 2011 року № 3038-VІ (з
наступними змінами і доповненнями)
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, що належать до
I-III категорій складності, та об'єктів,
будівництво яких здійснювалося на
підставі будівельного паспорта,
здійснюється шляхом реєстрації
органом державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації.

Прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, що
належать до ІV і V категорії складності,
здійснюється на підставі акта
готовності об'єкта до експлуатації
шляхом видачі інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю
сертифіката у порядку, передбаченому
Кабінетом Міністрів України.

Тобто, суд апеляційної інстанції,
посилаючись на ч. ч. 1, 4 ст. 331 ЦК України,
помилково дійшов висновку, що
реконструкція горища проведена
позивачами з дотриманням чинних
будівельних, санітарно-технічних та
інших норм і правил, є невід'ємною
частиною нового неподільного об'єкта
нерухомості, тому за позивачами слід
визнати право власності на
реконструйоване над квартирою
НОМЕР_1 горище.

При цьому суд не звернув уваги, що
спірне приміщення в експлуатацію не
введено і взяв на себе повноваження
державних органів, які відповідають за
введення в експлуатацію побудованих
(новостворених) об'єктів.

Також поза увагою апеляційного суду
залишилася та обставина, що
ч. 4 ст. 331 ЦК України виключена на
підставі Закону № 3201-ІУ від 15 грудня
2005 року.

Рішення апеляційного суду у частині
залишення без змін рішення суду першої
інстанції щодо відмови у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_89 відповідає
обставинам справи та ґрунтується на
законі.

Оскільки суд апеляційної інстанції на
вищевикладені обставини уваги не
звернув, у порушення вимог ст. ст. 212-214
ЦПК України не врахував норм
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановив обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалене у справі судове
рішення у частині часткового
задоволення первісного позову
підлягає скасуванню з передачею справи
у цій частині на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_89 задовольнити
частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від
09 грудня 2013 року у частині задоволення
первісного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4
скасувати, справу у цій частині
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного
суду м. Києва від 09 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко