Справа № 487/1343/14-ц
Номер провадження 2/487/1120/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27.05.2014 року
м. Миколаїв

Заводський районний суд міста
Миколаєва у складі:

головуючого судді - Бобрової І.В.,

секретаря - Табунщик К.С.,

в присутності позивача - ОСОБА_1,
представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3,
ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Миколаєва
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до 1301
Головного військового представництва
Міністерства оборони України про
визнання незаконним наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, моральної
шкоди та витрат на правову допомогу -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до 1301 Головного військового
представництва Міністерства оборони
України про визнання незаконним наказу
про звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, моральної
шкоди та витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовував тим,
що з 04.12.2012 року він працював у
відповідача на посаді помічника
провідного інженера. При прийнятті на
роботу з ним було укладено строковий
трудовий договір, згідно умов якого
договір вважається укладеним з 04.12.2012
року та до настання визначеної події -
«укомплектования военной должности
помощника ведущего инженера
военнослужащим». 25.11.2013 року
адміністрацією ОСОБА_1 був
повідомлений про те, що його посада
скорочується, відповідно до Директиви
Міністерства Оборони України від 22.10.2013
року за №Д-322/1/8/ дск, та його буде
звільнено з посади з 30.12.2013 року за п.1
ст.40 КЗпП України за скороченням штату.
Наказом №370 від 30.12.2013 року позивача
було звільнено з займаної посади.
Вважаючи дії 1301 Головного військового
представництва Міністерства оборони
України неправомірними та такими що
порушують КЗпПУ, оскільки роботодавцем
не було дотримано вимог ст..ст. 49-2, 43
КЗпП України позивач просив суд
ухвалити рішення, яким визнати
незаконним наказ №370 від 30.12.2013 року про
звільнення, поновити його на роботі на
посаді помічника провідного інженера,
стягнути з відповідача на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, 3 000,00 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач
збільшив позовні вимоги, крім
переліченого просив також стягнути з
відповідача на його користь витрати,
понесені ним, на правову допомогу у
розмірі 2000 грн..

Позивач в судовому засіданні
підтримав вимоги позову, наполягав на
його задоволенні у повному обсязі.

Представники відповідача в
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечували. Пояснили, що 1301
Головного військового представництва
Міністерства оборони України діяло
відповідно до КзпП України, а також
Директиви Міністерства Оборони
України від 22.10.2013 року за №Д-322/1/8/ дск.
Позивач при працевлаштуванні
погодився на те, що він займає посаду
помічника провідного інженера до
укомплектування цієї посади
військовослужбовцем, про що зазначено
в його власноручній заяві. Крім того
згідно колективного договору
звільнення працівників погоджується з
представником трудового колективу,
оскільки профспілкової організації на
підприємстві не має, таке погодження
відносно ОСОБА_1 було отримано, а тому
не можна казати про порушення
адміністрацією ст.43 КЗпП України.
Посилання позивача на те, що він мав
переважне право на залишення на роботі
та йому повинні були запропонувати
іншу посаду, на думку представників
відповідача не заслуговують на уваги,
оскільки на час скорочення посади
позивача в 1301 Головного військового
представництва Міністерства оборони
України була вакантною лише одна
посада економіста, в той час як
освітньо-кваліфікаційний рівень
ОСОБА_1 їй не відповідає.

Суд заслухавши думку сторін,
дослідивши матеріали справи, прийшов
до наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації
(банкрутства) або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно вимог ст. 49-2 КЗпП України, про
наступне вивільнення працівників
персонально попереджають не пізніше
ніж за два місяці. При вивільненні
працівників у випадках змін в
організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року
із послідуючими змінами «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
роз'яснено, що розглядаючи трудові
спори, пов'язані зі звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати,
чи дійсно у відповідача мали місце
зміни в організації виробництва і
праці, зокрема скорочення чисельності
або штату працівників, чи додержано
власником або уповноваженим органом
норм законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, чи не користувався
вивільнюваний працівник переважним
правом на залишення на роботі.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.
Частини 2, 3 цієї статті визначають
обставини, які повинні враховуватись в
разі вирішенні питання про залишення
на роботі працівника при рівних умовах
продуктивності праці і кваліфікації .

Так, виходячи з аналізу
змісту норм п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40 КЗпП
України суд під час вирішення спору
відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК
України повинен встановити: наявність
змін в організації виробництва і праці
підприємства, що призвели до
скорочення чисельності чи штату
працівників; дотримання порядку
вивільнення працівників ( ст.49-2 КЗпП
України); врахування ділових якостей
працівників за посадою, що
скорочується (кваліфікації і
продуктивності праці) (ч. 1 ст. 42 КЗпП
України); врахування переваг в
залишенні на роботі при рівних умовах
продуктивності праці і кваліфікації;
вжиття власником заходів для
працевлаштування працівника (ч. 2 ст.40
КЗпП України).

Окрім того, положенями статті 47 КЗпП
України передбачено, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу. У
разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

В судовому засіданні встановлено, що
04.12.2012 року згідно наказу №311 ОСОБА_1 був
прийняти на роботу в 1301 Головного
військового представництва
Міністерства оборони України на посаду
помічника провідного інженера.

В цей же день з ним було укладено
трудову угоду. Згідно п.7.1 даної угоди
він діє на визначений термін - з 04
грудня 2012 року і до часу настання
певної події - укомплектування
військової посади помічника
провідного інженера
військовослужбовцем.

З матеріалів справи вбачається, що
листом від 22.11.2013 року №940, з яким ОСОБА_1
ознайомився 25.11.2013 року, останнього
повідомили, що відповідно до п.6.4.1 та
Директиви Міністерства Оборони
України від 22.10.2013 року за №Д-322/1/8/ дск
посада помічника провідного інженера з
31.12.2013 року скорочується, а тому його
буде звільнено з 30.12.2013 року відповідно
до п.1 ст.40 КЗпП України.

Наказом №370 від 30.12.2013 року ОСОБА_1 було
звільнено з роботи з 30.12.2013 року у
зв'язку зі скороченням штатів за
попереднім погодженням з
представником трудового колективу
ОСОБА_5 у відповідності до розділу 7
Колективного договору. При цьому в той
же день позивачу було видано трудову
книжку, про що свідчить його особистий
підпис в книзі обліку трудових книжок
та вкладишів до них.

Отже, з викладеного можливо дійти
висновку, що при звільненні позивача
було порушено процедуру передбачену
ст..49-2 КЗпП України, а саме не
попереджено ОСОБА_1 про наступне
вивільнення не пізніше ніж за два
місяці, хоча аналогічні вимоги
зазначені також в розділі 7
Колективного договору.

На підставі викладено суд прийшов
висновку про незаконність звільнення
позивача та необхідність його
поновлення на посаді помічника
провідного інженера з 30.12.2013 року.

Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу. А
відповідно до ч. 1 ст. 97 цього Кодексу
оплата праці працівників здійснюється
за погодинною, відрядною або іншими
системами оплати праці.

Відповідно до указаних норм та
роз'яснень, які містяться в п. 21
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці" (далі -
Постанова Пленуму), при визначенні
середнього заробітку суд керується
Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року N 100 (із наступними
змінами та доповненнями).

Так, за п. 8 указаного Порядку
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, - календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Відповідно довідки №1458 від 28.05.2014 року
та довідки №32 від 27.05.2014 року середня
заробітна плата позивачки за два
місяці перед звільненням з роботи
становила 24182806,42 грн. за 24 робочі дні
(листопад 4 роб. дні - 587,27 грн., грудень 20
роб. дні - 2219,15 грн.). Щоденний заробіток
становить 116,93 грн.( 2806,42 грн. : 24 роб. дні).

Вимушений прогул складає 99 робочих дні.
Отже, з відповідача на користь позивача
слід стягнути 11576,48 грн. (99 х 116,93)
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за період з 31 грудня 2013 року по
27 травня 2014 року, тобто по дату
ухвалення рішення.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно із п. 13 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31
березня 2009 року, судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Оскільки права позивача у сфері
трудових відносин були порушені, що
призвело до його моральних страждань
та вимагали від нього додаткових
зусиль для організації свого життя,
діями відповідача було заподіяно
позивачу моральну шкоду, яка підлягає
відшкодуванню на його користь. Суд
вважає, що на користь позивача має бути
стягнуто моральну шкоду в розмірі 500
грн., вважаючи даний розмір достатнім,
справедливим та таким, що відповідає
характеру та розміру заподіяної
моральної шкоди.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. з ст. 79
ЦПК України до витрат, пов'язаних з
розглядом справи, належать витрати на
правову допомогу.

Судові витрати - це фактичні грошові
витрати, які несуть особи, які беруть
участь у справі, у зв'язку зі зверненням
до суду та розглядом справи в суді.

Згідно вимог ст.56 ЦПК України, правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Згідно зазначеної норми склад та
розмір витрат, пов'язаних з оплатою
правової допомоги, входять до предмету
доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки).
Недопустимими є документи, які не
відповідають встановленим вимогам. До
складу витрат включаються лише
фактично сплачені стороною витрати.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави».

З огляду на те, що позивачем не було
надано документів, які б
підтверджували права ОСОБА_2 на надання
правової допомоги, не надано
розрахунку складових зазначеного
розміру витрат на правову допомоги, а
також належного доказу сплати такої
суми, суд не вбачає підстав для
задоволення позовних вимог в цій
частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

На підставі викладеного, суд вважає за
необхідне позовні вимоги задовольнити
частково.

З врахуванням вимог вищезазначеної
норми права та ст. 4.2 Закону України
„Про судовий збір" із відповідача на
користь держави підлягає стягненню
судовий збір в розмірі 487,20 грн. ( 243,60
грн. вимоги майнового характері та 243,60
грн. вимоги немайнового характеру).

Керуючись ст.ст.10,30,42,60,64,88,212,213,224,225 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до 1301 Головного
військового представництва
Міністерства оборони України про
визнання незаконним наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу, моральної
шкоди та витрат на правову допомогу -
задовольнити частково.

Скасувати наказ №370 від 30.12.2013 року про
звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на роботі 1301 Головного
військового представництва
Міністерства оборони України на посаді
помічника провідного інженера з 30
грудня 2013 року.

Стягнути з 1301 Головного військового
представництва Міністерства оборони
України на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
розмірі 11 576, 48 грн. визначеного без
утримання прибуткового податку з
громадян та інших обов'язкових
платежів.

Стягнути з 1301 Головного військового
представництва Міністерства оборони
України на користь ОСОБА_1 500,00 грн. в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення в частині поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу за один місяць в
сумі 2000,00 грн. допустити до негайного
виконання.

Стягнути з 1301 Головного військового
представництва Міністерства оборони
України на користь держави судовий
збір у розмірі 487,20 грн..

В задоволенні позову в частині
стягнення витрат на правову допомогу -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Заводський районний суд м. Миколаєва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення, а особи, які не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення -
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя

Боброва
І.В.