Номер провадження 2/228/218/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року
м.
Докучаєвськ

Докучаєвський міський суд
Донецької області у складі:

Головуючого - судді Єпішина Ю.М.,

при секретарі - Натаріній Д.І.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті
Докучаєвську, в залі суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа - Орган опіки та піклування
Докучаєвської міської ради Донецької
області про надання дозволу на
тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей
за кордон , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з
вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що з
10.10.2008 року перебувала у шлюбі з
відповідачем від якого мають
малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб розірвано
на підставі рішення Ленінського
районного суду міста Запоріжжя від
27.12.2013 року. Позивач неодноразово
зверталася до відповідача для
отримання дозволу на виїзд дітей за
кордон, однак отримувала відмови, за
винятком разового отримання дозволу у
січні 2014 року. У зв'язку з чим, просить
суд дозволити до досягнення повноліття
дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі їх матері
ОСОБА_3 або інших уповноважених осіб,
здійснювати виїзд з України за кордон
без дозволу батька.

До початку розгляду справи по суті,
представником позивача надана заява
про уточнення позовних вимог, де окрім
раніше заявлених, ставиться вимога про
дозвіл ОСОБА_3 або її представнику без
дозволу батька ОСОБА_2 оформлювати
документи для тимчасового виїзду
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України до країн
ближнього та дальнього зарубіжжя до
досягнення ними повноліття.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не
з'явилася, про час та місце розгляду
справи була повідомлена належним
чином, надала письмову заяву про
розгляд справи без її участі, за участю
її представника ОСОБА_1 (а.с. 26).

Представник позивача ОСОБА_1, яка діє на
підставі довіреності, у судовому
засіданні позов підтримала у повному
обсязі, наполягала на його задоволенні
та надала пояснення, аналогічні тим, що
викладену у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позов не визнав, проти його задоволення
заперечував, надав до суду письмові
заперечення з приводу заявленого
позову.

Представник третьої особи Христенко
А.С., яка діє на підставі довіреності у
судове засідання не з'явилася, про час
та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином, надала
письмову заяву про розгляд справи без
її участі, просила ухвалити рішення на
розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача та відповідача, дослідивши
матеріали справи та надані сторонами
докази, вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено такі факти та
відповідні їм правовідносини.

З 10.10.2008 року по 27.12.2013 року позивач
ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, що
підтверджується копією рішення
Ленінського районного суду міста
Запоріжжя від 27.12.2013 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу (а.с. 12-13).

Від шлюбу сторони мають спільних
неповнолітніх дітей: ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія
свідоцтва про народження НОМЕР_1,
виданого 30.04.2009 року Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Докучаєвського міського управління
юстиції Донецької області та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією
свідоцтва про народження НОМЕР_2,
виданого 30.05.2011 року Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Докучаєвського міського управління
юстиції Донецької області (а.с. 14-15).

Відповідно до положень ст. 141 СК
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до статті 150 СК України,
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток. Форми та методи
виховання, крім тих, які суперечать
закону, моральним засадам суспільства,
батьки, відповідно до положень статті
151 СК України, вправі обирати самі.

Згідно вимог статті 155 СК України,
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно.

Відповідно до статті 3 Конвенції про
права дитини, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 18 цієї ж Конвенції,
батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

За статтею 8 Закону України «Про
охорону дитинства», кожна дитина має
право на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини 1 статті 3
Конвенції про права дитини та частин 7 і
8 статті 7 СК України, усі дії щодо дітей
та регулювання сімейних відносин мають
здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини.

За приписами ст. 33 Конституції
України кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України, за винятком
обмежень, які встановлюються законом.
Громадянин України не може бути
позбавлений права в будь-який час
повернутися в Україну.

Статтею 313 ЦК України визначено,
що фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними. Водночас,
фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України.
Порядок виїзду за кордон дітей
громадян України визначено Законом
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадяни України» від
21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ
від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження
Правил перетинання державного кордону
громадянами України», Правилами
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою КМУ від 31
березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правилами оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, затверджених постановою КМУ
від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами)
визначено зокрема, що виїзд
неповнолітніх громадян України за межі
території України здійснюється за
одним із таких документів: паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон, виданий дітям громадянам
України згідно з цими правилами;
проїзний документ дитини, виданий
відповідно до Правил; паспорт
громадянина України для виїзду за
кордон одного з батьків, у який,
відповідно до Правил, записано дитину,
яка прямує у його супроводі через
державний кордон.

Статтею 18 зазначених Правил
передбачено, що оформлення паспорта/
проїзного документа здійснюється на
підставі заяви батьків (законних
представників батьків чи дітей), а у
разі, коли батьки не перебувають у
шлюбі між собою, - того з них, з ким
проживає дитина, справжність підпису
яких засвідчено нотаріально. За
наявності заперечень одного з батьків
документ може бути оформлено на
підставі рішення суду.

Правила перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 року №
57 із змінами і доповненнями,
передбачають, що перетинання
державного кордону для виїзду за межі
України громадянами, які не досягли
16-річного віку, здійснюються лише за
згодою обох батьків (усиновлювачів) та
в їх супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18-річного
віку. Виїзд за межі України громадян,
які не досягли 16-річного віку, в
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, згода
другого з батьків не вимагається у разі
пред'явлення рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пп.1 п.4 вказаних
Правил, виїзд за межі України громадян,
які не досягли шістнадцятирічного
віку, у супроводі одного з батьків або у
супроводі осіб, які уповноважені одним
із батьків за нотаріально посвідченою
згодою, здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон.

Позивачем ОСОБА_3 не зазначено
конкретної держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі
неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд приходить до висновку, що
надання за рішенням суду дозволу на
майбутнє на постійні виїзди дитини за
кордон до досягнення нею
шістнадцятирічного віку та без згоди
одного із батьків, суперечить
вищевказаним нормам матеріального
права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК
України, які визначають рівність прав і
обов'язків батьків відносно виховання
дитини.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Відповідно
до ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач
самостійно визначає предмет й підстави
позову та на власний розсуд
розпоряджається своїми правами щодо
предмета позову.

Відповідно до статті 212 ЦПК
України, суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Проаналізувавши встановлені
фактичні обставини по справі, оцінивши
представлені сторонами докази, в їх
сукупності, суд не виходячи за межі
заявлених позовних вимог, дійшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

Слід зазначити, що таке рішення не
позбавляє позивача права заявляти
вимоги про надання дозволу за рішенням
суду на виїзд дітей за кордон із
наведенням обґрунтування такого
виїзду.

Судові витрати суд розподіляє
відповідно до ст. 88 ЦПК України та у
зв'язку з відмовою у задоволенні позову
покладає їх на позивача, які ним
сплачені до подання позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 10-11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа - Орган опіки та піклування
Докучаєвської міської ради Донецької
області про надання дозволу на
тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей
за кордон - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Донецької області
через Докучаєвський міський суд
Донецької області шляхом подачі
протягом десяти днів з дня його
проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення. Рішення суду
набирає законної сили після закінчення
строку для подання апеляційної скарги,
якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя