УХВАЛА

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, визнання
права власності та витребування
автомобіля, зобов'язання повернути
кошти за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 20 березня 2013 року
та рішення апеляційного суду Одеської
області від 15 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з ОСОБА_4 вони перебувають у
зареєстрованому шлюбі з липня 1987 року і
у період шлюбу у 2006 році разом придбали
вантажний сідловий тягач марки MAN,
модель F 2000, 1997 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1,
який був зареєстрований на ОСОБА_4 15
жовтня 2009 року ОСОБА_4 без отримання від
неї письмової згоди на відчуження
вказаного транспортного засобу, видав
довіреність товариству з обмеженою
відповідальністю «Лізлен» (далі - ТОВ
«Лізлен») в особі директора товариства
Шершенецької О.М. з правом
розпорядження. Директор ТОВ «Лізлен»,
яка діяла за дорученням, продала
автомобіль відповідачу ОСОБА_5 за 10 тис.
доларів США і передала отримані кошти
ОСОБА_4, який розпорядився ними на свій
розсуд. ОСОБА_5 у свою чергу перепродав
автомобіль ОСОБА_6

Ураховуючи викладене, позивачка
просила: визнати договір
купівлі-продажу автомобіля, укладений
у формі розписки, між ОСОБА_4 і ОСОБА_5
недійсним; визнати за нею право
власності на 1/2 частину указаного
автомобіля; зобов'язати ОСОБА_4
повернути ОСОБА_5 10 тис. доларів США, що
еквівалентно 80 900 грн, отриманих ним від
продажу автомобіля, та витребувати від
ОСОБА_6 спірний автомобіль.

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 20 березня 2013
року позов ОСОБА_3 залишено без
задоволення. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5 витрати на правову
допомогу у розмірі 4 тис. грн.

Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 15 жовтня 2013 року
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення з ОСОБА_3 витрат на
правову допомогу змінено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 2
тис. грн на правову допомогу. У решті
рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із того,
що усну домовленість між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 щодо продажу спірного
автомобіля не можна вважати
відповідним правочином, так як такі
правочини не входять до переліку
правочинів, які можуть вчинятися усно,
з набуттям права власності на майно (ст.
206, ч. 4 ст. 334 ЦК України), і фактично
відбулося укладення договору комісії
та довідку - рахунку, а передача коштів
у 2009 - 2010 роках була
авансовими платежами щодо його
продажу, що не було предметом позовних
вимог.

Апеляційний суд змінив рішення
районного суду в частині вирішення
питання про судові витрати та
погодився із висновками суду першої
інстанції щодо відмови у позові по
заявлених позовних вимогах, зазначивши
при цьому, що чоловік позивачки за час
шлюбу розпорядився спільним
автомобілем, отже, майном подружжя є
вже не автомобіль, а виручені за нього
кошти, тому ОСОБА_3 не позбавлена
можливості їх стягнути з чоловіка.

Проте погодитись із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Судом установлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_3 з ОСОБА_4 перебувають у
зареєстрованому шлюбі з липня 1987 року і
у період шлюбу у 2006 році разом придбали
вантажний сідловий тягач марки MAN,
модель F 2000, 1997 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, який був
зареєстрований на відповідача ОСОБА_4 15
жовтня 2009 року ОСОБА_4 без отримання від
неї письмової згоди на відчуження
вказаного транспортного засобу, надав
довіреність товариству з обмеженою
відповідальністю «Лізлен» (далі - ТОВ
«Лізлен») в особі директора товариства
Шершенецької О.М. з правом
розпорядження (продавати, обміняти,
здавати в позичку, оренду за ціну та на
умовах за своїм розсудом та в
установленому законом порядку
указаний автомобіль). Згідно договору
комісії від 29 липня 2011 року між ОСОБА_4,
ТОВ «Ольвія-Юг» та ОСОБА_5,
довідкою-рахунком від 29 липня
2011 року спірний автомобіль продано
ОСОБА_5 за 42 431 грн. За довідкою -
рахунком від 14 серпня 2012 року ОСОБА_6
придбав спірний автомобіль у ОСОБА_5 за
56 тис. грн.

Отже, спірний автомобіль згідно з
правовстановлюючими документами був
придбаний у період шлюбу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 є спільною сумісною власністю
подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України,
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 65 СК України,
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
чи інтереси фізичних осіб у спосіб,
визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Звертаючись до суду, позивачка
указувала на порушення її майнових
прав й посилалась на те, що спірний
автомобіль був відчужений без її згоди,
тому просила визнати укладений
правочин недійсним, та відновити її
порушене право шляхом визнання за нею
право власності на 1/2 частину спірного
майна і витребувати його з незаконного
володіння в родину ОСОБА_4.

Оскільки згоди між усіма
співвласниками щодо продажу спірного
майна немає, то це, згідно зі ст. 3 ЦПК
України, так як право позивача на
розпорядження майном не визнається та
оспорюється, дає їй право на
пред'явлення такого позову.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України суди доводів сторін по суті
позовних вимог щодо розпорядження
спільним майном без згоди дружини не
перевірили; фактичні обставини справи,
від яких залежить правильне вирішення
спору, належним чином не встановили та
не вирішив заявлених вимог, від
вирішення яких виникає право позивачки
на розпорядження частиною спільного
майна згідно із законом.

Крім того, апеляційний суд у порушення
принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК
України) зазначив, що позивачка невірно
обрала спосіб судового захисту та
зазначив про право позивачки на
стягнення з ОСОБА_4 на її користь 1/2
частину грошових коштів, отриманих по
угоді, проте не звернув уваги на
вищенаведені норми права про право
позивачки обирати способи судового
захисту, які відповідають вимогам
закону, та на положення ч. 1 ст. 12 ЦК
України про те, що особа здійснює свої
цивільні права вільно, на свій розсуд.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, характер
правовідносин, що виник між сторонами,
та правова норма, яка підлягає до
застосування для їх вирішення судами
не встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Іллічівського міського
суду Одеської області від 20 березня
2013 року в незміненій при
апеляційному перегляді частині та
рішення апеляційного суду Одеської
області від 15 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко