суд Одеської області
________________________________________________________________________
Справа № 503/23/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2014 року
м. Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської
області в складі:

головуючого судді
Сопільняка О. М.

при секретарі
Вдовиченко В.О.

за участю:

представника позивача Мартинюка
Ю.М.

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Кодимі,
Одеської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
позбавлення батьківських прав
відносно малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_5 09 січня 2014 року
звернулась до Кодимського районного
суду Одеської області з позовом про
позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав
відносно малолітнього сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

В своєму позові вказала, що 11 липня 2003
року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_6
У шлюбі з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_2
народила сина - ОСОБА_7. Після
розлучення у 2006 році, дитина проживає
разом з нею, відповідач проживає
окремо, де перебуває - невідомо, дитині
не допомагає, участі у її вихованні на
тримає. Вказані обставини у
відповідності з п.2 ч.1 ст.164 СК України є
свідченням злісного ухилення
відповідачем від виховання дитини,
тому просила позов задовольнити.

В судовому засіданні представник
позивача - адвокат Мартинюк Ю.М. позов
підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання
двічі не з'явився.

Представник органу опіки та піклування
ОСОБА_2 в судовому засіданні вказала, що
відповідач ОСОБА_6 тривалий час
проживає окремо від позивача та дитини,
участі у вихованні дитини не приймає,
тому вважає, що позов підлягає
задоволенню.

Вислухавши пояснення представника
позивача та представника органу опіки
та піклування, дослідивши письмові
докази, що є в справі суд вважає
необхідним у задоволенні позову
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 та
відповідач ОСОБА_6 з 11 липня 2003 року по 12
квітня 2006 року перебували у шлюбі,
зареєстрованому в органі ДРАЦС.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у них народився син -
ОСОБА_7, що, крім пояснень сторін,
підтверджується наявною у справі
копією свідоцтва про народження дитини
серії НОМЕР_1, виданим 11 листопада 2003
року Другим відділом РАЦС
Суворовського районного управління
юстиції м.Одеси.

Після розірвання шлюбу малолітня
дитина проживає з позивачем ОСОБА_5

Стаття 51 Конституції України, а також
статті 150 і 180 СК України встановлюють
для батьків обов'язок виховувати та
утримувати своїх дітей до їх
повноліття.

Крім цього, стаття 12 Закону України
«Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001
року №2402-ІІІ зобов'язує батьків
виховувати дітей, піклуватись про їх
здоров'я, фізичний, духовний і
моральний розвиток, навчання,
створювати належні умови для розвитку
їх природних здібностей, поважати
гідність дітей, готувати їх до
самостійного життя, праці, розвивати їх
особистість, повагу до прав, свобод
людини та громадянина. Такий же
обов'язок щодо виховання та розвитку
дитини на батьків покладає і стаття 59
Закону України «Про освіту».

При цьому, такий обов'язок батька
зберігається за ним незважаючи на
припинення шлюбу з матір'ю дитини.

У статті 19 Конвенції про права дитини,
яка ратифікована постановою Верховної
Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991
року, набула чинності в Україні з 27
вересня 1991 року і відповідно до статті 9
Конституції України є складовою
національного законодавства,
держави-учасниці, які її підписали,
взяли на себе зобов'язання вживати усіх
необхідних законодавчих та інших
заходів з метою захисту дитини від усіх
форм насильства, образи чи зловживань,
відсутності належного піклування чи
недбалого і брутального поводження або
експлуатації з боку батьків чи
будь-якої іншої особи.

Одним із способів захисту інтересів
малолітньої чи неповнолітньої дитини є
позбавлення батьківських прав того з
батьків, хто неналежно виконує свої
батьківські обов'язки.

Так, відповідно до п.2 ч.1 164 СК України
батько або мати можуть бути позбавлені
батьківських прав відносно дитини,
якщо вони ухиляються від виконання
своїх обов'язків по її вихованню.

Аналізуючи вказану норму суд приходить
до висновку про те, що ухилення від
виконання обов'язку по вихованню
дитини є актом свідомої поведінки,
оскільки особа має реальну можливість
виконати його, але не вчиняє
відповідних дій і не бажає цього робити
в майбутньому.

В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду
України №3 від 30 березня 2007 року „Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав"
зазначено, що позбавлення батьківських
прав (тобто прав на виховання дитини,
захист її інтересів), що надані батькам
до досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на осіб,
які не виконують батьківських
обов'язків, тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи, зокрема
ставлення батьків до дітей. В п.16 цієї ж
постанови зазначено, що ухилення
батьків від виконання своїх обов'язків
має місце, коли вони не піклуються про
фізичний і духовний розвиток дитини, її
навчання, підготовку до самостійного
життя, зокрема: не забезпечують
необхідного харчування, медичного
догляду, лікування дитини, що негативно
впливає на її фізичний розвиток як
складову виховання; не спілкується з
дитиною в обсязі, необхідному для її
нормального самоусвідомлення; не
надають дитині доступу до культурних
та інших духовних цінностей; не
сприяють засвоєнню нею
загальновизнаних норм моралі; не
виявляють інтересу до її внутрішнього
світу. Зазначені факти як кожен окремо,
так і в сукупності, можна розцінювати
як ухилення від виховання дитини лише
за умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Суду всупереч вимог ст.ст.10, 11 та 60 ЦПК
України не надані достатні відомості,
які б безумовно свідчили про злісне
ухилення відповідачем від виховання та
утримання своєї малолітньої дитини, що
у відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст.164
СК України було б підставою для
позбавлення його батьківських прав.

Наявні у справі висновки органу опіки
та піклування №01/32-300 від 17 лютого 2014
року та №01-32/421 від 12 березня 2014 року є
недостатньої обґрунтованими,
суперечливими, зокрема винесені за
однакових умов, тобто лише у
присутності матері дитини та без
участі батька дитини, вони не містять
суттєвих аргументів як про позбавлення
відповідача батьківських прав
відносно вказаної дитини, так і про
недоцільність такого позбавлення. У
зв'язку з цим, у відповідності до вимог
ч.6 ст.19 СК України суд не може
погодитись з висновком органу опіки та
піклування №01-32/421 від 12 березня 2014
року.

У принципі 6 Декларації прав дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року, проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння, вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю батьків.

За таких обставин позов ОСОБА_5
задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6
про позбавлення батьківських прав
відносно малолітньої дитини відмовити.

Заява про перегляд заочного рішення
може бути подана до Кодимського
районного суду впродовж десяти днів з
дня отримання його копії.

Суддя О. М.Сопільняк