Справа №464/3495/14-ц
пр.№ 4-с/464/32/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2014 року Сихівський
районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Шашуріної Г.О.,

за участю секретаря Причини О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові скаргу
ОСОБА_1 на дії державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Стрийського міськрайонного управління
юстиції, -

в с т а н о в и в:

в провадженні Сихівського районного
суду м. Львова знаходиться справа за
скаргою ОСОБА_1 на дії державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Стрийського
міськрайонного управління юстиції, які
полягають у проведенні перерахунку
заборгованості ОСОБА_2 по сплаті
аліментів за період з 21.04.2011 року по
25.03.2014 року.

До початку судового засідання
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 через
канцелярію суду надав письмову заяву
про відвід головуючому у справі судді
Шашуріній Г.О., вказавши, що головуючим
вже приймалося рішення щодо
перерахунку заборгованості по сплаті
аліментів в даній справі, яке було
скасовано апеляційним судом
Львівської області. Судом не
дотримуються розумні строки розгляду
скарги. Крім того, зазначав, що ОСОБА_1
було подано дві скарги на дії
державного виконавця, які з
незрозумілих причин передано на
розгляд судді Шашуріної Г.О. Вважає, що
було порушено об'єктивний та
неупереджений порядок розподілу справ
між суддями, передбачений ст. 11-1 ЦПК
України. З урахуванням наведеного, в
нього наявний сумнів у об'єктивності та
неупередженості судді при розгляді
цієї справи.

Суд, вважає, що відвід судді, заявлений
представником скаржника ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 є необґрунтованим, а
ґрунтується на особистій думці особи,
однак заяву про відвід слід
задовольнити з наступних підстав.

Згідно з практикою Європейського суду
з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у
справі «Білуга проти України», від
28.10.1998 року у справі «Ветштайн проти
Швейцарії», тощо) важливим питанням є
довіра, яку суди повинні вселяти у
громадськість у демократичному
суспільстві. Судді зобов'язані
викликати довіру в учасників судового
розгляду, а тому будь-який суддя,
стосовно якого є підстави для підозри у
недостатній неупередженості, повинен
брати самовідвід.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод кожен має право на справедливий
розгляд його справи незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
прав та обов'язків.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції
про захист прав та основоположних
свобод і практики Європейського суду з
прав людини, які є частиною
національного законодавства і
джерелом права, що підлягають
застосуванню відповідно до ст. 9
Конституції України, ст. 17 Закону
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини», суд має завжди бути
«встановленим законом».

Це формулювання засвідчує принцип
верховенства права, притаманний усій
системі Конвенції та її протоколів.
Адже правовий орган, що не є
встановленим відповідно до
законодавства, завжди буде позбавлений
легітимності, яка вимагається у
демократичному суспільстві для
вирішення справ приватних осіб. Вислів
«встановлений законом» стосується не
лише законності самого існування суду,
а й складу суддів при розгляді кожної
справи (рішення у справах «Булут проти
Австрії» від 22.02.1996 року, «Бускаріні
проти Сан-Марино»). Термін «закон» про
який ідеться в цьому положенні,
стосується, таким чином, не лише
законодавства щодо створення і
компетенції судових органів, а й
будь-якого іншого положення
національного права, невиконання якого
робить неправомірною участь одного або
кількох суддів у розгляді справи. Тут
йдеться, зокрема, про положення щодо
повноважень, щодо несумісностей і щодо
відводу суддів. (рішення у справі «Коем
та інші проти Бельгії»).

Недотримання судом зазначених
положень означає в принципі порушення
пункту 1 ст. 6 (справи «Цанд проти
Австрії», заява № 7360/76, доповідь
Комісії від 12.10.1978 року та «Россі проти
Франції», заява № 11879/85, рішення комісії
від 06.12.1989 року).

Про те, що термін «суд, встановлений
законом» поширюється не лише на
правову основу існування суду, але й на
дотримання таким судом певних норм, які
регулюють його діяльність, звернуто
також увагу Європейським судом з прав
людини у справі «Сокуренко і Стригун
проти України».

Суд, який розглядає справу має бути
«безстороннім» і «незалежним» за ч. 1
ст. 6 Конвенції про захист прав людини
та основоположних свобод і засад
цивільного судочинства.

Розглядаючи питання безсторонності з
двох точок зору, Європейський Суд з
прав людини у справі «Лавентс проти
Латвії» зазначив, що по-перше, йдеться
про суб'єктивний підхід, для того щоб
спробувати визначити переконання та
особисту поведінку конкретного судді у
конкретній обстановці. Зокрема, суд не
повинен суб'єктивно виявляти будь-яку
упередженість або особисті
переконання; особиста безсторонність
судді не ставиться під сумнів, аж доки
не буде доведено протилежне. По-друге,
слід застосувати об'єктивний підхід,
метою якого є пересвідчитися, чи надає
суд необхідні гарантії, щоб зняти з
цього приводу можливість будь-якого
правомірного сумніву; крім того,
поняття незалежності та об'єктивної
безсторонності тісно пов'язані між
собою (справи «Пуллар проти
Сполученого Королівства» і «Томанн
проти Швейцарії», а також «Екедемі
Трейдинг ЛТД та інші проти Греції» і
«Дактарас проти Литви»).

Враховуючи викладене, керуючись ст. 6
Європейської конвенції з прав людини,
ст.ст. 20, 23, 24 Цивільного процесуального
кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

заявлений відвід головуючому судді
Шашуріній Г.О. в справі за скаргою
ОСОБА_1 на дії державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Стрийського міськрайонного управління
юстиції - задовольнити.

Справу передати для проведення її
перерозподілу в порядку, визначеному
ст. 11-1 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає та
набирає законної сили з моменту її
проголошення.

Суддя: