Номер провадження 2/754/1679/14
РІШЕННЯ

Іменем України

01.04.2014 року Деснянський районний суд
м. Києва в складі:

головуючого - судді Шевчука О.П.

при секретарі - Бойко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом про
стягнення з відповідача боргу за
договором позики в розмірі 399 650 грн. 00
коп., та судові витрати в розмірі 3 441
грн., 00 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
він 22.12.2005 року позичив ОСОБА_2 50 000 дол.
США, що станом на 12.12.2013 року становить
399 650 грн., 00 коп. Вказані відносини
оформлені розпискою.

Дата повернення позики сторонами не
визначалась. Позивач звертався до
відповідача з проханням повернути
кошти спочатку в усному порядку влітку
2013 року, потім письмово в жовтні 2013
року, після чого був змушений
звернутись до суду.

Посилаючись на викладене та норми
цивільного законодавства, позивач
просить суд стягнути з боржника суму
позики та сплачені судові витрати.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав, просить суд його
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечувала, посилаючись на те, що
договір позики між сторонами не
укладався, а наявна в матеріалах справи
розписка лише підтверджує факт
отримання коштів відповідачем від
позивача для певних цілей, а саме -
придбання мототехніки. Сторони по
справі на той час вели спільну
діяльність, а тому неодноразово
передавали кошти один одному, що
оформлювали розписками.

Крім того, представником відповідача
заявлено клопотання про застосування
строків позовної давності, оскільки
позивач з 2005 по 2013 рік не заявляв до
ОСОБА_2 жодних вимог і встановлений
законом строк позовної давності вже
закінчився.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
письмові докази у справі, суд приходить
до висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що згідно розписки
від 22 грудня 2005 року відповідач взяв у
позивача кошти в розмірі 50 000 дол. США
для придбання мототехніки (а.с. 4,
зворот.).

При цьому в розписці, копія якої
міститься в матеріалах справи, не
містяться відомості про обов'язок
відповідача щодо повернення взятих
коштів та не зазначено, що відповідач
саме позичив кошти у позивача.

Верховний Суд України в Постанові від 18
вересня 2013 року № 6-63цс13, висловивши
свою правову позицію, зазначив, що
досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України по
договору позики одна сторона передає
другій стороні у власність гроші або
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцю таку ж суму грошових
коштів або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості. Договір позики
вважається укладеним у момент передачі
грошей або речей.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Разом з тим, статтею 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у тій самій сумі
або речі, визначені родовими ознаками,
у такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Тобто за своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Розписка від 22.12.2005 року не містить в
собі умов щодо порядку та строків
повернення відповідачем коштів.

Як вбачається з пояснень представника
відповідача, кошти, взяті у ОСОБА_1
спрямовувалися на придбання майна, що
використовувалося для їх спільної
діяльності. Жодних зобов'язань щодо
повернення грошей, ОСОБА_2 на себе не
брав.

Викладену представником відповідача
позицію позивач жодними належними та
допустимими доказами не спростував.

Вказані обставини дають можливість
робити висновки про те, що розписка від
22.12.2005 року засвідчує факт отримання
ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів для
придбання певного товару і за своєю
суттю не є договором позики.

Аналізуючи викладене, суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 недоведеними, а
тому такими, що не підлягають
задоволенню.

Оскільки позов по суті задоволенню не
підлягає за його недоведеності, що є
самостійною підставою для відмови в
задоволенні позову, суд не вбачає
підстав для застосування наслідків
спливу строків позовної давності.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 213 - 215 Цивільного
процесуального кодексу України, ст. ст.
267, 1046 - 1049, Цивільного кодексу України,
суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до
ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя