АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В.В.

секретар Кусяк М.Д.,

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
представника відповідача Сапожніка С.
В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Сварог-Буковина» (далі - ТзОВ
«Сварог-Буковина») про відшкодування
збитків, завданих внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок, за апеляційною скаргою ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_1 на рішення
Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 12 листопада
2013 року,

встановила:

У серпні 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_1 звернулися до суду з позовами,
які у подальшому уточнили, до ТзОВ
«Сварог - Буковина» про відшкодування
збитків, завданих внаслідок
самовільного зайняття земельних
ділянок.

Зазначали, що їм на праві власності
належать земельні ділянки площею по 1,04
га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
які розташовані на території
Братанівської сільської ради
Сокирянського району.

Позивачці ОСОБА_4 земельна ділянка
перейшла у порядку спадкування після
смерті матері ОСОБА_6

Договори оренди земельних ділянок
позивачі із жодним
сільськогосподарським підприємством
не укладали, маючи намір самостійно
займатись виробництвом
сільськогосподарських культур.

Посилаючись на те, що ТзОВ «Сварог -
Буковина» самовільно у 2009 році зайняло
їх земельні ділянки шляхом вирощування
сільськогосподарських культур,
внаслідок чого вони не могли
вирощувати жодних
сільськогосподарських культур,
просили у рахунок відшкодування
збитків стягнути з відповідача
втрачені доходи - зернову компенсацію у
розмірі 50% урожайності зернових
культур із одного гектару врожаю за
період 2009-2012 років.

Рішенням Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 12 листопада
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просять
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Посилаються на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга позивачів підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
безпідставності та недоведеності
позовних вимог.

Суд зазначив, що розмір збитків
позивачі визначили без застосування
Методики визначення розміру шкоди,
заподіяної внаслідок самовільного
зайняття земельних ділянок, яка
затверджена постановою Кабінету
Міністрів України від 25 липня 2007 року №
963 та підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Проте з таким висновком погодитися не
можна, оскільки суд дійшов його
внаслідок невідповідності фактичним
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що згідно пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення, яким позов слід задовольнити
частково.

У справі встановлено, що позивачам
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві власності
належать земельні ділянки площею по 1,04
га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва, з
яких по 0,04 га - для ведення садівництва,
які розташовані на території
Братанівської сільської ради
Сокирянського району (т.1, а.с.32, т. 2, а.с.
6).

Позивачці ОСОБА_4 земельна ділянка
перейшла у порядку спадкування після
смерті матері ОСОБА_6 (т.1, а.с.5-7).

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки).

Збитками також є доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право,
одержала у зв'язку з цим доходи, то
розмір упущеної вигоди, що має
відшкодовуватись особі, право якої
порушено, не може бути меншим від
доходів, одержаних особою, яка порушила
право.

Згідно з ч. 2 ст. 157 ЗК України порядок
визначення та відшкодування збитків
власникам землі землекористувачам
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Позовнів вимоги позивачі
обгрунтовують тим, що неправомірними
діями відповідача їм було завдано
матеріальних збитків від неодержаного
доходу сільськогосподарської
продукції за 2009-2012 роки.

Такі вимоги грунтуються на нормах
чинного законодавства.

Відповідно до п. 1 та п. 2 постанови
Кабінету Міністрів України від 19
квітня 1993 року № 284 «Про порядок
визначення та відшкодування збитків
власникам землі та землекористувачам»
власникам землі та землекористувачам
відшкодовуються збитки, заподіяні
вилученням (викупом) та тимчасовим
зайняттям земельних ділянок,
встановленням обмежень щодо їх
використання, погіршенням якості
ґрунтового покриву та інших корисних
властивостей земельних ділянок або
приведенням їх у непридатний для
використання стан та неодержанням
доходів у зв'язку із тимчасовим
невикористанням земельних ділянок.

Водночас позивачі не мали
можливості у позасудовому порядку
визначити розмір збитків як це
передбачено вказаною постановою КМУ (т.
2, а.с.213-214).

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у п. 16 постанови №7 від 16
квітня 2004 року «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», вирішуючи спори про
відшкодування власникам землі й
землекористувачам шкоди, заподіяної
самовільним зайняттям або
забрудненням земельних ділянок та
іншими порушеннями земельного
законодавства, суди мають виходити з
того, що відповідно до статті 156 ЗК,
статті 1166 ЦК така шкода
відшкодовується у повному обсязі.

Розмір шкоди, заподіяної
пошкодженням посівів і насаджень при
прокладенні шляхів, трубопроводів та
проведенні розвідувальних, бурових,
будівельних робіт, псуванням і
забрудненням сільськогосподарських та
інших земель, іншими порушеннями
земельного законодавства,
визначається з урахуванням витрат на
відновлення родючості землі, а також
доходів, які власник землі або
землекористувач міг би одержати при
використанні земельної ділянки і які
він не одержав за час до приведення
землі у стан, придатний для її
використання за цільовим призначенням,
або до повернення самовільно зайнятої
ділянки.

Зокрема, при пошкодженні
посівів, самовільному зайнятті ріллі
або сінокосінні на користь
землекористувача (власника) стягується
вартість неодержаних
сільськогосподарської продукції чи
сіна, обчислена за ринковими цінами, з
урахуванням середньої врожайності
певної культури в господарстві, за
винятком витрат виробництва,
пов'язаних зі збиранням урожаю, а також
витрат на відновлення якості земель
відповідно до їхнього призначення.
Якщо замість пошкоджених посівів
землекористувач провів у тому ж сезоні
повторний посів культур, відшкодуванню
підлягають витрати на пересівання
(вартість насіння, обробітку землі
тощо).

Відповідно до статей 90, 95, 212 ЗК
самовільно зайняті земельні ділянки
повертаються їх власникам або
землекористувачам з передачею
останнім незібраного врожаю без
відшкодування затрат, понесених за час
незаконного користування ними.

Таким чином, вимоги позивачів про
відшкодування збитків від
неодержаного доходу
сільськогосподарської продукції є
належним способом захисту порушенного
права.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Колегія суддів дійшла висновку про
доведеність позивачами факту
самовільного зайняття відповідачем їх
земельних ділянок у 2012 році та завдання
позивачам внаслідок цього збитків.

Це стверджується актами перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 20 червня 2012 року,
складеними Державною інспекцією
сільського господарства в
Чернівецькій області, з яких
вбачається, що відповідачем самовільно
використовуються земельні ділянки
позивачів для вирощування сої
(т.1,а.с.9,34,т.2, а.с.8).

Посилання представника відповідача на
те, що вказані акти складено у
відсутності представника ТзОВ «Сварог
- Буковина» не спростовують факту
самовільного використання земельних
ділянок.

У справі встановлено, що такими діями
відповідача позивачі були позбавлені
можливості використання своїх
земельних ділянок за призначенням, а
саме для посіву у 2012 році сої, а
відповідно це унеможливило отримання
ними доходу у вигляді урожаю вказаної
культури.

Розмір збитків від неодержаного доходу
слід обчислювати виходячи з
урожайності сої за 2012 рік на спірних
земельних ділянках, цін на вказану
культуру на час розгляду справи,
витрат, які позивачі мали понести на
вирощування сільськогосподарської
культури.

З поданих позивачами та відповідачем
даних про урожайність сої за 2012 рік (2,20
тони з 1 га), ціни на дану культуру (5300
гривень за тону), витрат на вирощування
сої (5108 гривень 24 коп. на 1 га), з чим
сторони погоджуються (т. 2, а.с.235-252), та з
урахуванням того, що вимоги позивачів
зводилися до відшкодування збитків з
урахування лише 50 % врожайності сої, в
рахунок відшкодування збитків з
відповідача на користь позивачів слід
стягнути по 3385 гривень 72 коп. на кожного
(з розрахунку: 2,20т. х 1,04 га=2,28 х
5300грн.=12084грн.- (5108,24грн. х 1,04т.=5312,56
грн.)=6771,44грн. х 50% : 100%=3385,72грн.).

Позивачі не посилалися на докази
самовільного зайняття відповідачем їх
земельних ділянок за 2009-2011 роки,
використання відповідачем цих
земельних ділянок. Такі докази
відсутні і в матеріалах справи.

Тому у задоволенні позовних вимог в
частині відшкодування збитків,
завданих самовільним використанням
відповідачем земельних ділянок за
указаний період слід відмовити.

Уточнені вимоги апелянтів про
стягнення на їх користь штрафу у
розмірі задоволенню не підлягають.

Такі вимоги позивачами в суді першої
інстанції не заявлялися.

Заперечуючи проти позову та
апеляційної скарги в частині вимог
позивачки ОСОБА_4, представник
відповідача посилався на те, що
позивачка як спадкоємець отримала
свідоцтво про право на спадщину лише у
2013 році.

Проте, згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини, а відповідно до ч. 3
ст. 1296 ЦК України відсутність
свідоцтва про право на спадщину не
позбавляє спадкоємця права на
спадщину.

До отримання свідоцтва про право на
спадщину та його реєстрації ОСОБА_4
мала право на володіння та
користування земельною ділянкою.

Тому, оскільки відповідач самовільним
зайняттям та обробітком земельної
ділянки ОСОБА_4 перешкодив можливості
використання нею земельної ділянки для
вирощування у 2012 році сої, то вимоги про
відшкодування збитків від
неодержаного доходу за 2012 рік
підлягають задоволенню.

Оскільки позов задоволено частково (на
10,9%) з відповідача на користь позивачів
слід стягнути на відшкодування витрат
зі сплати судового збору по 36 гривень
(10,9% від 330,60грн.).

На підставі наведеного та керуючись п. 2
ч. 1 ст. 307, пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сокирянського районного суду
Чернівецької області від 12 листопада
2013 року скасувати.

Позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1
задовольнити частково.

В рахунок відшкодування збитків,
завданих самовільним зайняттям
земельних ділянок, стягнути з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сварог-Буковина» на
користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 по 3385
(три тисячі триста вісімдесят п'ять)
гривень 72 коп. на кожного.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сварог-Буковина» на
користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 по 36
(тридцять шість) гривень - витрат зі
сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Б. Перепелюк

В.В. Чупікова