У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 рокум. КиївСуддя Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ Ізмайлова Т.Л., розглянувши
касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 лютого 2014 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської
ради про визнання права власності на
частину домоволодіння за набувальною
давністю,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року позивач звернулася до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на частину
домоволодіння за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що вона є власником
88/360 частини в домоволодінні АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування від 07
липня 1999 року. Її рідній тітці, ОСОБА_3,
на підставі рішення народного суду
Ленінського району м. Дніпропетровська
від 23 січня 1980 року належить 46/360
частини зазначеного домоволодіння, які
складаються з: кімнати 1-4 площею 12,9 кв. м
в житловому будинку А-1, туалету № 3,
огорожі № 1, 4 загального користування.

Позивач зазначала, що у 1990 році ОСОБА_3
виїхала з Дніпропетровська та більше
ніяких відомостей від неї не було.
Позивач з 1990 року постійно
користується кімнатою 1-4 в будинку А-1,
туалетом № 3, огорожами № 1, 4 , але на
даний час в даній кімнаті проживає її
онук ОСОБА_4 З урахуванням того, що вона
та її сім'я добросовісно заволоділа
даною частиною домоволодіння, та з 1990
року по сьогоднішній день користується
46/360 частинами вищезазначеного
домоволодіння, постійно підтримує
технічний стан домоволодіння, просила
суд визнати за нею право власності за
набувальною давністю на вказану
частину домоволодіння.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 березня 2014 року, у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2, не погоджуючись із
вищезазначеними судовими рішеннями
судів першої та апеляційної інстанцій,
подала касаційну скаргу, в якій просить
скасувати оскаржувані нею судові
рішення, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права і
неправильне застосування норм
матеріального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до
неї матеріали, вважаю, що у відкритті
касаційного провадження необхідно
відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України
суддя відмовляє у відкритті
касаційного провадження, якщо
касаційна скарга є необґрунтованою і
викладені у ній доводи не викликають
необхідності перевірки матеріалів
справи.

З матеріалів касаційної скарги та
змісту оскаржуваних судових рішень
вбачається, що скарга є
необґрунтованою, оскільки викладені в
ній доводи не дають підстав для
висновків щодо незаконності та
неправильності даних судових рішень.
Викладені заявником обставини не
викликають необхідності перевірки
матеріалів справи.

Обставин щодо порушення норм
матеріального та процесуального права
при розгляді даної справи судами
першої та апеляційної інстанцій не
вбачається.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської
міської ради про визнання права
власності на частину домоволодіння за
набувальною давністю.

Додані до скарги матеріали повернути
заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ
Ізмайлова Т.Л.