АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22-ц/774/3272/2014
Головуючий у 1-й інстанції - Приходченко
Справа № 205/2484/13-ц
Доповідач - Петренко
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Петренко І.О.

суддів
- Котушенко С.П., Макарова М.О.

при секретарі
- Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання виконавчого напису таким, що
не підлягає виконанню,-

В С Т
А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 25 березня 2013 року звернулася до
суду з позовом та просила з урахуванням
уточнених позовних вимог ухвалити
рішення, яким визнати таким, що не
підлягає виконанню виконавчий напис,
вчинений приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за
№ 92, яким запропоновано стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову суму у
розмірі 543 031 грн. 29 коп., яка складається
з заборгованості у розмірі 520 000 грн.,
відсотків у розмірі 17 654 грн. 75 коп.,
витрат, пов'язаних з вчиненням
виконавчого напису, у розмірі 5 376 грн. 54
коп. за період з 31 грудня 2012 року по 6
лютого 2013 року на підставі договору
позики від 19 вересня 2012 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідченого приватним нотаріусом
ДМНО ОСОБА_5 та зареєстрованого в
реєстрі за № 562.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка посилалася на те, що 6 лютого
2013 року приватним нотаріусом ДМНО
ОСОБА_4 було вчинено вище вказаний
виконавчий напис.

Згідно з умов договору позики сторони
домовились, що повернення грошових
коштів позивачем здійснюється на
підставі вимоги відповідача про
повернення грошових коштів у термін,
який дорівнює шістьом місяцям з дня
відправлення такої вимоги
відповідачем позивачу. Вимога від 27
листопада 2012 року, направлена позивачу,
не є достатнім доказом її повідомлення
про вимогу, оскільки вимогу було
направлено не рекомендованим листом.

Крім того, на вимогу договору позики
додаткової домовленості між сторонами
про спосіб та форму повернення
грошових коштів сторонами досягнуто не
було, що також не було враховано
відповідачем при складанні вимоги.
Вимоги відповідача від 11 січня 2013 року
та 22 січня 2013 року також були
пред'явлені позивачу з порушенням
вимог договору. Позивачем при
складанні вимог до позивача та третьою
особою при вчиненні виконавчого напису
не було вірно визначено розмір
заборгованості позивача за договором
позики. Так, згідно з умовами договору
визначено, що повернення грошових
коштів буде здійснюватися траншами в
гривнях відповідно до офіційного курсу
НБУ, встановленого на момент
повернення грошових коштів. З огляду на
те, що згідно з офіційним курсом НБУ
станом на 6 лютого 2013 року 1 долар США
дорівнює 7,9930 грн., розмір
заборгованості у розмірі 64 197,53 долара
США в гривневому еквіваленті становить
513 130 грн. 86 коп., а не 520 000 грн., крім того,
невірно було зазначено суму
нарахованих відсотків, які було
запропоновано стягнути з ОСОБА_2

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 лютого 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 просить скасувати
рішення та ухвалити нове рішення,
посилаючись на те, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на неповноту з'ясування, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими та на не
відповідність висновків суду
обставинам справи.

Вивчивши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає у зв'язку з тим,
що районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази згідно ст.ст. 10,
60, 212 ЦПК України, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин, та вірно послався на
діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

Судом встановлено, що 19 вересня 2012 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено
договір позики, який посвідчено
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 та
зареєстровано в реєстрі за № 562.
Відповідно до договору позики
позикодавець ОСОБА_3 передав у
власність позичальнику ОСОБА_2, а
позичальник прийняла у власність від
позикодавця, грошові кошти в сумі 520 000
грн., що є еквівалентом 64 197,53 доларів
США за офіційним валютним (обмінним)
курсом НБУ, встановленим на момент
укладання договору, та зобов'язалася
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів та сплатити за
користування позикою 10 % річних від
суми позики (а.с. 10-11).

Пунктом 2 договору позики встановлено,
що сума позики у розмірі 520 000 грн.
отримана позичальником від
позикодавця до моменту підписання
даного договору в повному обсязі, про
що свідчить підпис позичальника в
договорі позики, а договір одночасно
вважається актом приймання-передачі
грошових коштів.

На підставі п. 5 договору позики сторони
домовились, що повернення грошових
коштів позичальником за цим договором
здійснюється на підставі вимоги
позикодавця про повернення грошових
коштів позичальником у термін, який
дорівнює шістьом місяцям з дня
відправлення такої вимоги
позикодавцем позичальнику. Достатнім
доказом пред'явлення вимоги повернення
грошових коштів за договором сторони
визнають квитанцію про відправлення
рекомендованого листа з вимогою,
відправленого на адресу позичальника,
яка вказана позичальником у договорі.

Пунктом 6 договору позики передбачений
порядок фактичного повернення
грошових коштів позичальником
позикодавцю: через 30 днів з дати
відправлення вимоги про повернення
грошових коштів за договором позики
позичальником повертається
позикодавцю сума грошових коштів в
гриванях, що є еквівалентом 10 699,59
доларів США за офіційним валютним
курсом НБУ, встановленим на момент
повернення грошових коштів за цим
договором позики та проценти за
користування позикою, згідно з п. 1
договору на розрахунковий рахунок
позикодавця або готівкою, про що
сторони домовляються в день повернення
коштів додатково. В подальшому грошові
кошти позичальником позикодавцеві
повертаються у аналогічному порядку
через 60 днів, 90 днів, 120 днів, 150 днів в
гриванях, що є еквівалентом 10 699,59
доларів США за офіційним валютним
курсом НБУ, та 180 днів у розмірі 10 699,58
доларів США, що є еквівалентом 10 699,59
доларів США за офіційним валютним
курсом НБУ.

На підставі ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином, під час укладення договору
сторонами було дотримано усі умови,
визначені законодавцем для договору
позики, договір було укладено у
письмовій формі, відповідачем взяті на
себе зобов'язання щодо надання
позивачу грошових коштів були виконані
належним чином, позивач зобов'язалася
протягом певного часу після вимоги
відповідача повернути йому кошти
згідно узгодженого сторонами графіку,
тому між сторонами було укладено
договір позики.

З метою повернення грошових коштів за
договором позики, на виконання п. 5
цього договору ОСОБА_3 на адресу ОСОБА_2
27 листопада 2012 року було направлено
вимогу про повернення грошових коштів
за договором позики (а.с. 42), що
підтверджується фіскальним чеком про
її відправлення (а.с. 43). Вдруге
аналогічна вимога позикодавцем на
адресу позичальника була направлена 11
січня 2013 року (а.с. 44, 44 зворот). 22 січня
2013 року відповідачем позивачу втретє
було направлено вимогу про повернення
коштів за договором позики з наведеним
детальним розрахунком суми
заборгованості та направлено поштою
рекомендованим листом з повідомленням
(а.с. 45, 46).

В усіх письмових вимогах до позивача
відповідачем в порядку, передбаченому
п. 6 договору позики, було зазначено
номер його карткового рахунку №
НОМЕР_1, відкритого на його ім'я в ПАТ КБ
«ПриватБанк», на який позичальнику
ОСОБА_2 було запропоновано повернути
суму заборгованості за цим договором
(а.с. 42, 44, 45).

30 січня 2013 року на зазначений
відповідачем картковий рахунок
позивачем в рахунок погашення
заборгованості за договором позики
було перераховано 153 грн. 47 коп. (а.с. 47).

У зв'язку з тим, що позивачем не було у
повному обсязі протягом тридцяти днів
з дня відправлення вимоги сплачено
першу частину суми боргу, відповідач
звернувся до приватного нотаріуса
ОСОБА_4 з заявою про вчинення
виконавчого напису, якою 6 лютого 2013
року було вчинено виконавчий напис,
який зареєстровано в реєстрі за № 92,
яким було запропоновано стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти
за договором позики від 19 вересня 2012
року у розмірі 520 000 грн., проценти за
договором позики у розмірі 17 654 грн. 75
коп. та витрати, пов'язані з вчиненням
виконавчого напису, у розмірі 5 376 грн. 54
коп., а всього 543 031 грн. 29 коп. за період з
31 грудня 2012 року по 6 лютого 2013 року (а.с.
24).

Постановою державного виконавця
Ленінського ВДВС від 13 лютого 2013 року
на підставі заяви ОСОБА_3 від 7 лютого 2013
року було відкрито виконавче
провадження з виконання зазначеного
вище виконавчого напису (а.с. 25).

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що правовідносини, які
виникли між сторонами щодо вчинення
виконавчого напису нотаріусом,
врегульовані нормами Цивільного
кодексу України, Закону України «Про
нотаріат», Постановою КМУ «Про
затвердження переліку документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів
нотаріусів» № 1172 від 29 червня 1999 року
положеннями Інструкції «Про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України», затвердженої наказом
Міністерства юстиції України № 20/5 від 3
березня 2004 року та наказом № 2368/5 від 31
грудня 2004 року та укладеного між
сторонами договору.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про
нотаріат» для стягнення грошових сум
або витребування від боржника майна
нотаріуси вчинять виконавчі написи на
документах, що встановлюють
заборгованість. Перелік документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів,
встановлюються Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до п. 1 Переліку документів,
за якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів
нотаріусів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України 29 червня 1999
року № 1172 (далі за текстом - Перелік),
для одержання виконавчого напису
подаються: оригінал нотаріально
посвідченої угоди; документи, що
підтверджують безспірність
заборгованості боржника, встановлюють
прострочення виконання зобов'язань.

Статтею 88 Закону України «Про
нотаріат» від 2 вересня 1993 року та п. 284
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України від 3 березня 2004 року №
20/5, з наступними змінами та
доповненнями, визначено умови вчинення
виконавчих написів нотаріусом,
відповідно до яких нотаріус вчиняє
виконавчі написи, якщо подані
документи підтверджують безспірність
заборгованості або іншої
відповідальності боржника перед
стягувачем та за умови, що з дня
виникнення права вимоги минуло більше
трьох років, а у відносинах між
підприємствами, установами та
організаціями - не більше одного року.

Вимоги до змісту виконавчого напису
викладено у ст. 89 Закону та п. 287
Інструкції, зокрема, у виконавчому
документі повинні зазначатися: дата
(рік, місяць, число) його вчинення,
посада, прізвище, ім'я, по - батькові
нотаріуса, який вчинив виконавчий
напис; найменування та адреса
стягувача, найменування, адреса, дата і
місце народження боржника, місце
роботи (для громадян), номера рахунків в
установах банків (для юридичних осіб);
строк, за який провадиться стягнення;
суми, що підлягають стягненню або
предмети, які підлягають витребуванню,
в тому числі пеня, проценти, якщо такі
належать до стягнення, розмір плати,
сума державного мита, сплачуваного
стягувачем, або мита, яке підлягає
стягненню з боржника, номер, за яким
виконавчий напис зареєстровано.
Виконавчий напис скріплюється
підписом і печаткою нотаріуса.

Зі змісту виконавчого напису від 6
лютого 2013 року вбачається, що під час
його оформлення було дотримано вимоги
щодо його змісту, визначені ст. 89 Закону
України «Про нотаріат» та п. 287
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України від 3 березня 2004 року №
20/5, з наступними змінами та
доповненнями.

Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладанні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України
встановлено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін та погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

На підставі реч. 1 ч. 1 ст. 638 ЦК України
встановлено, що договір є укладений,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Суд першої інстанції, виконавши всі
вимоги цивільно-процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з діючими нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин,
та дійшов до правильного висновку, що
позовні вимоги позивача не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам закону
є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Доводи апеляційної скарги про те , що
відповідачем було порушено умови
договору про надання позики , оскільки
вимога про повернення боргу була
направлена не рекомендованим листом , а
цінним з описом вкладення самі по собі
не можуть бути підставою для
скасування правильного та
справедливого по суті рішення.

Дії нотаріуса при виконанні
виконавчого напису відповідають
вимогам закону України « Про нотаріат»,
постанові КМУ «Про затвердження
переліку документів, за якими
стягнення заборгованості провадиться
у безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів» № 1172
від 29.06.1999р. , положенням Інструкції
«Про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України», затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
№20/5 від 03.03.2004 р. та наказом № 2368/5 від
31.12.2004 р. та укладеного між сторонами
договору.

Доводи апеляційної скарги про
невірність нарахування сум,
запропонованих до стягнення на
підставі виконавчого напису від 06.02.2013
р. також не можна вважати обґрунтованим
, оскільки згідно з п. 1 договору позики
сума позики складає 520 000,00 грн. і саме
цю суму позивач повинна повернути
відповідачу в рахунок погашення боргу,
крім того, у зв'язку з невиконанням
позивачем вимог абзацу 2 п. 6 договору
позики у відповідача виникло право
вимагати повернення усієї суми
одночасно; про що було повідомлено у
вимогах від 11.01.2013 р. та 22.01.2013 р., а
розрахунок процентів за користування
грошовими коштами становить 17 654,75 грн.

Посилання в апеляційній скарзі , як і в
позовній заяві на те , що сума боргу ,
як і розмір нарахованих процентів
проведена при виконанні виконавчого
напису не вірно , визнати достатніми
для скасування рішення не можна ,
оскільки свій розрахунок позивачка не
надала , як суду першої інстанції , так і
суду апеляційної інстанції і базується
він на застосуванні в розрахунках
різних курсів валюти на різні дати , а
тому прийнятий судом бути не може.

Відповідно до ст. 60
Цивільно-процесуального кодексу
України встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

3 огляду на викладене, позивачем не було
надано жодного доказу, який би свідчив
про те, що виконавчий напис було
вчинено з порушенням вимог договору
позики та чинного законодавства
України.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її проголошення, але
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Судді