У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської
М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Запорізького
міжрайонного екологічного прокурора в
інтересах держави до Запорізької
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
реєстраційної служби Запорізького
міського управління юстиції, про
визнання недійсним рішення, визнання
недійсним державного акту на право
власності на землю і договору
купівлі-продажу, скасування реєстрації
права власності та повернення
земельної ділянки, за касаційною
скаргою заступника Дніпровського
екологічного прокурора на рішення
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 27 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Запорізький
міжрайонний екологічний прокурор
звернувся до суду в інтересах держави з
вказаним позовом, посилаючись на те, що
15 січня 2013 року прокурорською
перевіркою встановлено, що рішенням
Запорізької міської ради від 25 лютого
2009 року за № 39/188 ОСОБА_3 надано у
власність земельну ділянку площею 0,1000
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення
ОСОБА_3 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЗ
№2200997.

Вказане рішення Запорізької міської
ради прийнято з порушенням вимог
чинного законодавства, оскільки
виділена ОСОБА_3 земельна ділянка
розташована у водоохоронній зоні
затоки р. Дніпра і належить до земель
водного фонду.

Після отримання державного акту ОСОБА_3
відчужив спірну земельну ділянку
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 29 квітня 2013 року.

Оскаржуваним рішенням і діями щодо
передачі спірної земельної ділянки у
власність порушено право комунальної
власності на землі водного фонду, а
також інтереси держави у сфері
контролю за використанням та охороною
земель.

Причини пропуску строку позовної
давності є поважними, оскільки про
порушення земельного законодавства
стало відомо лише під час виконання
завдання Дніпровської екологічної
прокуратури від 15 січня 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, прокурор
просив суд визнати недійсним рішення
Запорізької міської ради від 25 лютого
2009 року за № 39/188, яким ОСОБА_3 надано у
власність земельну ділянку площею 0,1000
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1; визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЗ № 220997, виданий ОСОБА_3;
визнати недійсним договір
купівлі-продажу № 1129 від 29
квітня 2013 земельної ділянки площею 0,1000
га, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3; зобов'язати реєстраційну
службу Запорізького міського
управління юстиції скасувати запис №
835505 від 29 квітня 2013 року про реєстрацію
за ОСОБА_4 права власності на земельну
ділянку площею 0,1000 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1;
зобов'язати ОСОБА_4 повернути зазначену
земельну ділянку територіальній
громаді м. Запоріжжя.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 27 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 21 січня 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
Дніпровського екологічного прокурора,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати вказані судові
рішення та направити справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивачем пропущено
строк позовної давності звернення до
суду та наведені причини його пропуску
не є поважними.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що рішенням
Запорізької міської ради № 39/188 від
25 лютого 2009 року ОСОБА_3 надано у
власність земельну ділянку площею 0,1000
га для будівництва та обслуговування
будинку, господарських будівель і
споруд (присадибна ділянка),
розташована по АДРЕСА_1 (а. с. 8-9).

На підставі вищезазначеного рішення
ОСОБА_3 виданий державний акт на право
власності на вищезазначену земельну
ділянку ЯЗ № 220997 від 06 квітня
2009 року (а. с. 10).

29 квітня 2013 року ОСОБА_3 продав вказану
земельну ділянку ОСОБА_4 за нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу
(а. с. 143-144).

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з уточненої позовної
заяви запорізького міжрайонного
екологічного прокурора, як на причину
пропуску строку позовної давності він
посилався на те, що про факт незаконної
передачі Запорізькою міською радою у
власність ОСОБА_3 земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, яка є частиною
прибережно-захисної смуги, йому стало
відомо лише 15 січня 2013 року за
наслідками проведення прокуратурою
відповідної перевірки (а. с. 97-103).

З огляду на викладені обставини та
приписи закону, прокурор просив
поновити строк позовної давності та
визнати поважними причини її пропуску
відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України

Тобто, у силу ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності у такому
разі починається від дня, коли прокурор
довідався або міг довідатися про
порушення інтересів держави.

Проте, суди, у порушення вказаним норм
матеріального права визнали зазначені
прокурором причини як неповажні та не
розглядаючи справу по суті заявлених
вимог, передчасно відмовили у
задоволенні позову.

Оскільки при пропуску строку позовної
давності у позові може бути відмовлено
за безпідставністю вимог, суд з'ясовує
не лише причини пропуску строку, а й усі
обставини справи, права та обов'язки
сторін.

Крім того, необґрунтованим є посилання
суду першої інстанції на обізнаність
прокурора про прийняте Запорізькою
міською радою рішення №
39/188 від 25 лютого 2009 року, оскільки, на
думку суду, до повноважень прокурора
віднесено прийняття участі у
засіданнях органів місцевого
самоврядування, у зв'язку з чим не було
перешкод для його своєчасного
оскарження.

Рішення Запорізької міської ради є
актом індивідуальної дії, що
поширюється на певне коло громадян, а
ст. 9 Закону України «Про прокуратуру»
визначено право, а не обов'язок
прокурора брати участь у засіданнях
органів місцевого самоврядування.

Таким чином, надана прокурору
можливість брати участь у засіданнях
рад, не свідчить як про те, що він брав
участь у відповідному засіданні і знав
про прийняте радою рішення, так і про
те, що він знав про незаконність такого
рішення.

Також судами помилково не застосовано
положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, в
якому зазначено, що позовна давність не
поширюється на вимоги власника або
іншої особи про визнання незаконним
правового акта органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, яким порушено його
право власності або інше речове право.

Відповідно до Закону України «Про
внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства» від 20 грудня
2011 року, яким виключено п. 4 з ч. 1 ст. 268 ЦК
України, та згідно з п. 5 Прикінцевих та
Перехідних положень даного закону,
відповідно до якого протягом трьох
років дня набрання ним чинності (тобто
до 15 січня 2015 року) особа має право
звернутися до суду з позовом про
визнання незаконним правового акта
органу місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи.

При цьому особа може звернутися до суду
з такими вимогами лише за умови, якщо
строк їх пред'явлення, встановлений
положеннями Цивільного кодексу
України, що діяли до набрання чинності
цим Законом, не сплив на момент
набрання чинності цим Законом.

Оскільки суди не звернули належної
уваги на вказані обставини, у порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не
врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, та
дійшли передчасного висновку про
відмову у задоволенні позову,
відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника
Дніпровського екологічного прокурора
задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 27 листопада
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 21 січня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко