РІШЕННЯ

іменем України

„16" січня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду справи
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що згідно договору
дарування вона набула у власність
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, та
09.07.2007 р. за проханням відповідача, з
яким працювала на одному підприємстві,
через необхідність його
працевлаштування, зареєструвала його
місце проживання за зазначеної вище
адресою.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду позивач не мешкала
із відповідачем однією сім'єю, з
листопада 2012 року відповідач припинив
проживання у належному позивачу
домоволодінні, забрав свої речі, не
несе витрат з утримання житла, позивач
не створювала перешкод для проживання
відповідача; на даний час відповідач
мешкає з іншою жінкою та не усне
прохання позивача знятися з
реєстрації місця проживання
відповідач відмовив без пояснення
причин.

Предмет позову становить вимога
про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням - житловим будинком
АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач
вимоги позову підтримала повністю,
надала пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, пояснила,
що більше року відповідач не проживає
за зазначеною вище адресою, в останнє
бачила відповідача у листопаді 2012
року, після цього не спілкувалася із
ним жодного разу, його речей в будинку
немає, просила суд повністю
задовольнити поданий позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, причини неявки суду не
повідомив, позивачем предмет та
підстава позову не змінювалися та
позивач висловився про заочний розгляд
справи, тому справа ухвалою суду
розглядалася у порядку заочного
розгляду.

Суд, заслухав пояснення позивача,
допитав свідка (свідок ОСОБА_3 надала
пояснення, відповідно до яких є
сусідкою позивача, та більше року вона
не бачили відповідача за адресою
реєстрації його місця проживання та
свідку невідомо місце знаходження
відповідача. Разом з тим, відповідно до
пояснень свідка відповідач лише іноді
приходив до будинку позивача, ніколи в
будинку фактично не проживав), та
дослідив наявні письмові докази в
межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, дійшов до висновку про
наявність підстав для задоволення
позову повністю, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2
ст. 317 ЦК України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, та на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від
17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції",
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Судом встановлено, що позивач є
власником 26/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 відповідно до договору
дарування, посвідченого 18.10.2004 р.
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4
(реєстровий №3243).

Місце проживання відповідача
зареєстровано за наступною адресою:
АДРЕСА_1; за даною адресою місце
проживання відповідача було
зареєстровано через необхідність його
працевлаштування, по даному адресу
відповідач не мешкав, його речі в
житловому будинку відсутні тощо.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Діяльність фізичної та юридичної
особи, яка порушує ці права особи, є
незаконною і може бути припинена за
рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК
України кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернути
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, який здійснюється
судом у спосіб, визначений законами
України.

Цивільним процесуальним засобом,
яким забезпечується реалізація права
на звернення до суду, є позов, тобто
матеріально-правова вимога до суду
заінтересованої особи (позивача) про
здійснення правосуддя в цивільній
справі на захист прав, свобод чи
інтересів, порушених чи оспорюваних
іншою особою (відповідачем).

В силу ст. ст. 386, 391 ЦК власник, права
якого порушені, має право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би вони й не були пов'язані з
порушенням права володіння.

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначених правових норм та ч. 2 ст. 405
ЦК України та ч. 1 ст. 11 ЦК України інші
особа, місце проживання якої за
рішення власника житла було
зареєстровано у житловому будинку,
може бути визнана такою, що втратила
право користування жилим приміщенням,
з підстав відсутності понад один рік у
цьому жилому приміщенні, якщо ця особа
була відсутня протягом цього строку
підряд без поважних причин, і саме ці
факт встановлений судом при вирішенні
цього спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК
України.

Отже, на переконання суду, доводи
позивача є слушними: судом було
встановлено на підставі наявних у
справі доказів факт відсутності
відповідача у житлі, відповідач не
скористався правом надання заперечень
проти позову, через що для суду
вбачаються підстави для ухвалення
рішення про визнання ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням - житловим будинком
АДРЕСА_1.

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88,
ст.ст. 212, 214-215, 224, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити
повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням - житловим будинком
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, судові витрати,
пов'язані зі сплатою судового збору в
розмірі 114, 70 грн.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя