РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 123/14223/13-ц

Номер провадження 2/123/522/2014

03.01.2014 року Київський районний
суд м. Сімферополя у складі:

головуючого - судді Тонкоголосюка О.В.,

при секретарі -Берденко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополя цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, -

встановив:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відшкодування шкоди в порядку
регресу.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що квартира АДРЕСА_1 з 19.12.2012 року
належить позивачу. Попередні власники
вказаної квартири, відповідачі по
справі, тривалий час не сплачували
комунальні послуги в наслідок чого
утворилась заборгованість в розмірі
7200,98 грн.. Неодноразово на ім'я
відповідачів приходили
приписи-попередження про сплату боргу
за житлово-комунальні послуги, з
попередженнями про відключення
електропостачання, газу та води.
Позивачка у повному обсязі сплатила
заборгованість в розмірі 7200,98 грн., а
тому вважає, що вона враховуючи вимоги
ст. 1191 Цивільного кодексу України має
право на зворотну вимогу регресу з
відповідачів в сумі 7200,98 грн..

В своїх позовних вимогах позивачка
просила стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3
солідарно кошти за оплату
житлово-комунальних послуг у сумі 7200,98
грн.. та судовий збір.

Представник позивача в судовому
засіданні заявлені вимоги підтримав та
наполягав на їх задоволенні з підстав
викладених в позовній заяві.

Представник відповідачів проти позову
заперечував, посилаючись на його
необґрунтованість та безпідставність.

Вислухав сторони, дослідивши матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги та
заперечення, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції
України кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень та протиправних посягань.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК
України) суд розглядає справу в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, кожна з яких відповідно до ч.1
ст.60 ЦПК України повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності. Сторони мають
рівні права щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
в разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Статтею 57 ЦПК України, передбачено, що
доказами по справі є будь які фактичні
данні, на підставу яких суд встановлює
наявність, або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги та заперечення
сторін, та інші обставини які мають
значення для вирішення справи, ці данні
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказах, речових доказах,
зокрема звуко- та відеозаписів,
висновків експертів.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року №2 «Про застосування норм
цивільно-процесуального законодавства
при розгляді справ у суді першої
інстанції» під час судового розгляду
предметом доказування є факти, якими
обґрунтовуються заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення.

Окрім того, Пленум Верховного Суду
України в пункті 11 постанови від 18
грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у
цивільній справі» розтлумачив, що
встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовуються вимоги чи заперечення,
визнаються одні та відхиляються інші
докази, суд повинен свої дії мотивувати
та враховувати, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вказане положення також закріплено і
ст. 60 ч. 4 ЦПК України.

У відповідності до п.2 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду
повно та всебічно з'ясувати обставини,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
дослідити всі докази в їх сукупності.

Відповідно свідоцтва ВТВ № 956507 від 19
грудня 2012 року, зареєстрованого
Приватним нотаріусом Євпаторійського
нотаріального округу АР Крим ОСОБА_4,
ОСОБА_1 належить 2/3 частки квартири
АДРЕСА_1, що раніше належали ОСОБА_2 на
підставі Свідоцтва про право власності
на житло від 25.08.1993 року (а.с. 5).

Відповідно свідоцтва ВТВ № 956508 від 19
грудня 2012 року, зареєстрованого
Приватним нотаріусом Євпаторійського
нотаріального округу АР Крим ОСОБА_4,
ОСОБА_1 належить 1/3 частка квартири
АДРЕСА_1, що раніше належала ОСОБА_3 на
підставі Свідоцтва про право власності
на житло від 25.08.1993 року (а.с. 6).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 були
власниками квартири АДРЕСА_1 з 25.08.1993
року по 19.12.2012 року .

Судом встановлено, що відповідачі не
сплачували послуги за
житлово-комунальні послуги, тому
позивачка побоюючись того що відріжуть
електроенергію, газ та воду та
самостійно у повному обсязі сплатила
7200,98 грн.. а тому вважає, що вона
враховуючи вимоги ст. 1191 Цивільного
кодексу України має право на зворотну
вимогу регресу з відповідачів в сумі
7200,98 грн..

Однак суд не може погодитися з даними
вимогами позивача, враховуючи
наступне.

Згідно ст. 68 Житлового кодексу України
наймач зобов'язаний своєчасно вносити
квартирну плату та плату за комунальні
послуги.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги" обов'язок споживача
житлово-комунальних послуг оплачувати
їх у строки, встановлені договором або
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного
кодексу України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно п. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу
України, особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи в розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту Листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Щодо обов'язкових для всіх судів
України правових позицій» від 05.12.2011
року, згідно з частиною першою статті
1191 ЦК України особа, яка відшкодувала
шкоду, завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом.

Зазначена норма, що міститься в главі 82
ЦК України та регулює правовідносини
щодо відшкодування шкоди, передбачає
право регресу особи в разі, якщо вона
відшкодувала потерпілому шкоду,
завдану іншою особою в рамках
деліктних правовідносин між нею та
потерпілим.

Виходячи з наведеного, відшкодування
шкоди в порядку регресу проводиться у
разі, якщо особу до якої пред'являється
цивільний позов визнано винною та у
розмірі виплаченого відшкодування.

Отже, в обґрунтування своїх позовних
вимог позивач не надав суду належні та
допустимі докази, не довів суду їх
переконливість, а також не довів
обставини, на які посилається як на
підставу своїх вимог.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи встановлені
обставини та вимоги закону, суд не
вбачає підстав для задоволення позову.

Тому, відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК
України суд дійшов висновку, що
позивачем не було надано доказів того,
що його права порушені і підлягають
захисту судом у спосіб вказаний в
позовній заяві, у зв'язку із чим у
задоволенні позовних вимог
відмовляється.

Керуючись ст.ст. 512, 513, 1191 ЦК України,
ст.ст. 3, 10, 11, 27, 60, 212- 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування шкоди,
відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Тонкоголосюк О. В.