Ухвала

іменем україни

09 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,
Парінової І.К., Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на заставлене
майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1
до публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», третя
особа - публічне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Інгосстрах», про
захист прав споживача банківських
послуг, за касаційними скаргами
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 04 грудня 2013
року та ухвалу цього ж суду від 04 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» ( далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на заставлене майно,
посилаючись на невиконання
відповідачем зобов'язань за кредитним
договором від 19 січня 2006 року,
унаслідок чого утворилася кредитна
заборгованість в рахунок якої банк
просив звернути стягнення на
заставлене майно - автомобіль марки
Шевролетт Авео, 2006 року випуску.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 у
травні 2013 року звернувся до суду із
зустрічним позовом до ПАТ КБ
«ПриватБанк» про захист прав споживача
банківських послуг.

Позовні вимоги мотивував тим, що банком
безпідставно та без його повідомлення
збільшено відсоткову ставку за
користування кредитом, чим порушені
його права споживача банківських
послуг.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 13
червня 2013 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено, передано
банку шляхом вилучення у ОСОБА_1
належне йому на праві власності
заставлене майно, а саме автомобіль
марки Шевролетт Авео, 2006 року випуску, в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № МКК7AU04520009
від 19 січня 2006 року в сумі 7 683, 10 доларів
США, що за курсом НБУ складає 61 255 грн. 05
коп., звернуто стягнення на предмет
застави, шляхом продажу вказаного
автомобіля банком з укладенням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою - покупцем, зі зняттям
вказаного автомобіля з обліку в
органах ДАЇ України, а також надання
банку всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 04 грудня
2013 року зазначене рішення
міськрайонного суду в частині позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на заставлене
майно скасовано й в цій частині
провадження у справі закрито.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 04 грудня
2013 року рішення суду першої інстанції в
частині вирішення зустрічних позовних
вимог ОСОБА_1 скасовано в цій частині
ухвалено нове рішення про задоволення
вказаних позовних вимог.

Визнано незаконними дії ПАТ КБ
«ПриватБанк» по збільшенню з 1
листопада 2008 року процентної ставки за
користування кредитом згідно
кредитного договору № МКК7AU04520009 від 19
січня 2006 року з 12% річних до 14% річних, по
нарахуванню заборгованості з
врахуванням 35, 98% річних з 30 травня 2006
року та 40,06% річних з 1 листопада 2008 року
від суми непогашеної в строк
заборгованості.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційних скаргах ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить рішення та ухвалу
апеляційного скасувати, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права і залишити в силі
рішення суду першої інстанції в
частині вирішення вимог банку, а в
частині зустрічного позову передати на
новий апеляційний розгляд.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині первісного позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» та закриваючи в
цій частині провадження у справі,
апеляційний суд виходив з того, що
даний спір вирішено 3 квітня 2013 року
Індустріальним районним судом м.
Дніпропетровська.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що банк у порушення вимог закону
та умов кредитного договору
безпідставно в односторонньому
порядку, без згоди позичальника
підвищив розмір процентної ставки за
користування кредитом.

Проте погодитися з такими висновками
суду апеляційної інстанції у повному
обсязі не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір процентів не може бути
збільшений банком в односторонньому
порядку, а також що умова договору щодо
права банку змінювати розмір процентів
в односторонньому порядку є нікчемною.
Закон України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» від 12 грудня 2008 року, яким ЦК
України було доповнено ст. 1056-1, набрав
чинності з 9 січня 2009 року.

Згідно з п. 3.5 Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року № 168 та
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 25 травня 2007 року за № 541/13808,
банки мають право змінювати процентну
ставку за кредитом лише в разі настання
події, не залежної від волі сторін
договору, яка має безпосередній вплив
на вартість кредитних ресурсів банку.
Однією з таких підстав є підвищення
облікової ставки Національного банку
України та нестабільність курсової
політики.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ч. 3 ст. 653 ЦК України в разі зміни
договору зобов'язання змінюється з
моменту досягнення домовленості про
зміну договору, якщо інше не
встановлено договором чи не обумовлено
характером його зміни.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Отже, якщо умовами кредитного
договору, щодо яких сторони дійшли
згоди під час його укладення,
передбачено право банку в
односторонньому порядку збільшувати
розмір процентної ставки за
користування кредитом у разі настання
певних умов з додержанням установленої
кредитним договором процедури
повідомлення позичальника, то
збільшення банком розміру процентної
ставки за цим кредитним договором в
односторонньому порядку є правомірним
за умови, що рішення банку про таку
зміну розміру процентної ставки було
прийнято до набрання чинності Законом
України від 12 грудня 2008 року № 661-VI, який
набрав чинності 10 січня 2009 року.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що 19 січня 2006 року
між сторонами було укладено кредитний
договір, за умовами якого ОСОБА_1
отримав кредит в розмірі 18 266, 56 доларів
США зі сплатою 12% річних строком до 18
січня 2013 року.

10 жовтня 2008 року банком прийнято
рішення про збільшення процентної
ставки за користування кредит до 14%
річних починаючи з 1 листопада 2008
року, про що 15 жовтня 2008 року повідомив
позичальника.

Отже, банком рішення про підвищення
процентної ставки за кредитним
договором було прийнято до набрання
чинності законом, відповідно до якого
умова договору щодо права банку
змінювати розмір процентів в
односторонньому порядку є нікчемною.

Суд апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України
на на зазначені положення закону та
обставини справи уваги не звернув та
помилково застосував до спірних
правовідносин закон, який застосуванню
до них не підлягає; при цьому зазначив
про порушення банком процедури
підвищення процентної ставки,
передбаченої кредитним договором,
взагалі не дослідив укладеного між
сторонами договору кредиту й не
звернув уваги, що такий договір
відсутній у матеріалах справи.

Таким чином, суд не з'ясував всіх
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення справи, не
дослідив надані сторонами докази та не
надав їм відповідної оцінки, у
достатньому обсязі не вмотивував та не
обґрунтував свого висновку щодо
наявності правових підстав для
задоволення зустрічних позовних вимог.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. ст. 213, 316 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Разом з тим, встановивши наявність
судового рішення, яке набрало законної
сили та яким вирішено спір між тими ж
сторонами, з тих самих підстав та про
той самий предмет, зокрема рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 13 квітня 2013 року,
яке є чинним, суд апеляційної інстанції
дійшов вірного висновку про закриття
провадження у даній справі в частині
вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про
звернення стягнення на заставлене
майно з підстав п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК
України.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ
«ПриватБанк» в особі представника
Шуліки А.В. не спростовують таких
висновків суду, а відтак касаційна
скарга в частині оскарження ухвали
апеляційного суду Закарпатської
області від 4 грудня 2013 року підлягає
відхиленню із залишенням в силі
зазначеної ухвали суду.

Керуючись ст. 336, 337, 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 04 грудня 2013 року
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 04 грудня
2013 року скасувати.

Справу у частині вимог ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», третя
особа - публічне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Інгосстрах», про
захист прав споживача банківських
послуг передати на новий апеляційний
розгляд.

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» в особі
представника Шуліки Аліни
Володимирівни на ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 04
грудня 2013 року відхилити.

Ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 04 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова

В.О. Савченко