Справа № 463/44/14
Головуючий у 1 інстанції: Нор
Провадження № 22-ц/783/2228/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи:33
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю ОСОБА_3 - представника
позивача ОСОБА_4; Квасніцького О.В. -
представника Державної казначейської
служби України; прокурора Погорєлова
Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4, та апеляційною
скаргою Квасніцького Олега
Володимировича, представника
Державної казначейської служби
України, на рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 22 січня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Прокуратури з нагляду
за додержанням законів у військовій
сфері Західного регіону України і
Державної казначейської служби
України про відшкодування шкоди
завданої незаконними діями органу
досудового слідства, прокуратури і
суду.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим,
що позивач протягом 2003-2011 років
проходив військову службу в м. Берегово
Закарпатської області, однак 11.05.2007
року військовим прокурором
Львівського гарнізону відносно нього
була порушена кримінальна справа за
ознаками злочину, передбаченого ст.ст.
27 ч.4, 360 ч. 1 КК України, яку з
обвинувальним актом було направлено до
Пустомитівського районного суду
Львівської області. Судовий розгляд
цієї кримінальної справи тривав три
роки, однак постановою суду від 22.10.2010
року матеріали справи відносно нього
та інших осіб було виділено в окреме
провадження і направлено на додаткове
розслідування. В подальшому постановою
старшого слідчого військової
прокуратури Львівського гарнізону від
18.10.2011 року вказана кримінальна справа
в частині вчинення ним злочину була
закритою на підставі ст. 213 п. 2 КПК
України - за недоведеністю у вчиненні
злочину. Також було скасовано
запобіжний захід - підписку про
невиїзд. Таким чином, позивач протягом
41 місяця незаконно знаходився під
слідством і судом, внаслідок чого
зазнав сильних душевних страждань,
було порушено його нормальні життєві
зв'язки, принижено честь офіцера,
людську гідність і репутацію. З
урахуванням наведеного просив: 1)
стягнути з відповідачів моральну шкоду
у розмірі 100 000 грн. та 2) 20 000 грн.
витрат на правову допомогу на стадії
досудового слідства, а також 616 грн. 82
коп. витрат за проїзд з місця
проживання до військової прокуратури з
врахуванням індексу інфляції і 3 % від
цієї суми на момент фактичної виплати;
3) зобов'язати військову прокуратуру
принести йому письмові вибачення; 4)
присудити йому витрати на правову
допомогу при судовому розгляді даної
справи (а.с. 1-4).

Оскаржуваним рішенням позов частково
задоволено. Стягнуто на користь
позивача з Державного бюджету України
через Державну казначейську службу
України шляхом списання з розрахунку
призначеного для відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду, 30 000 грн.
на відшкодування моральної шкоди, 20 000
грн. на відшкодування витрат понесених
за надання правової допомоги у зв'язку
з притягненням позивача до
кримінальної відповідальності та 4 000
грн. на відшкодування витрат понесених
за надання правової допомоги у даній
цивільній справі.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за їх недоведеністю та
безпідставністю (а.с. 144-146).

Дане рішення оскаржили ОСОБА_3,
представник позивача ОСОБА_4, та
Квасніцький О.В., представник Державної
казначейської служби України.

Представник позивача ОСОБА_3 просить
оскаржуване рішення змінити, а саме
-стягнути з відповідачів 100 000 грн.
моральної шкоди та 616 грн. 82 коп. витрат
за проїзд з місця проживання до
військової прокуратури в ході
розслідування кримінальної справи та
її розгляду судом, покликаючись на
невідповідність в повній мірі
висновків суду обставинам справи та на
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Вважає, що розмір моральної шкоди,
присуджений судом до стягнення з
відповідача на користь позивача, не в
повній мірі враховує величину
понесених останнім моральних
страждань, а також те, що „була ...
зруйнована його військова кар'єра",
оскільки у травні 2011 року він змушений
був звільнитися зі Збройних Сил
України в запас і змінити своє місце
проживання.

Вважає неправомірною відмову у
задоволенні позовної вимоги про
відшкодування транспортних витрат
позивача, які він поніс у зв'язку з
розслідуванням і судовим розглядом
справи - у зв'язку з ніби-то
непред'явленням оригіналів проїздних
документів, оскільки такі були
пред'явлені для огляду судом в судовому
засіданні 03.09.2012 року (а.с. 151-154).

Представник Державної казначейської
служби України у поданій ним
апеляційній скарзі просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове, яким повністю відмовити
позивачу у задоволенні його позовних
вимог, покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; невідповідність
висновків суду обставинам справи та на
порушення норм матеріального права.

Звертає увагу на те, що згідно
постанови старшого слідчого
військової прокуратури Львівського
гарнізону від 18.10.2011 року про часткове
закриття кримінальної справи (яка є
чинною), ОСОБА_4 11.05.2007 року визнав себе
частково винним у скоєнні злочину,
передбаченого ст.ст. 27 ч.4, 369 ч.1 КК
України, і дав певні покази, які
кардинально змінив вже в ході судового
розгляду справи, а відтак вважає, що
судом до спірних правовідносин слід
було застосувати норму, яка
передбачена ч. 4 ст. 1176 ЦК України,
згідно з якою фізична особа, яка у
процесі досудового розслідування або
судового провадження шляхом
самообмови перешкоджала з'ясуванню
істини і цим сприяла незаконному
засудженню, незаконному притягненню до
кримінальної відповідальності,
незаконному застосуванню запобіжного
заходу, незаконному затриманню, не має
права на відшкодування шкоди.

Вважає необгрунтованим і
неправомірним стягнення судом 20 000 грн.
на відшкодування витрат понесених
позивачем за надання йому правової
допомоги у зв'язку з притягненням до
кримінальної відповідальності та 4 000
грн. на відшкодування витрат понесених
за надання правової допомоги у даній
цивільній справі, оскільки такі
витрати є підтвердженими „лише
квитанціями до приходного касового
ордеру № 25 від 22.10.2010 та № 2 від 22.01.2014",
що (на думку апелянта) не підтверджує
сам факт сплати грошових коштів
позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін на підтримання
доводів поданих ними апеляційних
скарг, а також пояснення прокурора на
підтримання доводів апеляційної
скарги Державної казначейської служби
України, перевіривши матеріали справи
та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених у суді першої інстанції, а
також оглянувши в судовому засіданні
матеріали кримінальної справи № 204 009-07
Військової прокуратури Львівського
гарнізону про обвинувачення ряду осіб,
в т.ч. - і ОСОБА_4 у скоєнні злочину,
передбаченого ст.ст. 27 ч.4, 369 ч.1 КК
України (а.с. 169, в подальшому -
„кримінальна справа"), колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
представника ОСОБА_4 до задоволення не
підлягає, а апеляційна скарга
представника Державної казначейської
служби України - підлягає до
задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України встановлено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
питання про те (зокрема), чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються (п.1 ч.1), а ст. 215 ЦПК
України - що у мотивувальній частині
рішення суду зазначаються (зокрема)
мотиви, з яких суд вважає встановленою
наявність або відсутність фактів,
якими обгрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази (п.3 ч.1).

На думку колегії суддів оскаржуване
рішення суду зазначеним вимогам закону
не відповідає.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обгрунтовує
тим, що постановою старшого слідчого
військової прокуратури Львівського
гарнізону про часткове закриття
кримінальної справи від 18.10.2011 року
матеріали кримінальної справи в
частині вчинення ним злочину,
передбаченого ст.ст. 27 ч.4, 369 ч.1 КК
України, закрито на підставі п.2 ст. 213
КПК України (за недоведеності участі у
вчиненні злочину).

Згідно вище згаданої постанови про
часткове закриття кримінальної справи,
ОСОБА_4, будучи 11.05.2007 року допитаним в
якості обвинуваченого, винним себе у
скоєнні злочину, передбаченого ст.ст. 27
ч.4, 369 ч.1 КК України, визнав частково,
дав відповідні визнавальні покази (арк.
215-220 тому № 4 кримінальної справи),
однак „у судовому засіданні підсудний
ОСОБА_4 кардинально змінив свої
показання", а „таку зміну своїх показів
він пояснив, що під час досудового
слідства працівники СБУ та прокуратури
обіцяли залишити його свідком, однак у
подальшому відносно нього було
порушено кримінальну справу" (а.с. 11-21).

В ході розгляду справи судом першої
інстанції Державною казначейською
службою України до суду були подані
заперечення на позов ОСОБА_4, у яких
згаданий відповідач звертає увагу суду
на правову норму, що передбачена ч. 4 ст.
1176 ЦК України, якою встановлено, що у
випадку коли фізична особа, яка у
процесі дізнання, попереднього
(досудового) слідства або судового
розгляду шляхом самообмови
перешкоджала з'ясуванню істини і цим
сприяла (зокрема) незаконному
притягненню до кримінальної
відповідальності, незаконному
застосуванню як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, не має права на відшкодування
шкоди, а також на те, що позивач
визнавав себе частково винним у
пред'явленому йому обвинуваченні і
лише під час судового розгляду
кримінальної справи кардинально
змінив свої покази (а.с. 38-39).

Однак, незважаючи на вище зазначені
вимоги ст.ст. 213-215 ЦПК України,
оскаржуване рішення не містить
будь-якої оцінки наведеним доводам
Державної казначейської служби
України, а також будь-яких мотивів, з
яких суд вважав встановленою
відсутність фактів, якими
обгрунтовувалися заперечення
згаданого відповідача.

Крім цього, окладом матеріалів
кримінальної справи встановлено
наступне.

Пояснення, аналогічні до вище згаданих
пояснень ОСОБА_4 від 11.05.2007 року в якості
обвинуваченого, останній давав також і
в якості свідка (власноручно написані
ним пояснення від 15.02.2007 року; протокол
допиту свідка від 16.02.2007 року та
протокол очної ставки від 16.02.2007 року
(арк. 88-91, 94-97, 189-193 тому № 1 кримінальної
справи).

Згідно протоколу про пред'явлення
обвинуваченому матеріалів справи від
21.05.2007 року, обвинувачений за ст.ст. 27 ч.4,
369 ч.1 КК України ОСОБА_4, ознайомившись з
всіма матеріалами кримінальної справи,
заявив „що просить вирішити питання
про звільнення від кримінальної
відповідальності". Захисник ОСОБА_3
дане клопотання свого підзахисного
підтримав (арк. 49, 50 тому № 5
кримінальної справи).

Згідно протоколу про пред'явлення
обвинуваченому матеріалів справи від
05.06.2007 року, обвинувачений за ст.ст. 27 ч.4,
369 ч.1 КК України ОСОБА_4, ознайомившись з
всіма матеріалами кримінальної справи,
заявив клопотання про „закриття
відносно (нього) матеріалів
кримінальної справи судом на підставі
статті 7 КПК України, оскільки (він) не є
суспільно небезпечною особою".
Захисник ОСОБА_3 дане клопотання свого
підзахисного також підтримав (арк. 124, 125
тому № 5 кримінальної справи).

У своїй скарзі на ім'я військового
прокурора від 05.06.2007 року обвинувачений
ОСОБА_4 зазначає, що при відмові у
задоволенні клопотання про звільнення
його від кримінальної
відповідальності не було взято до
уваги те, що він „не є суспільно
небезпечною особою, вчинив злочин
вперше, щиро кається у своєному, ...,
вчинене ним діяння втратило суспільну
небезпечність, давав правдиві і
послідовні покази, які сприяли
викриттю всіх винних осіб ..." (арк. 131
тому № 5 кримінальної справи).

Аналогічною за змістом є і скарга
захисника ОСОБА_4 від 12.06.2007 року (арк. 176
тому № 5 кримінальної справи).

З урахуванням вище наведених обставин
по справі колегія суддів приходить до
висновку про те, що ОСОБА_4 у процесі
дізнання та попереднього (досудового)
слідства в результаті самообмови
(шляхом часткового визнання своєї вини
у вчиненні злочину, відповідальність
за який передбачена ст.ст. 27 ч.4, 369 ч.1 КК
України, а також шляхом дачі
відповідних визнавальних пояснень та
показів) перешкоджав з'ясуванню істини
і цим сприяв притягненню його до
кримінальної відповідальності
(запобіжні заходи у вигляді тримання
під вартою або підписки про невиїзд до
ОСОБА_4 не застосовувалися), а відтак
він (у відповідності до ч. 4 ст. 1176 КК
України) не має права на відшкодування
шкоди.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1 і
4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4, відхилити.

Апеляційну скаргу Квасніцького Олега
Володимировича, представника
Державної казначейської служби
України, задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 22 січня 2014 року скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4
у задоволенні його позовних вимог.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Суддя:

Судді: