Дата документу 04.03.2014
Справа № 334/962/14-ц
Провадження № 2/334/1055/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року Ленінський районний
суд м.Запоріжжя у складі: головуючого
судді Дубини Л.А., при секретарі
Філіпповій О.В., за участю адвоката
ОСОБА_1, розглянув у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики,

у с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з
позовом у якому вказує, що за
договором позики передала
позичальнику - ОСОБА_3, у власність 62180
грн., про що останнім була видана
розписка від 09.07.2013 року зі строком
повернення вказаних коштів 09.01.2014
року.

Але відповідач до встановленого
строку отримані кошти не повернув, у
зв'язку з чим, позивачка звернулася до
суду з даним позовом та просила суд
стягнути на її користь 62180 грн., а також
понесені судові витрати на оплату
судового збору.

В ході судового розгляду позивачка
уточнила позовні вимоги і зменшила
їх на 15000 грн., т.я. відповідач 24.02.2014
року перерахував на її особистий
рахунок вказану суму.

Адвокат позивача у судовому засіданні
підтримав заявлені позовні вимоги і
просив суд стягнути на користь ОСОБА_2
478180 грн., а також понесені судові
витрати на оплату судового збору.

Відповідачу судове засідання не
з'явився, причини неявки суду не
повідомив, про час і місце судового
розгляду повідомлений через засоби
масової інформації, шляхом поміщення
оголошення в газеті «Запорізька
правда», т.я. судові повістки,
направлені за місцем реєстрації
ОСОБА_3, повернуті до суду без
вручення, у зв'язку з чим, відповідно до
ст. ст. 169, 224 ЦПК України зі згоди
позивача, суд ухвалює заочне рішення.

Вислухавши пояснення адвоката
позивача, дослідивши матеріали справи
та надані докази, суд дійшов такого
висновку.

Згідно ст.. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики).

Судом установлено, що 09.07.2013 року між
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір
позики, про що складено розписку зі
змісту якої вбачається, що останній
отримав у борг 62180 грн, які
зобов'язався повернути у строк до
09.01.2014 року. Разом з тим, до вказаного
строку суму боргу не повернув.

Дії сторін у справі відповідають
вимогам норм цивільного
законодавства, зокрема, ст. 1047 ЦК
України, згідно якої договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Ст. 1049 ЦК України передбачає, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику(грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст. ст.. 525, 526 ЦК України
зобов"язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Ст. 615 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від зобов"язання
не звільняє сторону від
відповідальності за порушення
зобов"язання.

Відповідно до ст.. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання
сторонами.

Судом установлено, що позичальник
належним чином не виконує прийнятих на
себе зобов'язань і не повернув
позивачу позичені кошти у
встановлений термін, і лише після
звернення ОСОБА_2 з даним позовом до
суду та відкриття провадження у
справі, відповідач шляхом
перерахування на особистий рахунок
позивача у ПАТ КБ «Приватбанк»
перерахував 15000 грн, що на думку суду,
свідчить про визщання ним своїх
боргових зобов'язань.

Отже, заявлені позовні вимоги ОСОБА_2
є законними та обґрунтованими, а тому
підлягають задоволенню.

Крім того, згідно ст. 88 ЦПК України
стороні на користь якої постановлено
рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Оскільки суд прийшов до висновку про
обґрунтованість і законність позовних
вимог ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,
то на її користь підлягають стягненню
понесені судові витрати на оплату
судового збору у сумі - 621,80 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212, 213, 224-226
ЦПК України, ст. ст.525,526,615,1046,1049 ЦК
України, суд, -

В и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_2)
заборгованість за договором позики,
оформлений розпискою від 09.07.2013 року у
сумі 47180 грн., а також судові витрати у
сумі 621,80 грн., а всього 47801.80 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя:
Дубина Л. А.