Справа №478/2152/13-ц 11.03.2014 11.03.2014 11.03.2014
Провадження №22-ц/784/838/14
Провадження № 22ц- 784/838/14
інстанції Біцюк А.В.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем
України

11 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Яценко Л.В.,

за участю:

- представника позивачки
ОСОБА_2,

- представника відповідача
Сливчука М.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Казанківського районного
суду Миколаївської області від 28 січня
2014 року

за позовом

ОСОБА_4 до Фермерського господарства
«Росток»

про

визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки,

в с т а н о
в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4
звернулася в суд з позовом до ФГ
«Росток» про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки.

Позивачка зазначала, що вона на
підставі державного акту є власницею
земельної ділянки площею 7,16 га,
розташованої на території
Каширівської сільської ради
Казанківського району Миколаївської
області.

01 січня 2008 року було укладено
договір оренди вищезазначеної
земельної ділянки між нею та
відповідачем строком на 10 років. Проте,
в договорі не зазначені всі істотні
умови, як це передбачено ст.. 15 Закону
України «Про оренду землі», а саме:
розмір орендної плати встановлений
умовами договору, не містить умов
стосовно її індексації, форм платежу та
порядку її внесення; у договорі не
визначена сторона, яка несе ризик
випадкового пошкодження чи знищення
земельної ділянки; не зазначено
існуючі обмеження щодо використання
земельної ділянки; а також умови
передачі в заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Посилаючись на викладені
обставини, ОСОБА_4 просила суд визнати
вказаний договір оренди земельної
ділянки недійсним.

Рішенням Казанківського
районного суду Миколаївської області
від 28 січня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Перевіривши наведені в
апеляційній скарзі доводи та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що вона не підлягає
задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є
власником земельної ділянки площею 7,16
га, яка розташована на території
Каширівської сільської ради
Казанківського району Миколаївської
області, що підтверджується державним
актом на право приватної власності на
землю від 23 листопада 2001 року,
зареєстрованим у Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 44.

01 січня 2008 року між ОСОБА_4
(орендодавець) та ФГ «Росток» (орендар)
було укладено договір оренди земельної
ділянки площею 7,16 га, згідно умов якого
орендодавець надав, а орендар прийняв у
тимчасове платне володіння та
користування вказану земельну ділянку.

Пунктом 8 договору оренди
передбачено, що вказана земельна
ділянка надається в оренду строком на 10
років.

01 квітня 2008 року договір оренди
земельної ділянки від 01 січня 2008 року
зареєстровано у Казанківському
секторі реєстрації Миколаївської
філії центру ДЗК, про що вчинено запис у
Державному реєстрі земель.

Межі земельної ділянки визначено
в Державному акті позивача. До договору
оренди земельної ділянки були додані
акт приймання-передачі земельної
ділянки, кадастровий план земельної
ділянки з описом меж та кадастровим
номером земельної ділянки.

Відповідно до ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» (в редакції, чинній
на час укладення Договору) істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Частиною другою ст.. 15 Закону
України «Про оренду землі» (далі -
Закон) установлено, що відсутність у
договорі оренди-землі однієї з
істотних умов, передбачених цією
статтею, є підставою для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Наполягаючи на задоволенні
позову, позивачка зазначала наступні
підстави для визнання договору оренди
землі недійсним: у договорі оренди
відсутні умови проведення індексації
орендної плати; договір не містить умов
стосовно форми платежу та порядку
внесення орендної плати; не визначена
сторона, яка несе ризик випадкового
пошкодження чи знищена земельної
ділянки; не вказані існуючі обмеження
щодо використання земельної ділянки; а
також умови передачі в заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки.

З договору оренди земельної
ділянкита додатку до цього договору
від 01 квітня 2008 року, вбачається, що
сторони домовились, що орендна плата
визначена у грошовій формі в розмірі 3%
від грошової оцінки орендованої
земельної ділянки, що в грошовому
виразі становить 1 670 грн. Обчислення
розміру орендної плати за землю
здійснюється з урахування індексів
інфляції. Передача продукції та
надання послуг в рахунок орендної
плати оформляється відповідними
актами. Розмір орендної плати
переглядається за домовленістю сторін
у разі зміни умов господарювання,
передбачених договором; зміни розмірів
земельного податку, підвищення цін,
тарифів, зміни коефіцієнтів
індексації, визначених законодавством;
погіршення стану орендованої
земельної ділянки не з вини орендаря,
що підтверджено документами.

Наведене свідчить про те, що між
ОСОБА_4 та відповідачем при укладенні
договору оренди землі погоджено
істотні умови щодо розміру орендної
плати, її індексації, форми платежу та
порядку її внесення.

Що стосується відсутності в
договорі оренди умов передачі
земельної ділянки в заставу та
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки, то суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що на час укладення договору
оренди земельної ділянки такої умови в
договорі не могло бути зазначено як
істотної умови договору, оскільки ці
умови не були передбачені законом як
істотні умови договору оренди землі.

В той же час, в договорі не
зазначені відомості про існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання об'єкту оренди. Також не
визначена сторона, яка несе ризик
випадкового знищення або пошкодження
об'єкта оренди.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Частиною 1 статті 14 Закону України
«Про оренду землі» передбачено, що
договір оренди землі укладається у
письмовій формі, статтею 18 Закону
встановлено, що договір оренди землі
набуває чинності після його державної
реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що
договір оренди укладений у письмовій
формі, пройшов державну реєстрацію й
відсутність в договорі відомостей про
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки та не
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини, не стало
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди. Позивачка
по справі мала необхідний обсяг
цивільної дієздатності її
волевиявлення було спрямоване на
укладення договору оренди, що нею не
оспорювалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відсутність в договорі оренди
такої умови як відомості про існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання об'єкту оренди та не
визначення сторони яка несе ризик
випадкового знищення або пошкодження
об'єкта оренди,

не є безумовною підставою для визнання
правочину недійсним у розумінні
зазначеної норми матеріального права
та правил статті 215 ЦК України.

Оскільки позивачка не довела, що
укладений договір оренди не відповідає
загальним вимогам, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Крім того, відповідно до статті 15
ЦК України та статті 3 ЦПК України у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
тому суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю у договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України «Про оренду землі»,
визначити істотність цих умов, а також
з'ясувати у чому саме полягає порушення
їхніх законних прав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції обгрунтовно
виходив з того, що позивачкою не надано
доказів, яким чином порушуються її
права як орендодавця у зв'язку з
відсутністю у договорах оренди
зазначених нею умов, передбачених ч. 1
ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Зазначені висновки суду першої
інстанції узгоджуються з правовою
позицією Верховного Суду України,
викладеною у постанові від 25 грудня 2013
року № 6-94цс13.

Доводи апеляційної скарги про те,
що в Договорі оренди відсутня пряма
вказівка на особу, що несе ризик
випадкового знищення або пошкодження
обєкта оренди, є безпідставними,
оскільки це питання врегульовано
статтею 11 Закону України «Про оренду
землі» , якою передбачено, що ризик
випадкового знищення або пошкодження
обєкта оренди несе орендодавець, якщо
інше не передбачено договором оренди
землі.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що в оспорюваному договорі не
зазначені відомості про існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання об'єкту оренди, не є
безумовною підставою для визнання
цього договору недійсним в розумінні
норм матеріального права, які
містяться в статтях 203,215 ЦК України.

Оскільки оскаржуване судове
рішення ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
то підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Казанківського районного суду
Миколаївської області від 28 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді