Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/1726/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Баренко
Сахібджамал Гайнулівна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді:
Забродського М.І.

суддів: Шевчук А.М.,
Заполовського В.Й.

з участю секретаря

судового засідання Гукової
О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «ПриватБанк» про
визнання недійсними кредитного
договору і договору іпотеки,
застосування наслідків недійсності
правочину, скасування заборони
відчуження предмету іпотеки та
зобов'язання провести державну
реєстрацію припинення іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 17 лютого 2014
року,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вказаним позовом та просила
визнати недійсними кредитний договір
та договір іпотеки від 13 липня 2007 року,
застосувати наслідки недійсності
правочину, передбачені ч.1 ст.216 ЦК
України з урахуванням здійснених
платежів по кредитному договору, як
повернення отриманого за цим
договором, що визнаний недійсним.

Крім того позивач просила скасувати
накладену заборону відчуження та
обтяження іпотеки на квартиру АДРЕСА_1,
яка складається з однієї житлової
кімнати та службових приміщень
загальною площею 30,64 кв.м., зобов'язати
реєстраційну службу Житомирського
районного управління юстиції провести
державну реєстрацію припинення
іпотеки на зазначену квартиру.

В обґрунтування позову зазначала, що
відповідно до укладеного договору від
13 липня 2007 року вона отримала
кредит у розмірі 27 200,00 доларів США зі
сплатою за користування кредитом 1% в
місяць з кінцевим терміном повернення
його 12 липня 2032 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за договором між нею та відповідачем
був укладений договір іпотеки від 13
липня 2007 року, згідно якого в іпотеку
банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Згідно кредитного договору в період з «
20» по « 25» число кожного місяця ОСОБА_2
повинна сплачувати банку кошти у сумі
346,76 доларів США які складаються із
заборгованості по кредиту, відсоткам,
винагороди та комісії.

Проте перед укладенням кредитного
договору ПАТ КБ «Приватбанк» не було
дотримано вимог ч.2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», п. 2.1, п. 2.4
та п. 2.5 «Правил надання банками України
інформацію споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» затверджених постановою
Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168
про надання позивачці всієї інформації
про кредитування.

Вважає, що кредитний договір був
укладений нею під впливом помилки для
якої активно сприяв банк, а також зміст
кредитного договору суперечить ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та Розділу №3 Правил №168.

Враховуючи те, що договір іпотеки є
похідним від кредитного договору, тому
він також є недійсним.

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 17 лютого 2014
року у задоволенні позову відмовлено
за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задоволити її позовні вимоги в повному
обсязі.

Посилається на те, що судове рішення
суперечить нормам матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Зокрема, суд першої інстанції при
ухваленні рішення не звернув увагу на
те, що не була належним чином проведена
обов'язкова переддоговірна робота щодо
повідомлення позичальника-споживача
про умови кредитування та орієнтовну
сукупну вартість кредиту.

Крім того, районний суд не врахував, що
у кредитному договорі відсутня
обов'язкова інформація, а саме,
відсутній детальний розпис сукупної
вартості кредиту з урахуванням
процентної ставки за ним, вартості всіх
супутніх послуг, а також інших
фінансових зобов'язань за кожним
платіжним періодом, відсутній графік
платежів у розрізі сум погашення
основного боргу, сплати процентів,
комісійної винагороди.

Суд не звернув увагу, що саме банк
своїми діями сприяв позивачці
помилятися при укладенні кредитного
договору та договору іпотеки.

Районний суд не врахував, що зі сторони
відповідача не надано будь-яких
належних доказів для відмови в
задоволенні позовних вимог.

Представником банку було надано лише
письмову інформацію про сплату коштів
по кредитному договору від 13 липня 2007
року у розмірі 19 938,60 доларів США. Таким
чином ОСОБА_2 повинна сплатити банку
лише 7 261,40 доларів США.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає виходячи з наступного.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. 14 постанови №5
від 30 березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» роз'яснив, що
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті
215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України
«Про захист прав позивачів».

Зокрема кредитний договір обов'язково
має укладатись у письмовій формі
(стаття1055 ЦК); недодержання письмової
форми тягне його нікчемність та не
створює юридичних наслідків, крім тих
що пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний), або може бути визнаний
таким у судовому порядку(оспорюваний) з
підстав, встановлених частиною першою
статті 215 ЦК, та кредитний договір, який
є неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (стаття 536,638,1056-1
ЦК).

Пленум Верховного Суду України в п. 19
постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснив, що обставини відносно яких
помилилася сторона правочину(стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи 13
липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
(надалі банк) та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір за умовами якого
остання отримала кредит у розмірі 27200
доларів США з кінцевим терміном його
повернення 12 липня 2032 року та зі
сплатою щомісячно 1 відсотка за
користування кредитом (п.7.1 договору).

З метою забезпечення виконання
зобов'язання за цим договором 13 липня
2007 року між сторонами був укладений
договір іпотеки. Предметом договору є
передача ОСОБА_2 в іпотеку банку
квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання правочину
недійсним.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст. 638 та ч.1 ст. 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 та банк уклали кредитні
договори у письмовій формі, як того
вимагає ч.1 ст. 1055 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання його стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України саме в момент вчинення
правочину.

Зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Особа яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

ОСОБА_2 перед укладанням кредитного
договору заповнила анкету -заяву у якій
вона виявила бажання отримати кредит у
розмірі 27200,00 доларів США на термін до 300
місяців, погодилася сплачувати 12
відсотків, а відтак бажала добровільно
отримати кредит(а.с.80).

В наступному укладаючи кредитний
договір вона також погодилася на
зазначених у ньому умовах та
відповідальності за невиконання
зобов'язання, отримати кредитні кошти.

Отже відповідно до ст. 203 ЦК України
волевиявлення позивачки на отримання
кредиту було вільним і відповідало її
внутрішній волі. Укладений кредитний
договір був спрямований на реальне
настання правових наслідків і вона
отримала зазначений вище розмір
кредит.

Тому суд першої інстанції правильно
вважав, що при укладенні такого
договору ОСОБА_2 не помилялася.

Посилання представника позивачки в
апеляційному суді на те, що укладаючи
такий договір вона неправильно
розуміла його зміст не може бути
підставою для визнання договору
недійсним внаслідок помилки.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачено,
що до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором крім відсоткової
ставки. Продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати в
договори із споживачами умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Виходячи з наведених норм права ОСОБА_2
не довела, що в момент укладання
кредитного договору були порушені її
права.

Доводи апеляційної скарги проте, що
перед укладанням кредитного договору
банк не повідомив ОСОБА_2 про умови
кредитування, орієнтовну сукупну
вартість кредиту та не склав графік
погашення кредиту чим порушив вимоги
ст. 11 Закону України «Про захист прав
позивачів» є безпідставні.

В анкеті-заяви на отримання кредитних
коштів ОСОБА_2 своїм підписом
ствердила, що вона ознайомлена і згодна
з умовами кредитування, які їй були
надані у письмовій формі,а інформація
про умови кредитування в банку їй
надана повна. Крім того вона
ознайомлена з відсотковою ставкою,
сумою на яку кредит їй може бути
виданий, орієнтовну сукупну вартість
кредиту та послуг, варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги(а.с.80-81).

Відповідно до п.7.1 кредитного договору
від 13 липня 2007 року передбачено, що
позивачка повинна щомісячно вносити
банку 346,76 доларів США в період з 20 по 25
число кожного місяця.

Виходячи з наведеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
розгляді справи дотримався вимог
цивільного процесуального закону,
всебічно, повно й об'єктивно з'ясовані
обставини справи та надана їм належна
оцінка. Висновок суду відповідає
встановленим фактичним обставинам
справи.

Наведені в апеляційній скарзі інші
доводи висновків суду не спростовують
і на правильність його рішення не
впливають. Тому підстави для
скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308, 313- 315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 17 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: