інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/1356/14 Доповідач у 2
інстанції ІгнатченкоКатегорія 47
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
неустойки по сплаті аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивач звернулася
до суду з зазначеним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням
Печерського районного суду м. Києва від
1 лютого 2000 року з відповідача на її
користь стягнуто аліменти в розмірі 1/4
частині всіх видів заробітку щомісячно
до настання повноліття сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказане рішення
виконується в примусовому порядку
через ВДВС Києво-Святошинського РУЮ на
підставі виконавчого листа 2-232/10. Проте
відповідач, протягом тривалого часу
ухиляється від сплати встановлених
рішенням суду аліментів на утримання
неповнолітнього сина, у зв'язку з чим
станом на 5 серпня 2009 року загальна сума
боргу по не виплачених аліментах
складає 27 362,68 грн. На підставі чого
ОСОБА_2, надаючи суду розрахунок пені
від суми заборгованості по не
виплачених аліментах за період з 1
січня 2004 року по 31 грудня 2013 року,
просила стягнути з ОСОБА_1 на свою
користь пеню в розмірі 683 268,78 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
грудня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 пеню від суми заборгованості за
неналежне виконання обв'язку по сплаті
аліментів у розмірі 10 667,42 грн. та
вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати, з мотивів
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушення процесуального
права, а також невірного встановлення
та дослідження обставин, що мають
значення для справи, та ухвалити нове
про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
ОСОБА_1 зазначив, що районний суд не
врахував, що він перераховував
аліменти в повному обсязі, а
заборгованість виникла не з його вини.
Також вказав, що суд безпідставно не
застосував строк позовної давності до
даного спору та не повідомив завчасно
про розгляд справи, чим позбавив його
можливості підготуватися до судового
засідання.

4 лютого 2014 року від ОСОБА_2 до
апеляційного суду надійшло
заперечення на апеляційну скаргу, в
якому ставиться питання про часткове
задоволення апеляційної скарги, шляхом
ухвалення нового рішення про
збільшення розміру стягнення пені від
суми заборгованості по не виплачених
аліментах.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
порушив умови покладеного на нього
обов'язку щодо своєчасної сплати
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини в порядку і на умовах зазначених
в рішенні суду.

Разом з тим суд вважав, що розмір пені
(неустойки) значно перевищує наявну
заборгованість, тому зменшив суму, яка
підлягає до стягнення.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Так судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 1 лютого 2000 року стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на
утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 1/4 частині всіх видів заробітку
щомісячно починаючи з 6 лютого 1998 року
до настання ним повноліття.

Вказане рішення виконується в
примусовому порядку через ВДВС
Києво-Святошинського РУЮ на підставі
виконавчого листа 2-232/10, виданого 24
квітня 2000 року.

Відповідач не виконував належним чином
свої аліментні зобов'язання, внаслідок
чого у нього утворилась заборгованість
по сплаті аліментів, яка згідно
довідки-розрахунку заборгованості по
аліментам № 6/6-2010, виданої ВДВС
Києво-Святошинського РУЮ, станом на 5
серпня 2009 року складала 27 362,68 грн.

З матеріалів справи убачається, що ВДВС
Києво-Святошинського РУЮ неодноразово
попереджав ОСОБА_1 про існуючу
заборгованість по сплаті аліментів,
пропонував в добровільному порядку
сплатити вказану заборгованість, та в
подальшому, постановою державного
виконавця накладено арешт на все майно,
що належало відповідачу.

З довідки № 3053824 від 20 грудня 2013 року,
виданої ВДВС Києво-Святошинського РУЮ
Київської області, встановлено, що
заборгованість по аліментам ОСОБА_1
станом на 20 грудня 2013 року складає 27 362,68
грн.

Статтею 180 СК України визначено, що
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

За правилами ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Виходячи з викладених положень
аліменти призначаються та
виплачуються (стягуються) щомісячно,
неустойка за прострочення їх сплати
нараховується не на всю суму
заборгованості в арифметичній
прогресії, а її нарахування
обмежується лише сумою несплачених
аліментів за кожен день прострочення
без її накопичення в прогресії. Сума
заборгованості зі сплати аліментів за
попередні місяці не додається за
наступні, а кількість днів
прострочення обчислюється виходячи із
того, скільки днів прострочено до
сплати повної суми заборгованості.

При аналізі наданого ОСОБА_2 розрахунку
нарахування неустойки (пені), колегія
суддів вважає його таким, що відповідає
вимогам ст. 196 СК України та матеріалам
справи, оскільки неустойка вирахувана
з початку прострочення - 1 листопада 2000
року, за кожен день прострочення виплат
заборгованості до 31 січня 2013 року.

Водночас, з наданих ОСОБА_1 суду
квитанцій про переказ коштів та
розписок чітко встановлено, що за
період з 2000 року відповідачем сплачено
кошти в розмірі 21 695,26 грн. в рахунок
виконання аліментного зобов'язання, що
також не заперечувалося позивачем в
суді першої інстанції.

Оскільки за період із 6 лютого 1998 року
по 5 серпня 2009 року ОСОБА_1 сплачено 21
695,26 грн. аліментів на утримання
неповнолітнього сина, а загальна сума
заборгованості становила 27 362,68 грн., то
фактична заборгованість по сплаті
аліментів становить 5 667,42 грн.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України у п. 22 постанови № 3 від 15 травня
2006 року «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»,
передбачена ст. 196 СК відповідальність
платника аліментів за прострочення їх
сплати у виді неустойки (пені) настає
лише за наявності вини цієї особи. На
платника аліментів не можна покласти
таку відповідальність, якщо
заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин, зокрема, у
зв'язку з несвоєчасною виплатою
заробітної плати, затримкою або
неправильним перерахуванням аліментів
банками. В інших випадках стягується
неустойка за весь час прострочення
сплати аліментів.

Суд може зменшити розмір неустойки з
урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів, а
за передбачених ст. 197 СК України умов -
повністю або частково звільнити його
від сплати заборгованості.

Зважаючи на наявність факту допущення
нічим невиправданої заборгованості по
сплаті аліментів з боку відповідача, а
заявлений розмір неустойки значно
перевищує суму вказаної
заборгованості, суд дійшов правильного
висновку про зменшення її розміру до 10
667,42 грн.

В свою чергу ОСОБА_1 в порушення вимог
ст. 60 ЦПК України не довів в судовому
засіданні та не надав суду належних
доказів поважності причин невиконання
своїх аліментних зобов'язань. При цьому
він являється працездатним за віком та
станом здоров'я, на користь інших осіб
аліментів не сплачував.

Доводи апеляційної скарги про те, що в
даному випадку суд безпідставно не
застосував строк спеціальної позовної
давності в один рік, передбаченого п. 1
ч. 2 ст. 267 ЦК України є безпідставними та
не приймаються до уваги колегії суддів,
так як до вимог, що випливають із
сімейних відносин, позовна давність не
застосовується, крім випадків,
передбачених ч. 2 ст. 72, ч. 2 ст. 129, ч. 3 ст.
138, ч. 3 ст. 139 СК України.

Посилання апелянта на ту обставину, що
місцевий суд не завчасно повідомив
його про слухання справи, чим фактично
порушив вимоги ст. 74 ЦПК України, є
надуманими, оскільки суд не позбавив
відповідача можливості приймати
участь в розгляді справи та надавати
свої докази та заперечення, що мають
значення для правильного вирішення
справи.

Інші доводи, які спростовували б
законність і обґрунтованість
ухваленого судом рішення, апеляційна
скарга не містить.

З урахуванням наведеного доводи
апеляційної скарги та зміст
оскаржуваного судового рішення не
дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для зміни рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі 196 СК України та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 25
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий Судді: