Справа № 2-2342/12
Провадження № 2/712/1132/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року Соснівський
районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді
- ДЕРУНЕЦЬ О.А.

при секретарі -
Сагун Я.І.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про
визнання договору дарування удаваним
та розірвання договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_3 про визнання
договору дарування удаваним та
розірвання договору, посилаючись на те,
що 20 травня 2009 року між сторонами було
укладено договір дарування 7/25 частин
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних споруд, що
знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та
договір дарування земельної ділянки
площею 298,2 кв.м., призначену для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що розташована на
території АДРЕСА_1 Згідно даного
договору вона з ОСОБА_3 передала в дар
відповідачу своє майно. Даному
договору передувала домовленість між
нею та відповідачем про те, що
відповідач в обмін на майно буде
здійснювати за нею догляд, адже вона
перебуває у тяжкому стані, часто хворіє
та потребує стороннього догляду. Тобто,
фактично, був укладений договір
довічного утримання. Спірний договір, з
боку відповідача, був підписаний його
представником за довіреністю. Після
укладення договору дарування,
відповідач виїхав за межі України та не
виконував домовленостей про догляд.
Неодноразові прохання надавати їй
допомогу та скарги на стан здоров'я
залишалися без уваги. З часом
відповідач взагалі заявив, що не буде
виконувати умови домовленостей про
догляд і майно повертати у первісний
стан теж відмовився. За таких обставин
вона була вимушена звертатися до суду
за захистом своїх прав, просить суд
визнати договір дарування удаваним та
розірвати договір.

В судовому засідання позивачка та
її представник ОСОБА_4 позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та просили
суд їх задовольнити. Вказали, що
укладенню договору дарування
передувала домовленість про те, що
відповідач в замін на майно буде
здійснювати догляд за ОСОБА_1 та її
чоловіком ОСОБА_3, тобто фактично
укладався договір довічного утримання.
На час укладання договору дарування,
договір довічного утримання не був
укладений по об'єктивним причинам,
оскільки на той час відповідач мав
російське громадянство, що
униможливлювало данний правочин.
ОСОБА_1 повіривши сину ОСОБА_2 уклала
договір дарування, але як з'ясувалось
пізніше відповідач і не збирався
доглядати за ОСОБА_1, яка потребує
сторонньої допомоги.

Відповідач та його представник
ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не
визнали, пояснили, що дійсно 20 травня 2009
року були укладені договори дарування
домоволодіння та земельної ділянки,
але ніякої допомоги взамін на майно
ОСОБА_2 не обіцяв. Поряд з цим вказали,
що ОСОБА_2 обіцяв надавати догляд своїй
матері та відчиму «як син». Зазначили,
що стосунки між сторонами склалися
таким чином, що на сьогоднішній день
вони взагалі не спілкуються. Разом з
тим вказали, що укладання договору
дарування не пов'язане з виконанням
обдарованого будь-яких дій майнового
характеру на користь дарувальника
зараз або в майбутньому, тому вважають,
що позовні вимоги є такими, що не
підлягають до задоволення.

В судовому засіданні третя особа
та її представник ОСОБА_6 позовні
вимоги підтримали в повному обсязі та
просили суд їх задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін,
свідків, вивчивши письмові матеріали
справи, матеріали цивільної справи №
2-242/11 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання договору дарування
недійсним, судом встановлені наступні
факти та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, що
29.04.2009р. ОСОБА_2 видав довіреність на
ОСОБА_7, яка є його дружиною та
уповноважив останню на отримання в дар
від ОСОБА_1 частину домоволодіння по
АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій
дана частина домоволодіння
розташована.

20 травня 2009 року між ОСОБА_1,
ОСОБА_3(дарувальники) та
ОСОБА_2.(обдарований), від імені якого
діяла ОСОБА_7 було укладено договір
дарування 7/25 частин житлового будинку
з відповідною частиною надвірних
споруд, що знаходяться за адресою
АДРЕСА_1, посвідчений державним
нотаріусом Другої черкаської
державної нотаріальної контори
Фіщуком С.О., та договір дарування
земельної ділянки площею 298,2 кв.м.,
призначену для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
розташована на території Черкаської
міської ради по АДРЕСА_1, нормативною
грошовою оцінкою 15101 грн., посвідчений
державним нотаріусом Другої
черкаської державної нотаріальної
контори Фіщуком С.О.

За умовами даних договорів ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 подарували, а ОСОБА_2 прийняв в
дар 7/25 частин житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд,
що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, та
земельну ділянку площею 298,2 кв.м.,
призначену для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд, що
розташована на території АДРЕСА_1
Згідно п. 4 вказано, що укладення
вказаного договору не пов'язане із
виконанням Обдаровуваним будь-яких дій
майнового або немайнового характеру на
користь Дарувальника зараз або у
майбутньому.

Рішенням Соснівського районного суду
м.Черкаси від 11.06.2012 року встановлено,
що під час розгляду справи судом
вбачалися ознаки удаваності договору
дарування від 20.05.2009р..

Судом досліджено цивільну справу
№ 2-242/11, зокрема протокол судового
засідання (а.с 127-128), з якого вбачається,
що між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
існувала домовленість про надання
догляду взамін на нерухоме майно.

Частина 3 статті 61 ЦПК України зазначає,
що обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З показів свідка ОСОБА_9 встановлено, що
ОСОБА_9 є рідним сином ОСОБА_3
(дарувальника), який дав згоду на те, щоб
батько подарував свою частину будинку
та земельної ділянки ОСОБА_2, так як той
обіцяв натомість доглянути свою матір
ОСОБА_1, яка постійно потребує
стороннього догляду, за своїм станом
здоров'я та вітчима ОСОБА_3. Перед тим як
ОСОБА_9 надав згоду на дарування
батьком частини будинку та земельної
ділянки ОСОБА_2 між ним та ОСОБА_10
відбулась усна домовленість про те, що
останній коли продасть свою квартиру в
Росії, гроші на купівлю якої дали
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, половину вартості
квартири ОСОБА_10 віддасть йому, на що
ОСОБА_2 погодився. Через деякий час, як
з'ясувалось ОСОБА_2 не виконав не одну
із домовленостей.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
вказала, що дійсно за довіреністю
ОСОБА_2 уповноважив її отримати в дар
від ОСОБА_1 частину домоволодіння по
АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій
дана частина домоволодіння
розташована. Зазначила, що в будинок по
АДРЕСА_1 не навідуються, з ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 не спілкуються.

Аналізуючи викладене, оцінюючи зібрані
по справі докази, суд доходить до
висновку, що вимоги ОСОБА_1 щодо
визнання договору дарування удаваним
правочином обґрунтовані та знайшли
своє об'єктивне та переконливе
підтвердження в ході розгляду справи.

Згідно ст. 717 Цивільного кодексу
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність. (за своєю
правовою природою це односторонній,
безоплатний правочин)

Відповідно до вимог ст. 744
Цивільного Кодексу України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.»

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу
України удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму
ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судом
роз'яснюється, що за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися
тільки у випадку, коли правочин, який
сторони насправді вчинили, є нікчемним
або суд визнає його недійсним як
оспорюваний.

Статтею 213 Цивільного кодексу України
встановлено правила, за якими можливо
визначити справжню волю сторони
правочину. Так, для визначення
справжньої волі особи, яка вчинила
правочин, до уваги беруться: мета
правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.

Вислухавши пояснення сторін, покази
свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_7, суд вважає,
що волевиявлення позивача та третьої
особи під час укладення оспорюванних
договорів було спрямоване саме на
укладення договору довічного
утримання, відповідно до заявлених
раніше домовленостей з відповідачем.

Частиною першою статті 755 ЦК України
передбачено: «Договір довічного
утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду: 1) на
вимогу відчужувача або третьої особи,
на користь якої він був укладений, у
разі невиконання або неналежного
виконання набувачем своїх обов'язків,
незалежно від його вини;»

Суд вважає, що договір дарування від
20.05.2009 р., укладений між сторонами
необхідно вважати удаваним правочином,
та таким, що приховує під собою договір
довічного утримання, та відповідно
застосовувати до відносин, які виникли
між сторонами положення глави 57
Цивільного кодексу України.

Невиконання відповідачем зобов'язання
у частині надання утримання та догляду,
а також той факт, що відповідач, взагалі
не спілкується з позивачкою суд
розглядає, як істотне порушення
договору, в наслідок якого друга
сторона - позивач значною мірою не
отримала того, на що розраховувала за
договором.

Таким чином, оцінюючи доводи та докази
в їх сукупності, пояснення свідків,
враховуючи істотні об'єктивні
обставини, які на момент укладання
договору дарування унеможливлювали
укласти між позивачкою та відповідачем
договору довічного утримання на який
розраховувала позивачка, суд приходить
до висновку, що даруючи будинок та
земельну ділянку, на якій дана частина
домоволодіння розташована, ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 мали впевненість та довіру до
ОСОБА_2, що за це останній буде надавати
матеріальну допомогу та догляд за
ОСОБА_1, а без такої впевненості або
надії правочин не був би укладений.
Умисел позивачки при оформленні
оспорюванних договорів дарування,
береться до уваги та розцінюються
судом як такий, що був направлений саме
на оформлення договору «довічного
утримання», так як враховуючи стан
здоров'я, похилий вік, необхідність
догляду та матеріальної допомоги,
життєва потреба позивачки у сторонній
допомозі, відсутність іншого житла,
спонукала ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обдарувати
саме ОСОБА_2, оскільки той висловив
бажання на догляд за дарувальниками.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
ОСОБА_3 про визнання договору дарування
удаваним та розірвання договору
знайшов своє підтвердження в судовому
засіданні та підлягає до повного
задоволення.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст.8,10,11,60,88,213-215 ЦПК
України ст.ст. 235, 611, 717, 727, 728, 755 ЦК
України, Постанов Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про
визнання договору дарування удаваним
та розірвання договору - задовольнити.

Визнати право власності на 7/25 частин
житлового будинку, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати право власності на земельну
ділянку, площею 298,2 кв.м, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1, за ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в сумі 751 грн. 77 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Черкаського
апеляційного суду через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-ти денний
строк.

ГОЛОВУЮЧИЙ: