Справа № 465/5711/13
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/1061/14
Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області у

складі: головуючого судді Ванівського
О.М.

суддів Гриновця Б.М., Богонюка М.Я.

при секретарі Цар М.М.

з участю: ОСОБА_2 та її представника -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 25.11.2013 року в справі за позовом
Прокурора Франківського району м.
Львова в інтересах ОСОБА_4 до
Львівської міської ради, ОСОБА_2 за
участю третіх осіб: Львівського
міського відділення Львівської
регіональної філії Державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру», Управління
держкомзему у м. Львів про визнання
частково недійсними ухвал Львівської
міської ради та недійсним договору
оренди землі та позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_6, ОСОБА_4 за участю третьої особи -
Приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Франківського
районного суду м. Львова від 25.11.2013 року
в справі за позовом Прокурора
Франківського району м. Львова в
інтересах ОСОБА_4 до Львівської міської
ради, ОСОБА_2 за участю третіх осіб:
Львівського міського відділення
Львівської регіональної філії
Державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру»,
Управління держкомзему у м. Львів про
визнання частково недійсними ухвал
Львівської міської ради та недійсним
договору оренди землі та позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4 за участю
третьої особи - Приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу в позові
Прокурора Франківського району м.
Львова в інтересах ОСОБА_4 відмовлено
повністю, позов ОСОБА_2 задоволено
повністю. Визнано недійсним Договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1,
укладений 20.11.2009 року між ОСОБА_6
(Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець),
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований в
реєстрі за №2097.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить рішення
скасувати, та прийняти нове рішення,
яким задоволити повністю позов
прокурора Франківського району м.
Львова, поданого в інтересах ОСОБА_4 до
Львівської міської ради, ОСОБА_2 за
участю третіх осіб: Львівського
міського відділення Львівської
регіональної філії Державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру», Управління
держкомзему у м. Львів про визнання
частково недійсними ухвал Львівської
міської ради та недійсним договору
оренди землі повністю, та відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
ОСОБА_4 за участю третьої особи -
Приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права
при розгляді даної справи. Зокрема,
вважає, що суд не врахував та не надав
належної правової оцінки письмовим
поясненням ОСОБА_4 та ОСОБА_6, судом не
доведено обставин, які суд вважав
встановленими, а висновки суду не
відповідають обставинам справи.

ОСОБА_2 та її представник проти
апеляційної скарги заперечили,
посилаючись на наявні в матеріалах
справи докази вважають рішення
законним, обґрунтованим, ухваленим в
результаті повного, всебічного та
неупередженого розгляду справи.

Прокурор Франківського району м.
Львова, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та їх
представники, представник Львівської
міської ради, представники третіх осіб
в судове засідання не з'явилися, хоча
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, що
підтверджується рекомендованими
повідомленнями про вручення поштового
відправлення щодо часу та місця
розгляду справи, наявні в матеріалах
справи. Про причини своєї неявки суд не
повідомили, заяву про відкладення
розгляду справи не подали.

За таких обставин, у відповідності до ч.
2 ст. 305 ЦПК України, суд вважає можливе
розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу - ОСОБА_2 та її
представника - ОСОБА_3 на заперечення
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що ОСОБА_2 набула право
власності на будинок АДРЕСА_2 та
земельну ділянку площею 0,0837 га, на якій
цей будинок розташований, на підставі
договору дарування садиби(т.2 а.с.5),
укладеного 29.12.2004 року між нею та
ОСОБА_8, яка, в свою чергу, набула право
власності на цей будинок на підставі
договору купівлі-продажу, укладеного з
Львівською міською радою 13.10.2003 року, а
право власності на зазначену земельну
ділянку було набуте ОСОБА_8 на підставі
Ухвали Львівської міської ради від
01.07.2004 року №1559, про що видано Державний
акт про право власності на земельну
ділянку Серії ЯБ №128288.

Право власності на будинок АДРЕСА_2 та
земельну ділянку площею 0,0837 га, на якій
цей будинок розташований,
зареєстровані ОСОБА_2 у встановленому
законом порядку, що підтверджується
Витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 24.01.2005 року та
Державним актом про право власності на
землю від 11.04.2005 року серії ЯА №418283.
Вказані дії ОСОБА_2, у відповідності до
ч. 4 ст. 722 ЦК України, свідчать про
прийняття нею дарунку та згідно ч. 1 ст.
722 ЦК України вказують на виникнення в
неї права власності на вказані вище
об'єкти нерухомого майна.

Ухвалою Львівської міської ради від
16.03.2006 року №3593(т.1а.с.10) ОСОБА_2 надано в
користування земельну ділянку площею
604 м2 по АДРЕСА_2 строком на п'ять років.
Ухвалою Львівської міської ради від
29.03.2007 року №698, термін оренди ОСОБА_2
вказаної земельної ділянки збільшено
до десяти років(т.1 а.с.12).

На підставі зазначених Ухвал
Львівської міської ради між ОСОБА_2 та
Львівською міською радою укладено
Договір оренди землі, зареєстрований у
Державному реєстрі земель 04 липня 2007
року за №04:07:438:01296 км 04-2, що, у
відповідності до ст. 125 Земельного
кодексу України свідчить про наявність
у ОСОБА_2 права оренди земельної
ділянки площею 604 м2 по АДРЕСА_2.(т.1
а.с.14-18)

Відповідно до Договору купівлі-продажу
будинку(т.2 а.с.8), укладеного 20.11.2009 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, останній придбав
житловий одноквартирний будинок
АДРЕСА_1 та зареєстрував своє право
власності на цей будинок, що
підтверджується Витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 25.11.2009 року №24566320.

Не звертаючись до Львівської міської
ради, до компетенції якої, згідно
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», відноситься
вирішення питання щодо передачі у
власність земельних ділянок в межах
міста Львова, 02.03.2010 року ОСОБА_4
звернувся до Прокуратури
Франківського району м. Львова зі
скаргою про захист його права на
отримання у власність земельної
ділянки по АДРЕСА_1 для обслуговування
належного йому на підставі Договору
купівлі-продажу, житлового будинку,
розташованого за тією-ж адресою.

Вказане звернення ОСОБА_4 слугувало
підставою для звернення прокурора
Франківського району м. Львова до
Франківського районного суду м. Львова
з позовом, за наслідком розгляду якого
ухвалене оскаржуване рішення.

Також, судом встановлено, що Ухвалою
Залізничного районного суду м. Львова
від 04.12.2012 року в справі №1309/8639/12(т.1
а.с.198-200), залишеною без змін Ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 07.10.2013 року(т.1 а.с.221), скасовано
Рішення постійно діючого Третейського
суду Українського національного
комітету міжнародної торгової палати
від 19 березня 2009 року(т.1 а.с.176-180) у
справі №10-54/09 (суддя Мартин Д.І.), на
підставі якого у ОСОБА_6 виникло право
власності на будинок АДРЕСА_1, що був
відчужений ОСОБА_4

Беручи до уваги наявні в матеріалах
справи докази, а саме: Довідку
Управління житлово-комунального
господарства Львівської міської ради
№16/1121 вих. від 26.11.2003 року, Лист
Франківської районної адміністрації
№4-35-1136 від 22.06.12 року(т.1 а.с.188), Лист
Відділу приватизації житла
Франківської районної адміністрації
№192 від 15.08.2013 року(т.1 а.с.194), Лист
Департаменту житлового господарства
та інфраструктури Львівської міської
ради №2501в-2686 від 16.08.2013 року(т.1. а.с.193) та
ін., які безумовно свідчать про те, що
будинку АДРЕСА_1, фізично не існує та не
існувало, враховуючи факт прийняття
Львівською міською радою ухвал про
надання ОСОБА_2 в оренду земельної
ділянки та укладення договору оренди
земельної ділянки ще задовго до
укладення ОСОБА_4 з ОСОБА_6 договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1,
судова колегія погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відсутність доказів порушення права
ОСОБА_4 на передачу йому у власність
земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Виходячи з положень ст. ст. 40, 93, 124 та 126
Земельного кодексу України, беручи до
уваги Ухвали Львівської міської ради
№3593 від 16.03.2006 року та №698 від 29.03.2007
року про надання ОСОБА_2 в оренду
земельної ділянки по АДРЕСА_2, які не
скасовані станом на день розгляду
судом даної справи, колегія суддів
вважає підставним висновок суду першої
інстанції про правопосвідчувальний
характер оспорюваного договору оренди
земельної ділянки та про відмову в
задоволенні позовної вимоги прокурора
Франківського району м. Львова щодо
визнання недійсним Договору оренди
земельної ділянки площею 0,0604 га по
АДРЕСА_2, укладеного 25.05.2007 року між
ОСОБА_2 та Львівською міською радою.

Колегія суддів вважає безпідставним
посилання апелянта на неврахування
судом першої інстанції письмових
пояснень ОСОБА_4 та ОСОБА_6 щодо
відсутності рішення Львівської
міської ради про вилучення земельної
ділянки, закріпленої за будинком
АДРЕСА_1, отже - порушення Львівською
міською радою положень п. 5 ст. 116
Земельного кодексу України при
прийнятті Львівською міською радою
Ухвал №3593 від 16.03.2006 року та №698 від
29.03.2007 року про надання ОСОБА_2 в оренду
земельної ділянки по АДРЕСА_2 та
укладенні з ОСОБА_2 25.05.2007 року договору
оренди вказаної земельної ділянки. При
цьому, колегія виходить із змісту ст. 116
Земельного кодексу України (земельні
ділянки, які перебувають у власності чи
користуванні громадян або юридичних
осіб, передаються у власність чи
користування за рішенням органів
виконавчої влади чи органів місцевого
самоврядування лише після припинення
права власності чи користування ними в
порядку, визначеному законом) та ст. 149
Земельного кодексу України (вилучення
земельних ділянок провадиться за
згодою землекористувачів на підставі
рішень Кабінету Міністрів України,
Ради міністрів Автономної Республіки
Крим, місцевих державних
адміністрацій, сільських, селищних,
міських рад відповідно до їх
повноважень), згідно з якими,
вилученими можуть бути лише земельні
ділянки, які вже перебувають в
користуванні чи власності. Стаття 81
Земельного кодексу України встановлює
порядок набуття права власності на
земельну ділянку, а ст. 93 Земельного
кодексу України визначає, що
користування земельною ділянкою
(оренда) засноване на договорі. Проте, в
матеріалах справи відсутні докази
наявності права власності чи
користування у ОСОБА_4 або будь-якої
іншої особи спірною земельною ділянкою
по АДРЕСА_2 чи АДРЕСА_1, що безспірно
вказує на надання ОСОБА_2 в оренду
вільної земельної ділянки площею 604 м2
по АДРЕСА_2, яка не підлягає
попередньому вилученню.

З системного аналізу ч. 1 ст. 328, ч. 2 ст. 373
Цивільного кодексу України, п. «а» ч. 2
ст. 126, ст. 131 Земельного кодексу України
вбачається, що ОСОБА_2 законно набула
право власності на земельну ділянку
площею 0,0837 га по АДРЕСА_2 на підставі
Договору дарування садиби.

Таким чином, з огляду на відсутність
обґрунтування позивачем незаконності
оспорюваного Державного акту про право
власності на землю від 11.04.2005 року серії
ЯА №418283, враховуючи підставу видачі
даного акту, а саме: Договір дарування
садиби від 29.12.2004 року, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_8, який на день розгляду
справи судом не визнано недійсним,
колегія суддів вважає обґрунтованим
висновок суду першої інстанції щодо
безпідставності позовної вимоги
прокурора Франківського району м.
Львова про скасування зазначеного вище
Державного акту про право власності на
землю від 11.04.2005 року серії ЯА №418283.

Частина 1 ст. 116 Земельного кодексу
України встановлює підстави набуття
права на землю із земель державної та
комунальної власності. При цьому,
зазначеною нормою не передбачено такої
підстави набуття права на земельну
ділянку як рішення суду.

З врахуванням даної норми, а також за
відсутності в матеріалах справи
жодного доказу вчинення ОСОБА_4 дій,
передбачених ст. 118 Земельного кодексу
України, що вказували-б на його бажання
отримати у власність земельну ділянку
по АДРЕСА_1, а також за відсутності
правових підстав для отримання ОСОБА_4
вказаної земельної ділянки у
власність, колегія суддів приходить до
висновку про правильність висновку
суду першої інстанції щодо відмови у
задоволенні позовної вимоги прокурора
Франківського району м. Львова
стосовно визнання за ОСОБА_4 права
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про
визнання недійсним Договору
купівлі-продажу будинку, укладеного
20.11.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, суд
першої інстанції правомірно дійшов
висновку про порушення прав та
охоронюваних законом інтересів ОСОБА_2

При цьому колегія суддів виходить з
того, що у відповідності до ст. 120 ЗК
України в редакції, що діяла 20.11.2009 року
- на момент укладення оспорюваного
договору купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1, до особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах, встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначено, до
набувача переходить право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування. Якщо житловий будинок,
будівля або споруда розміщені на
земельній ділянці, наданій у
користування, то в разі їх відчуження
до набувача переходить право
користування тією частиною земельної
ділянки, на якій вони розміщені, та
частиною ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування. Виходячи із змісту
наведеної норми та позовної заяви
прокурора Франківського району м.
Львова, в якій зазначено, що земельна
ділянка, належна до будинку АДРЕСА_1
частково накладається на земельну
ділянку по АДРЕСА_2 належну ОСОБА_2 на
праві власності та частково
накладається на земельну ділянку по
АДРЕСА_2, належну ОСОБА_2 на праві оренди
(користування), враховуючи, що на момент
укладення спірного договору, право
власності та право користування ОСОБА_2
на земельні ділянки по АДРЕСА_2, вже
існувало, колегія вважає безспірним
факт, що спірний договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1
стосується прав та обов'язків ОСОБА_2,
як власника та користувача земельної
ділянки по АДРЕСА_2.

Вказане спростовує посилання апелянта
на незаконність оскаржуваного рішення
внаслідок недоведеності обставин, що
мають значення для справи, а саме:
відсутності законних підстав для
оскарження ОСОБА_2 договору
купівлі-продажу будинку, укладеного
20.11.2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Враховуючи зміст окремої ухвали
Апеляційного суду Львівської області
від 07.10.2013 року в справі №1309/8639/12(т.1
а.с.223-224), в якій Апеляційний суд
Львівської області вказує на наявність
ознак кримінального-караних діянь при
винесенні Рішення постійно діючого
Третейського суду Українського
національного комітету міжнародної
торгової палати від 19 березня 2009 року у
справі №10-54/09, а також враховуючи
скасування Залізничним районним судом
м. Львова Рішення постійно діючого
Третейського суду Українського
національного комітету міжнародної
торгової палати від 19 березня 2009 року у
справі №10-54/09 (суддя Мартин Д.І.), на
підставі якого у ОСОБА_6 виникло право
власності на будинок АДРЕСА_1, що був
відчужений ОСОБА_4, колегія суддів
вважає законним та обґрунтованим
оскаржуване рішення Франківського
районного суду м. Львова стосовно
задоволення позову ОСОБА_2

При цьому, колегія виходила з положень
ст. ст. 380, 655, 656 ЦК України щодо фізичної
наявності житлового будинку, як
необхідної умови для його
купівлі-продажу.

Як зазначалося вище, доказами
зібраними в справі, зокрема: Довідкою
Управління житлово-комунального
господарства Львівської міської ради
№16/1121 вих. від 26.11.2003 року, Листом
Франківської районної адміністрації
№4-35-1136 від 22.06.12 року, Листом Відділу
приватизації житла Франківської
районної адміністрації №192 від 15.08.2013
року, Листом Департаменту житлового
господарства та інфраструктури
Львівської міської ради №2501в-2686 від
16.08.2013 року та ін., встановлено факт
відсутності будинку АДРЕСА_1, що, в
сукупності з відсутністю у ОСОБА_6
права власності на проданий ним ОСОБА_4
будинок АДРЕСА_1, безспірно вказує на
законність та підставність позову
ОСОБА_2

За таких обставин колегія суддів
вважає рішення Франківського
районного суду м. Львова від 25.11.2013 року
законним, а апеляційну скаргу такою, що
не підлягає до задоволення.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.303,
п.1 ч.1 ст.307, 308, ч.1 п.1 ст.314, 315,319 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 25.11.2013 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
О.М.Ванівський

Судді:
Б.М.Гриновець

М.Я.Богонюк