Справа 255/2740/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року Ворошиловський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого - судді Орєхова О.І.,

при секретарі - Кочко Л.І., Ангеліній
Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань
України у Ворошиловському районі м.
Донецька про стягнення моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою до відділення
виконавчої дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань
України у Ворошиловському районі м.
Донецька про стягнення моральної
шкоди, посилаючись на наступні
обставини.

Він, ОСОБА_1, (надалі за текстом
Позивач по справі) з 05 березня 1984 року
по 02 липня 1990 року, з 10 грудня 1992 року по
30 серпня 1996 року і з 28 липня 1997 року по 09
лютого 2003 року знаходився у трудових
відносинах з Публічним акціонерним
товариством «Шахта ім. О.Ф. Засядька» і
звільнився на підставі п.2 ст.40 КЗпП
України у зв"язку з переходом на третю
групу інвалідності. Працюючи підземним
електрослюсарем, електрослюсарем
черговим і по ремонту обладнання
піддавався впливу підвищеного
запилення повітряного середовища та
виробничому шуму, в умовах
несприятливого мікроклімату підземних
гірничих виробіток: через
неефективність роботи систем
вентиляції, засобів пилоподавлення,
колективних та індивідуальних засобів
захисту від пилу. Надалі висновком МСЕК
йому була встановлена 3 група
інвалідності із визначенням
профзахворювання з 22.01.2003р. (виписка з
акту огляду у МСЕК від 04.02.2003 за № 066034), а
згодом з 19.06.2008р. - 2 група інвалідності
(виписка з акту огляду у МСЕК від 19.06.2008
за № 112385).

Відповідно до ст. 3 Конституції
України людина, її життя та здоров"я,
честь та гідність, недоторканність і
безпека визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю, а ст. 55 зазначено,
що права і свободи громадянина
захищаються судом.

Відповідно до вимог частини 3 ст. 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» № 1105 від 23.09.1999р.
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
умовами виробництва, відшкодовується
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків за заявою
потерпілого з викладом характеру
заподіяної моральної і немайнової)
шкоди та за поданням відповідного
висновку медичних органів.
Відшкодування здійснюється у вигляді
одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат. Сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК
України на вимоги про відшкодування
шкоди здоров"я, та про відшкодування
моральної шкоди, пов"язаної з
ушкодженням здоров"я строки позовної
давності не поширюються.

В даному випадку, право Позивача на
відшкодування його моральної шкоди
випливає зі змісту ст. 34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» і ст. 1167 ЦК України, які
регулюють ці правовідносини і право на
відшкодування у Позивача пов"язано з
настанням професійного захворювання
на виробництві, що привело до втрати
ним професійної працездатності у
розмірі 40%, а потім - 70% (виписка з акту
огляду у МСЕК від 04.02.2003 за № 066034 та від
19.06.2008р. № 082537).

Згідно із вимогами статей 21, 28, 34
Закону № 1105-XIV передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
у разі настання стійкої втрати
працездатності, у тому числі виплати
компенсації за моральну шкоду, виникає
у особи з дня встановлення їй стійкої
втрати працездатності вперше
висновком МСЕК. Тобто на момент
встановлення стійкої втрати
працездатності, а саме, встановлення з
22.01.2003 року 3 групи інвалідності діяла
редакція ст. 34 Закону № 1105- XIV нормами
якої, обов"язок відшкодування
моральної шкоди покладено на органи
Фонду соціального страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання. Це
узгоджується з позицією Рішення
Конституційного суду України від
27.01.2004р. № 1-рп/2004 та Аналізом судової
практики у справах про відшкодування
моральної шкоди, завданої у зв'язку з
ушкодженням здоров'я під час виконання
трудових обов'язків, підготовленим
Вищим спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26.03.2012р.

Крім того, в п. 4.1. Рішення
Конституційного суду України № 1-рн/2004
від 27.01.2004 вказано, що ушкодження
здоров"я, заподіяне потерпілому під час
трудових обов'язків, незалежно від
ступеню втрати професійної
працездатності, спричиняє йому
моральні страждання.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди визначається
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав Позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Також враховується тяжкість вимушених
змін у його життєвих стосунках, час та
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану. При цьому Суд
виходить із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Погіршення стану здоров"я Позивача
призвело до погіршення умови життя
Позивача та погіршення його життєвих
зв"язків. Зазначені чинники не можуть
негативно не вплинути на моральному
стані Позивача, і потребують від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Також його моральна шкода полягає у
тому, що стан його здоров"я вже ніколи
не відновиться, він більше ніколи не
буде здоровою людиною, змушений
постійно лікуватися і відчувати
фізичний біль, докладати зусиль для
організації свого життя, через що дуже
страждає та переживає. Також, після
захворювання він не може вести
активний спосіб життя через швидку
втомлюваність, не відчуває себе
повноцінною людиною.

Відповідно до статті 23 ЦК України
моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Розрахунок суми моральної шкоди
залежить від відсотків втрати
працездатності.

Оскільки спочатку йому було
встановлено 40% втрати працездатності,
то згодом з 19.06.2008р. - 70 % втрати
працездатності, розрахунок кожні 10%
складають 3000 грн. І загалом 70% - це сума
21000 грн. Враховуючи, що внаслідок
профзахворювання його хвороба
прогресує і потребує все більше витрат
на лікування, обмеження в громадському
житті, то вважає за доцільне просити
суд присудити йому суму відшкодування
30 000 грн.

Просив суд стягнути з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Ворошиловському
районі м Донецька на користь позивача
моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять
тисяч) гривень.

В судове засідання позивач ОСОБА_1
не з»явився, надав до суду заяву про
розгляд справи у його відсутність.

На попередньому судовому
засідання, яке відбувалося 28.03.2014 року
позивач ОСОБА_1 підтримав позовні
вимоги в повному обсязі, надав
пояснення аналогічні викладеним в
позовній заяві та просив суд стягнути з
відповідача відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Ворошиловському
районі м Донецька на його користь
моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень.

Представник відповідача Лоза Р.С.,
який діє на підставі довіреності в
судове засідання не з»явився, надав до
суду заяву про розгляд справи у
відсутність представника відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Ворошиловському
районі м Донецька.

На попередньому судовому
засіданні, яке відбувалося 28.03.2014 року
представник відповідача Лоза Р.С., який
діє на підставі довіреності в судовому
засіданні заперечував проти позовних
вимог позивача, просив суд відмовити в
задоволенні вимог в повному обсязі,
оскільки вважає, що винною особою з
причини виникнення у позивача
професійного захворювання, а як слід і
моральних страждань є роботодавець АП
«Шахта ім. О.Ф. Засядько», а посилання
позивача на норму статті 34 Закону
України «Про загальнообов»язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності», яка
вже втратила чинність.

Суд, дослідивши матеріали справи,
з урахуванням пояснень сторін по
справі наданих на попередніх
засіданнях, вважає, що позовні вимоги
позивача ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
заподіяного в результаті порушення
його прав, що полягає у фізичному болі й
стражданнях, і який фізична особа
випробувала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Судом встановлені наступні
обставини.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1
багато років працював на підприємстві
вугільної промисловості України, а
саме з 05 березня 1984 року по 02 липня 1990
року, з 10 грудня 1992 року по 30 серпня 1996
року і з 28 липня 1997 року по 09 лютого 2003
року.

В зазначені періоди позивач ОСОБА_1
знаходився у трудових відносинах з
публічним акціонерним товариством
«Шахта ім. О.Ф. Засядька», де 09.02.2003 року
був Наказом № 265-к від 05.02.2003 року
звільнений на підставі п.2 ст.40 КЗпП
України у зв"язку з переходом на третю
групу інвалідності, що підтверджується
наявною в матеріалах справи копією
трудової книжки.

Встановлено, що працюючи на
підприємствах вугільної промисловості
України, при виконанні трудових
обов'язків позивач ОСОБА_1 одержав
професійне захворювання- «Хронічний
обструктивний бронхіт пилової
етіології, третя стадія, фаза
загострення. Емфізема легенів.
Легенева недостатність третьої
ступені. Хронічне легеневе серце ЛСН ПА
( два ). Захворювання професійне.

Професійне захворювання -
«Хронічний обструктивний бронхіт
пилової етіології, третя стадія, фаза
загострення. Емфізема легенів.
Легенева недостатність третьої
ступені підтверджене Актом № 9
розслідування хронічного професійного
захворювання від 13.01.2003 року.

Встановлено, що висновком МСЭК в
2003 році позивачу встановлена 3 група
інвалідності та 40% стійкої втрати
професійної працездатності, що
підтверджується наявним в матеріалах
висновком МСЕК.

Встановлено, що після повторного
огляду, позивачу висновком МСЕК від
19.06.2008 року встановлено безстроково 2
група інвалідності та 70% стійкої втрати
професійної працездатності, що
підтверджується наявним в матеріалах
справи відповідним висновком МСЕК.

Згідно наявних в матеріалах
справи постанов відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Ворошиловському
районі м Донецька від 22 березня 2007 року
та від 20 червня 2008 року «Про
призначення потерпілому перерахованої
щомісячної страхової виплати у разі
зміни ступеня втрати професійної
працездатності» вбачається та
підтверджується, що позивачу ОСОБА_1
висновком МСЕК від 04.02.2003 року серія 2-18
АВ № 028215 встановлена стійка втрата
професійної працездатності 40% та 3
група інвалідності з повторним оглядом
безстроково.

У відповідності зі ст. 58
Конституції України закони не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони зм'якшують або скасовують
відповідальність. Ніхто не може
відповідати за дії, які під час їхнього
здійснення не визнавалися законом як
правопорушення.

Оскільки законодавчий акт « Про
стягнення моральної шкоди» вступив у
дію з 24.11.1992р., то наслідки його
прийняття не можуть поширюватися на
правовідносини, що виникли до 24.11.1992р.

Пленум Верховного Суду України в п.5
постанови № 4 від 31.03.95р. «Про судову
практику по справах про відшкодування
морального (немайнового) шкоди»
роз'яснив: «Оскільки питання
відшкодування моральної шкоди
регулюються законодавчими актами,
уведеними в дію в різний термін, суду
необхідно по кожній справі з'ясовувати
характер правовідносин сторін і
встановлювати, якими правовими нормами
вони регулюються, коли вступив в дія
законодавчий акт, який визначає умови й
порядок відшкодування моральної шкоди
в цих випадках, і коли були зроблені
дії, якими заподіяний цей збиток».

Відповідно до п. 15 постанови № 4 «на
правовідносини, які виникли до вступу в
дію законодавчого акту про
відшкодування моральної шкоди,
обов'язок по його відшкодуванню не
поширюється, у тому числі й у тих
випадках, коли позивач після вступу в
дію цього акту продовжує
перетерплювати моральні або фізичні
страждання від раніше зроблених
неправомірних дій».

Страховий випадок з позивачем згідно
ст. 13 Закону № 1105 «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві й професійному
захворюванні, повлекших втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
наступив з дати первинного проходження
МСЭК і із цієї дати виникло право
вимоги страхової виплати моральної
шкоди.

Позивач спочатку пройшов МСЭК в 2003
році, де була встановлена йому 3 група
інвалідності та 40% стійка втрата
працездатності, а в 2008 році при
повторному огляді висновком МСЕК була
встановлена 2 група інвалідності та 70%
стійкої втрати працездатності.

З 1992 року стаття 173 КЗпП України
покладала обов'язок безпосередньо на
власника або уповноважений їм орган
відшкодовувати працівникові шкода,
заподіяна йому каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням трудових обов'язків.

Порядок відшкодування такої шкоди
визначався Правилами відшкодування
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим їм
органом шкоди, заподіяного
працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням їм трудових
обов'язків, затвердженими постановою
Кабінету Міністрів України від 24
червня 1993 року № 472.

Ця постанова визнана втратившей силу
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України «Про визнання
втратившими силу деяких актів Кабінету
Міністрів України» від 11 липня 2001 року
№ 807.

Відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві й професійному
захворюванні, повлекших втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
№ 1105-Х1В особи, які працюють на умовах
трудового договору на підприємствах,
незалежно від форм власності й
господарювання, а також у фізичних
осіб, підлягають обов'язковому
страхуванню від нещасних випадків
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві й
професійних захворюваннях за рахунок
роботодавця.

Закон України № 1105 «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві й професійному
захворюванні, повлекших втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
придбав силу з 1 квітня 2001 року.

У випадку настання страхового випадку
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків зобов'язаний у
встановленому законодавством порядку
вчасно й у повному обсязі відшкодувати
шкода, заподіяна працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я. А у
випадку настання смерті працівника
збиток відшкодовується членам його
родини.

Відповідно до п. 2 Розділу XI Закону
України № 1105 «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві й
професійному захворюванні, повлекших
втрату працездатності» до приведення
законодавства України у відповідність
із дійсним Законом законодавчі й інші
нормативно-правові акти
застосовуються в частині, що не
суперечить справжньому Закону.

Статті 1, 21 (п. 1 ч. 1), 28 (ч. 3) і 34 (ч. 3) Закону
№ 1105 «Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві й професійному
захворюванні, повлекших втрату
працездатності» передбачали обов'язок
страховика Фонду виплачувати
застрахованій особі страхову виплату
моральної шкоди при наявності факту
нанесення цієї шкоди постраждалим
страховим випадком.

Оскільки Закон № 1105 «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві й професійному
захворюванні, повлекших втрату
працездатності» вступив у дію з 01.04.01р.,
то із цієї дати ст. 2371 КЗоТ України
перестала застосовуватися, як
суперечному Закону № 1105, у частині
компенсації моральної шкоди
застрахованим особам при настанні
страхового випадку.

Встановлено, що позивач не вправі
звертатися з позовом про компенсації
моральної шкоди до шахти, оскільки на
даний період часу коли стався
страховий випадок та висновком МСЕК
позивачу було встановлено 3 група
інвалідності та 40% стійка втрата
працездатності, а саме у 2003 році чинним
законодавством не передбачалося
відшкодування моральної шкоди
роботодавцем.

Згідно із вимогами статей 21, 28, 34 Закону
№ 1105-XIV передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
у разі настання стійкої втрати
працездатності, у тому числі виплати
компенсації за моральну шкоду, виникає
у особи з дня встановлення їй стійкої
втрати працездатності вперше
висновком МСЕК.

Тобто, на момент встановлення стійкої
втрати працездатності позивачу, а саме,
встановлення з 22.01.2003 року 3 групи
інвалідності діяла редакція ст. 34
Закону № 1105- XIV нормами якої, обов"язок
відшкодування моральної шкоди
покладено на органи Фонду соціального
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання.

Зазначене узгоджується з позицією
рішення Конституційного суду України
від 27.01.2004р. № 1-рп/2004 та Аналізом
судової практики у справах про
відшкодування моральної шкоди,
завданої у зв'язку з ушкодженням
здоров'я під час виконання трудових
обов'язків, підготовленим Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26.03.2012 року.

Крім того, в п. 4.1. Рішення
Конституційного суду України № 1-рн/2004
від 27.01.2004 року вказано, що ушкодження
здоров"я, заподіяне потерпілому під час
трудових обов'язків, незалежно від
ступеню втрати професійної
працездатності, спричиняє йому
моральні страждання.

Згідно ст. 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», фонд відшкодовує
моральну шкоду, заподіяну умовами
виробництва, що не привів до втрати
працездатності і відшкодовує його лише
за висновком медичних органів.

Відповідно до п.п. «є» п. 1 ст. 21 Закону,
Фонд виплачує грошову суму за моральну
шкоду при наявності факту заподіяння
такої шкоди потерпілим.

Пунктом 3 Постанови ВСУ № 4 від 31.03.1995р.,
визначено, що моральна шкода - це втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань. Тобто
для встановлення факту заподіяння
моральної шкоди, необхідно: а)
встановлення факту наявності втрати
немайнового характеру; б) встановлення
факту наявності моральних чи фізичних
страждань; в) встановлення причинного
зв'язку між стражданнями і втратою.

Встановлено, що в зв'язку із
втратою працездатності позивачу
заподіяна моральна шкода, оскільки в
результаті професійного захворювання
у позивача погіршився стан здоров»я, що
призвело до погіршення умови його
життя та погіршення його життєвих
зв"язків та потребують від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Також моральна шкода
полягає у тому, що стан здоров"я
позивача вже ніколи не відновиться, він
більше ніколи не буде здоровою людиною,
змушений постійно лікуватися і
відчувати фізичний біль, докладати
зусиль для організації свого життя,
через що дуже страждає та переживає.
Також, після захворювання він не може
вести активний спосіб життя через
швидку втомлюваність, не відчуває себе
повноцінною людиною.

Відповідно до статті 268 ЦК України
позовна давність не поширюється на
вимогу, що випливає із порушення
особистих немайнових прав, крім
випадків, встановлених законом. Вимога
про відшкодування моральної шкоди
випливає із порушення особистих
немайнових прав. Тому до правовідносин,
що виникли між сторонами,
застосовуються будь-які строки
звернення у суд.

Відповідно до ст. 1168 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров»я, може бути відшкодовано
одноразово або шляхом здійснення
щомісячних платежів.

Оскільки, вперше висновком МСЕК
позивачу ОСОБА_1 у 2003 році було
встановлено встановлена стійка втрата
працездатності 40% і 3 група
інвалідності безстроково, де на час
встановлення стійкої втрати
працездатності чинним законодавством
передбачалося відшкодування моральної
шкоди саме Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві, а також керуючись
принципом розумності, враховуючи
конкретні обставини справи, то суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню, а з відповідача
відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
профзахворювань України у
Ворошиловському районі м. Донецька на
користь позивача підлягає стягненню
моральну шкоду у розмірі 12 000 гривень,
згідно практики Верховного Суду
України при відшкодуванні моральної
шкоди, спричиненої ушкодженням
здоров»я, на кожні 10% втрати
працездатності сплачується не більш 3000
гривень ( 40% - стійка втрата
працездатності, яка встановлена
позивачу у 2003 році х 3000 гривень за кожні
10% ).

Згідно ст. 88 ЦПК України не підлягають
стягненню з відповідача на користь
держави судовий збір.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. 58 Конституції України, ст.
23, 268, 1168 ЦК України, ст.ст. 3, 5, 10, 11, 15, 60, 88,
209, 212-215 ЦПК України, Законом України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві й професійному
захворюванні, повлекших втрату
працездатності», Пленумом Верховного
Суду України № 4 від 31.03.95р. «Про судову
практику по справах про відшкодування
морального (немайнового) шкоди», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
відділення виконавчої дирекції фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та
профзахворювань України у
Ворошиловському районі м. Донецька про
стягнення моральної шкоди, -
задовольнити частково.

Стягнути з відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань
України у Ворошиловському районі м.
Донецька на користь ОСОБА_1 моральну
шкоду у сумі 12 000 гривень ( дванадцять
тисяч гривень ).

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Донецької області
через Ворошиловський районний суд
міста Донецька шляхом подачі протягом
10 днів з дня його проголошення
апеляційної скарги. Особи, які брали
участь у справі, однак не були присутні
в судовому засіданні під час
проголошення рішення можуть оскаржити
рішення суду до апеляційного суду
Донецької області через
Ворошиловський районний суд міста
Донецька шляхом подачі протягом 10 днів
апеляційної скарги з дня його
отримання.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті
в одному примірнику.

Суддя

О.І. Орєхов