РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року м. Мукачево
Справа №303/5182/13-ц

2/303/2532/2013

Номер рядка с.з. - 43

Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Цульбі О.В.

За участю:

представника позивача - ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Мукачево матеріали
цивільної справи

за позовом ОСОБА_2

до відповідача (1) ОСОБА_3

до відповідача (2) ОСОБА_4

третя особа: ВГІРФО м.Мукачево

про визнання такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1 (надалі - Квартира), а також про
зобов'язання ВГІРФО м.Мукачево зняти
відповідачів з реєстраційного обліку
за вищевказаною адресою.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного
суду від 10.04.2014 року провадження в
частині позовних вимог про зняття
відповідачів з реєстраційного обліку
закрито.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що
позивач, як власник Квартири, фактично
позбавлений можливості вільно
володіти, користатися та розпорядження
належним йому майном, оскільки у
вказаному об'єкті нерухомості
зареєстровані та проживають
відповідачі. На неодноразові усні
звернення позивача до відповідачів
звільнити в добровільному порядку
Квартиру, останні жодним чином не
реагують, чим створюють для перешкоди у
користуванні власною Квартирою.

Нормативно - правовою підставою для
задоволення позовних вимог зазначені
положення ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист

прав людини і основоположних свобод,
ст. 41 Конституції України, ст.ст. 319, 321,
391 Цивільного кодексу України.

Представник позивача прийнявши участь
у судовому засіданні позовні вимоги
позивача підтримав в повному обсязі,
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві. Додатково також
зазначив, що обставини стосовно
безпідставності майнових претензій
відповідачів на спірний об'єкт
нерухомості підтверджені також у
рішенні Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 03.10.2013
та рішенні апеляційного суду
Закарпатської області від 27.03.2014.

Належним чином повідомлені про час і
місце судових засідань по справі
відповідачі в судове засідання
повторно не з'явилися, натомість
почергово надіслали суду письмові
заяви від 02.04. та 09.04.2014 (а.с. 79, 83) про
відкладення судового розгляду справи у
зв'язку з хворобою їх представника, у
підтвердження чого зобов'язувалися
надати відповідні довідки.

Заслухавши пояснення представника
позивача та дослідивши подані по
справі доказові матеріали, суд
констатує наступне.

На підставі договору купівлі - продажу
12.07.2013 та Витягу про державну
реєстрацію прав від 12.07.2013, Квартира, на
праві приватної власності належить
ОСОБА_2 (а.с.8, 9-10).

Поряд з цим, у вказаній Квартирі
зареєстровані та фактично проживають
відповідачі (довідка від 25.07.2013 №3-03672;
відповіді з Мукачівського МВ ГУ ДМС
України в Закарпатській області (а.с. 7,
14 - 15).

Приймаючи до уваги вищевказані
фактичні обставини справи суд виходить
з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного
процесуального кодексу України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного
кодексу України передбачено, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

За змістом п. 3 частини другої ст. 15
Цивільного кодексу України, одним із
способів захисту порушеного права є
припинення дії, яка порушує право.

За загальним правилом, у разі
порушення цивільного права чи
інтересу, у особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення та від наявності між
сторонами зобов'язальних
правовідносин. Тобто, особа обирає саме
той спосіб захисту, який відповідає
характеру порушення її права чи
інтересу.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу
України право на захист особа здійснює
на свій розсуд.

У ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-

ІV передбачено, що «при розгляді справ
суди застосовують Конвенцію та
практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових
зобов'язань держави, положень ст. 8
Конституції та Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
(далі - Конвенція), яка відповідно до
вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована
Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7
та 11 до Конвенції», дотримання принципу
верховенства права є однією з підвалин
демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції «Захист
власності» передбачено, що «Кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності
кожної фізичної і юридичної особи,
неурядової організації й групи
приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1
Першого протоколу до Конвенції в
повній мірі кореспондуються і приписи
частин першої та другої ст. 321
Цивільного кодексу України, якими,
зокрема передбачено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Приписами частини першої ст. 316
Цивільного кодексу України
передбачено, що правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318
Цивільного кодексу України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу
України).

Частиною другою п. 15 пленуму Верховного
Суду України від 01.11.96 №9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» при розгляді
спорів про право користування жилим
приміщенням необхідно брати до уваги,
що ст. 33 Конституції гарантує кожному,
хто на законних підставах перебуває на
території України, свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання. Це означає, що наявність
чи відсутність прописки самі по собі
не можуть бути підставою для визнання
права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист
власності, закон надає власнику
законодавчу можливість вимагати
усунення будь-яких порушень його прав.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 Цивільного
кодексу України та передбачають
правомочності щодо використання житла
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх
відповідності вказаним вище
положенням законодавства свідчать про
те, що реєстрація та фактичне
проживання відповідачів у Квартирі, за
умови документально підтвердженого
права власності позивача на даний
об'єкт нерухомості, перешкоджає йому
вільно володіти, користуватися та
розпоряджатися своїм майном. При цьому
вказані правомочності є абсолютними,
непорушними та гарантованими законом.

Отже, вимога позивача у повній мірі
відповідають законодавчо
встановленому способу захисту
порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України), яке не визнається
відповідачами.

Як встановлено по справі, позивач
придбав вказану вище квартиру у
встановленому законом порядку на
підставі договору купівлі-продажу,
відповідачі по справі є бувшими
власниками Квартири з моменту її
придбання, тобто з 07.03.2003 по день її
відчуження 14.06.2013 року, а тому з моменту
продажу Квартири на прилюдних торгах
втратили право на користування нею.

З набуттям права власності на
Квартиру, ОСОБА_2 має право на власний
розсуд розпоряджатися своєю власністю
згідно з положеннями ст. 318 Цивільного
кодексу України, в тому числі і щодо
вирішення питань стосовно можливості
проживання в квартирі інших осіб.

Волевиявлення власника майна за
предметом позовних вимог спрямоване на
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням. Такі вимоги слід вважати
правомірними, оскільки вони в повній
мірі узгоджується з тими
правомочностями, які передбачається
цивільно-правовим інститутом права
приватної власності (ст.ст. 316, 318
Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, будь - яких фактичних даних,
які б свідчили про позбавлення
позивача права власності на Квартиру,
чи наявності у відповідачів права на
користування нею, матеріали справи не
місять.

Враховуючи вищевказані обставини
справи, з огляду на їх узгодженість з
нормами Конституції України, позовні
вимоги про визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
Квартирою підлягають задоволенню у
повному обсязі.

Що стосується повторної заяви
відповідача (1) про відкладення
судового розгляду справи з огляду на
хворобу представника, то наведені в ній
обставини не можуть слугувати
підставою для чергового перенесення
дати судового слухання справи з огляду
на наступне.

Ухвалою суду від 28.03.2014
провадження у справі, на підставі
письмової заяви позивача, було
відновлено, з призначенням судового
слухання по ній на 03.04.2014. На вказану
дату відповідачі в судове

засідання не з'явилися, натомість
відповідач (2) надіслала суду заяву про
відкладення судового розгляду у
зв'язку з хворобою її представника, в
підтвердження чого зобов'язувалася
надати відповідну довідку.

Незважаючи на це, і в судове
засідання, призначене на 10.04.2014
відповідачі також не з'явилися, подавши
майже аналогічну за змістом заяву.

Судові витрати по справі у сумі 114,71 грн.
(судовий збір) підлягають віднесенню
на відповідача відповідно до частини
першої статті 88 Цивільного
процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України,
ст.ст. 1, 10, 14, 15, 57-60, 88, 212-215, 223, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_2 задоволити.

2. Визнати ОСОБА_3 (1968 року народження
(АДРЕСА_1) та ОСОБА_4, (1962 року народження,
АДРЕСА_1) такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1

3. Стягнути солідарно з ОСОБА_3 (1968 року
народження, АДРЕСА_1) та ОСОБА_4 (1962 року
народження, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) суму
114,71 грн. (сто чотирнадцять гривень 71
коп.) у відшкодування судових витрат.

4. Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
учать у справі але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
В.В. Кость

Згідно з оригіналом.

Оригінал рішення знаходиться в
цивільній справі №2/303/2532/2013, яке
зберігається в Мукачівському
міськрайонному суді Закарпатської
області.

Суддя
В.В. Кость

Повний текст рішення суду
виготовлено та підписано 11.04.2014.