№2/638/680/13
РІШЕННЯ

Іменем України

(вступна та резолютивна частини)

17 січня 2013 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Задорожного М.І.

при секретарі: Жупник Ю.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позо вом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

в порядку статті 209 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до апеляційного суду Хар ківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя

Справа №2011/11923/12

№2/638/680/13

РІШЕННЯ

Іменем України

17 січня 2013 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Задорожного М.І.

при секретарі: Жупник Ю.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позо вом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу в якому просить стягнути на його користь з відповідача 44 800,00 грн. Боргу, витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заявив розмірі 448 грн. та витрати по сплаті судового збору заподання заяви про забеспечення позову в розмірі 107,30 грн., посилаючись на те, що 10.07.1996 р. був укладений договір позики між ним та відповідачкою у справі ОСОБА_2 . На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_2 власноручно написала і видала йому розписку, згідно якої ОСОБА_2 , узяла 10 липня 1996г. у ОСОБА_1 гроші в сумі еквівалентній 4000 доларів США під 10% в місяць комісійних під заставу гаража в кооперативі "Ювілейний - 2", бокс № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , і зобов`язалася до 10 листопада 1996 року повернути йому борг, з урахуванням нарахування відсотків в сумі еквівалентній 5600 дол. США. Незважаючи на його неодноразові вимоги, відповідачка по теперішній час не повернула борг.

В судовому засіданні позивач підтримав свій позов та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав та просив застосувати до позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в розмірі 44 800 гривень та суми сплаченого судового збору в розмірі 448 гривень позовну давність та відмовити ОСОБА_1 в задоволенні його позову до ОСОБА_2 у зв`язку зі спливом позовної давності, посилаючись на те, що позов ОСОБА_1 датовано 16.07.2012 року, тобто через більш ніж 15 років після спливу строку виконання ОСОБА_3 обов`язку з повернення грошових коштів, на якому наголошує позичальник. Таким чином, позовна давність до вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів з ОСОБА_3 минув 10 листопада 1999 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до наданих сторонами доказів судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до наданої позивачем ксерокопії росписки, яка міститься в матеріалах справи, 10 липня 1996 року був укладений договір позики між позивачем по справі ОСОБА_1 і відповідачкою по справі ОСОБА_2 , згідно якого ОСОБА_2 , узяла 10 липня 1996 року у ОСОБА_1 гроші в сумі еквівалентній 4000 тисячі доларів США під 10% в місяць комісійних під заставу гаража в кооперативі "Ювілейний - 2", бокс № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 та зобов`язалася до 10 листопада 1996 року повернути ОСОБА_1 борг з урахуванням нарахування відсотків в суммі, еквівалентній 5600 дол. США.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Доказів тому, що відповідач по справі ОСОБА_2 повернула борг позивачу матеріали справи не містять.

Крім того, відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З вразуванням викладеного, позивач по справі ОСОБА_1 має право вимагати від відповідачки по справі ОСОБА_2 виконання нею зобов`язань по укладеному 10 липня 1996 року договору позики.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Аналогічна тривалість позовної давності встановлена й статтею 71 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на момент виникнення зобов`язання, тобто в 1996 році.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до договору позики, який був укладений 10 липня 1996 року між позивачем по справі ОСОБА_1 і відповідачкою по справі ОСОБА_2 остання зобов`язалася виконати свої зобов`язання до 10 листопада 1996 року.

Таким чином і термін позовної давності належить відраховувати, починаючи з 10 листопада 1996 року.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом 18 липня 2012 року, незважаючи на те, що він мав право звернутися до суду за захистом своїх прав по укладеному 10 липня 1996 року договору позики до 10 листопада 1999 року.

Таким чином, строк, у межах якого позивач ОСОБА_1 мав право звернутися до суду з вимогою про про стягнення коштів з відповідача ОСОБА_3 минув ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказів тому, що відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, була збільшена за домовленістю сторін суду надано не було.

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено наслідки спливу строку позовної давності.

Зокрема, частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Представник відповідача надав суду заяву про застосування позовної давності.

Доказів про зупинення або переривання перебігу позовної давності, відповідно до вимог ст.ст. 263, 264 ЦК України суду надано небуло.

Таким чином, незважаючи на те, що позивач по справі ОСОБА_1 має право вимагати від відповідачки по справі ОСОБА_2 виконання нею зобов`язань по укладеному 10 липня 1996 року договору позики, ним пропущений строк, у межах якого він може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 261, 267, 1046, 1048 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до апеляційного суду Хар ківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя