НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 0427/4913/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.06.2013 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Дубовенко І.Г.,

при секретареві Пошивайло І.О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Новомосковська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на житловий будинок, -

ВСТАНОВИВ:

13.06.2012 року позивач звернувся до Новомосковсковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Новомосковська районна державна нотаріальна контора, який в подальшому уточнював про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на майно за відповідача недійсним та визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування позовних зазначив, 14 червня 2009 року через повішання померла його матір ОСОБА_6 Відповідачі знаючи про те, що остання померла через повішання приховали цей факт та у встановленому законом порядку не повідомили про це а ні міліцію, а ні лікарню. Він звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом строк, однак свідоцтво про прийняття спадщини отримане ним не було, тому як після направлення відповідних запитів стало відомо, а саме 15.07.2011 року, що власниками будинку його матері є відповідачі за договором довічного утримання нібито укладеного з його матірю 18.04.2006 року. Вважає цей договір недійсним з огляду на наступне:

- оспорюваний договір не містить в собі відомостей частини будинку, в якій мав мешкати відчужував;

- відсутня індексація грошової оцінки;

- на першому аркуші договору відсутні: відтиск печатки та підпис;

- на момент укладання договору довічного утримання відчужував страждала хронічним захворюванням недостатністю мозкового кровообігу церебросилероз, генералізований атеросклероз, а тому, на його думку, не могла усвідомлювати настання наслідків відчуження будинку та керувати своїми діями;

- його мати ніколи не хотіла передавати свій будинок і завжди мала бажання залишити його йому;

- місце проживання відповідача ОСОБА_5 м.Бердянськ, а тому виконувати умови договору довічного утримування вона не могла, а обовязки за договором довічного утримання у сторін солідарні; правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином;

- щомісячна допомога в розмірі 300 грн. відповідачами не надавалась;

- допомога ОСОБА_6 взагалі відповідачами не надавалась, навпаки остання вимушена була доглядати за матірю відповідачів інваліда І групи;

- через недбале ставлення до ОСОБА_6 відповідачів, які не надавали а ні моральної підтримки, передали піклуватися за їхньою матірю інвалідом, з чим ОСОБА_6 не змогла впоратись ОСОБА_6 покінчила життя самогубством;

- окрім того враховуючи, що з 2005 року він є непрацездатним, то його матір ОСОБА_6 не мала права укладати правочин, який суперечить його інтересам, тому як на момент укладання договору він проживав за цією адресою;

- відповідачі не змогли надати спірний договорі нібито у звязку з його втратою, однак вважає, що дублікат договору довічного утримання, який міститься в матеріалах справи не відповідає договору довічного утримання, тому як вважає його підробкою у звязку з тим, що він не є його копією, знятою з оригіналу;

- у звязку з тим, що мати померла через повішання, необхідно було зробити СМЕ однак її зроблено не було, а тому лікарське свідоцтво про причину смерті є сфальсифікованим.

А тому просив суд визнати оспорюваний договір недійсним, визнати право власності відповідачів - недійсним та визнати за ним право власності на побудований ним житловий будинок, розташований по вул.Середня 6, в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області.

В судовому засіданні позивач в повному обсязі підтримав свої позовні вимоги та, посилаючись на ті ж підстави, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Також зазначив, що будинок 6 по вул..Середня в с.Орлівщина Новомосковського р-ну Дніпропетровської обл., він побудував на земельній ділянці матері, тому як її хата згоріла. Періодично проживав разом з матірю, постійно проживала в будинку матері матір відповідачів його сестра та дочка матері, за якою мати дбала. Коли відповідачі приїжджали мати просила їх забрати їхню матір, плакала. Вважає, що відповідачі винні у смерті матері, тому як саме вони довели її до самогубства. Мати неодноразово зверталася до сільради до соціальної служби, до неї приходили школярі, які їй допомагали. До укладення договору довічного утримання його мати вже доглядала за матірю відповідачів, тому як та була інвалідом. В будинку матері було як в сараї. Запах в хаті був нормальний. Мати ходила грязна. У 1972 році йому було 25 років, він був одружений. Будував будинок разом з дружиною. Документів, що підтверджують будівництво в нього не має. Мати відповідачів жила разом з померлою 7-9 років до її смерті. Протягом 2009-2010 року він жив у матері, та зобовязаний був дбати за нею. Протягом 2006-2010 р.р. він особисто допомогав матері у заготовці дров та вугілля. В будинку він не прибирав, тому як це не його робота. Він не знав, що будинок оформлений на матір. Після будівництва документи на будинок були оформлені на матір. З 1961 року проживав у спірному будинку до 1982 року. 2000 року розлучився та став проживати то з матірю, то з колишньою дружиною. Про смерть матері він дізнався на другий день, його повідомила сестра мати відповідачів. До міліції звертався з заявами про те, що його мати була повішена. Мати хоронили відповідачі, він не допомагав. Йому стало відомо, що про договір довічного утримання, коли відповідь надало в БТІ. Також доповнив що його мати хворіла. Відповідачі не доглядали за нею та винні у її смерті. СМЕ проведено не було причину смерті встановлено не було.

Представник позивача в судовому засіданні також в повному обсязі підтримала позовні вимоги позивача від 08.04.13 р., подані через канцелярію 09.04.13 р. та, посилаючись на ті ж

підстави, просила суд визнати недійсним договору довічного утримання, визнати право власності на майно за відповідачами недійсним та визнати право власності на житловий будинок на позивачем. Також додала, що в будинку померлої проживали двоє її непрацездатних дітей, а тому укладання оспорюваного договору суперечить ст. 203 ч. 1 ЦК України. До того ж договір довічного утримання ОСОБА_6 не укладала. Лікарське свідоцтво на підставі якого було видано свідоцтво про смерть підроблене, тому як не відповідає дійсній причині смерті матері позивача, через відсутність акту СМЕ про причину смерті. Вважає, що договір сфальсифікований після смерті ОСОБА_6 Також зазначає, що оспорюваний договір був укладений без наслідків. Довідка про причину смерті відається з лікарським свідоцтвом про причину смерті. Позивач проживав в спірному будинку у 2006-2007р.р. періодично. Про договір довічного утримання позивач дізнався у 2010 році. Позивач піклувався за матірю. Він є особою похилого віку. На підставі ст. 203 ч. 6 ЦК України нотаріус повинна була витребувати відомості щодо проживаючих осіб разом з ОСОБА_6, а саме про непрацездатних дітей. Позивач не є стороною по договору довічного утримання. Копію договору має право витребувати правоохоронні органи, позивач має право витребувати копію договору довічного утримання. Дублікат договору довічного утримання виконаний в порушення вимог закону, тому як не є його фотокопією, а тому зняття заборони з будинку матері позивача після її смерті на підставі такого дублікату є недійсним. В договорі зазначається де зареєстрована особа, а відповідач ОСОБА_5 давно живе в м.Бердянськ. Позивач у похованні участі не приймав, тому як сповістили про факт смерті пізно. Від допомоги відповідачка відмовилася. Письмово бабуся не зверталася до позивача або до неї, як до онуки з проханням про допомогу. Просила визнати право власності на будинок за відповідачами недійсним, тому як оформлене на підставі підробного свідоцтва про факт смерті, на підставі якого отримане свідоцтво про смерть. Визнати право власності на будинок за позивачем, який ним побудований. Також зазначила, що в нотаріальній справі містить двійний витяг правочинів вони різні від 18.04.2006 та 19.06.2009 року та різні витяги про заборону, також за цими датами. Витяг з реєстру прав власності від 31.08.2009 року в якому зазначено, номер права власності № 1016-4 такий самий, як і в свідоцтві про право власності на будинок. А тому зазначені документи свідчать про те, що вони сфальсифіковані.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та, посилаючись на те, що позов необґрунтований, просила суд відмовити в його задоволенні, з огляду на наступне. Після укладення довічного утримання вона з ОСОБА_5 в повному обсязі виконували договір довічного утримання. Сестра ОСОБА_5 після того як стала жити в м.Бердянськ часто приїжджати до Новомосковську та надавала допомогу грошима. Також в літку вона бабусю забирала на море на два місяця кожного року. З ОСОБА_6 проживала їхня мати з 2001 року Більченко. У 2006-2007 року їх матері купили коляску, вона ніколи не ходила на судно. Матері надали у 2006-2007 р. І групу інвалідності. Їжу варили сама бабуся та мати. ОСОБА_6 померла своєю смертю. Причина смерті атеросклероз. На шиї померлої сліди кремом не замазувала. Був отриманий дублікат договору довічного утримання, тому як на ньому було написано ручкою рукою позивача. Це було після смерті бабусі. Про наявність договору довічного утримання знав і позивач і інші члени родини. Просила суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та, посилаючись на необґрунтованість вимоги, просив суд відмовити в його задоволенні. Також зазначив, що

18.04.2006 року було укладено договір довічного утримання. Після смерті ОСОБА_6 для зняття заборони з будинку нотаріус не прийняла договір довічного утримання тому, як він був зіпсований позивачем, а тому був виданий дублікат договору довічного утримання. Вважає, що посилання представника позивача та позивача в позові на вимоги ст.. 203 ЦК України є помилковими, тому як непрацездатні діти це особи віком до 18 років. В задоволенні позову просив відмовити.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені судом, в своєму листі просили розглянути справу за відсутності їхнього представника.

В ході судового розгляду було допитано ряд свідків, а саме:

Свідок ОСОБА_7 показав, що він є зятем ОСОБА_1 З ОСОБА_6 проживали позивач та мати відповідачів, які були непрацездатними, мати відповідачів не ходила ногами та потребувала сторонньої допомоги. Відповідач ОСОБА_5 більше 20 років проживає в м.Бердянськ. З 2000 року до 2009 рік він з жінкою провідували ОСОБА_6, в хаті було грязно, неприбрано. Бабуся казала, що вона стара та не може впоратися. Вона жалілася, що відповідачі кинули свою матір на неї. Психологічна та моральна нагрузка на ОСОБА_6 була дуже сильна. Позивач проживав в будинку у 2006-2007 р.р. та допомагав матері та сестрі. ОСОБА_6 померла не своєю смертю, а відповідачі не викликали міліцію. Як померла бабуся йому не відомо. До матері позивач відносився добре, з повагою. Коли приїжджали до бабусі, жінка пропонувала прибирати, однак бабуся відмовлялася. Позивач прибирав, він особисто бачив це. Цей будинок побудували позивач та його дружина. Але належав він бабусі.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що вона є колишньою дружиною позивача та їй дуже боляче, що будинок матері побудований нею та її чоловіком дістався відповідачам, тому як мати позивача завжди обіцяла переробити документ на позивача, а потім зясувалося, що є договір довічного утримання. Відповідачі перекинули свої обовязки на бабусю, залишивши з нею свою матір інваліда. Більше десяти років з померлою жила матір відповідача. ОСОБА_5 постійно мешкає в м.Бердянськ більше 26 років. Відповідачів ніколи не було в будинку. Відповідач ОСОБА_4 колись приїжджала з чоловіком та просила гроші. Бабуся плакала та казала, що якщо відповідачі не заберуть свою матір, вона її виставить. Почали страшно скандалити. Накануні перед смертю ОСОБА_6 вона її бачила. Перед самою смертю бабусі їй допомагали діти школярі. В будинку все пахло мочою. Про наявність договору довічного утримання відомо не було. Позивач завжди допомагав своїй матері пиляв дрова, откидав сніг. Її діти не ходили до ОСОБА_6, тому що відповідачі не пускали їх. Коли в 2006-2007 р.р. позивач проживав у матері, остання обіцяла переробити право встановлювальний документ на нього. За пів року до смерті останній раз заходила до бабусі. У неї в хаті був телевізор, обігрівач, слуховий апарат, проведений газ за рік до її смерті. Кожен рік відповідачі їздили на море та брали із собою бабусю. Воду провели відповідачі але за гроші бабусі. За пів року до смерті ОСОБА_6 відповідачі заборонили приходити до ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_9 показала, що позивач побудував будинок по вул.Середня, 6 після того як хата згоріла, а ОСОБА_6 весь час знаходилася у лікарні після інсульту. ОСОБА_6 довгі роки доглядала за ОСОБА_10 своєю дочкою. Позивач дуже хороша людина. Про договір довічного утримання нікому нічого не було відомо. Про те, що ОСОБА_6 повісилася йому казали люди. ОСОБА_5 після школи уїхала в м.Бердянськ. Кому належала хата

їй невідомо. В будинку ОСОБА_6 після 2006 року не була. Вона живе по сусідству з будинком, де живе позивач з колишньою дружиною. Особисто не чула, що будинок оформлений на ОСОБА_6 У ОСОБА_6 за рік чи за два роки провели газ, та воду, хто провів не знає.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що ОСОБА_6 зверталася до неї за допомогою, тому як вона є учасником війни. Вони завжди орали їм землю. Вона працювала соціальним працівником. Якби вони знали що у ОСОБА_6 оформлений договір довічного утримання вони б долучили відповідачів, щоб вони більше робили. У 2008-2009 р.р. до них приходила з листом ОСОБА_12, - дочка ОСОБА_6 Сімю вони не досліджували, однак до ОСОБА_6 приходили, провідували. Коли вони приходили в гості ОСОБА_6 зарізала свиню та пригощали їх. До їх соціальної служби часто звертаються. До 2008-2009 року ОСОБА_6 ніколи не зверталася. Один раз на рік таким, як ОСОБА_6 видавалися пайки. Дітей ОСОБА_6 знала позивача та ОСОБА_12. Їй особисто ОСОБА_6 не скаржилася, що їй погано жити. Коли вони провідували ОСОБА_6, газ ще не був проведений. Дочка ОСОБА_6 їздила на колясці.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що позивач будував будинок № 6 по вул.Середня в с.Орлівщина Новомосковського р-ну у 1972 році, тому як стара хата згоріла. Його мати в цей час попала в лікарню. Років 10 позивач з дружиною прожили в цій хаті. Будувати допомагали родичі дружини. Він часто приїжджав до них у гості. У 2007 році приїжджав, позивач жив з матірю. Бабуся казала, що їй важко, тому що на її утриманні ще дочка інвалід. Коли приїжджав нікого не бачив у будинку окрім бабусі та її дочки. Документи на будинок були оформлені на матір, це йому було відомо зі слів позивача. ОСОБА_6 скаржилася на своїх онуків

Свідок ОСОБА_14 показала, що вона є депутатом в окрузі, ОСОБА_6 знали, тому як вона є представником сільської ради. Десь раз місяць вона була в будинку ОСОБА_6 В останні роки до будинку відповідачами був проведений газ та вода. Перед пасхою відповідачі завжди білили хату, прали гардини. З ОСОБА_6 спілкувалася, знала, що між нею та двома онуками відповідачами був укладений договір довічного утримання. Вона приймала участь у похороні, хоронили ОСОБА_6 відповідачі. Мати відповідачів інвалід, але скільки років сказати не може. ОСОБА_4 не забрала мати, тому як в їхній хаті не має місця. Вони допомагали бабусі та матері. Мати відповідачів почала мешкати десь років 10 назад з ОСОБА_6 до її смерті. ОСОБА_5 мешкає в м.Бердянську, чотири роки назад також мешкала у м.Бердянську. Яким чином померла ОСОБА_6 їй невідомо.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що позивач є його дядьком, тому як його батько з позивачем - брати. З 2006 по 2009 р. він був у бабусі, він сам особисто прибирав, ОСОБА_4 також прибирала в будинку. Про договір довічного утримання йому було відомо ще за життя бабусі. Газ та воду ОСОБА_6 провели відповідачі. Коли тягнули воду він не бачив. Позивач допомагав бабусі. Газифіковано було хату десь у 2007 року за кошти ОСОБА_4 та його батька, який є старшим сином бабусі. Мати відповідачів інвалід І групи. Останні роки два мати відповідачів пересувається за допомогою коляски. В хаті туалету не було. ОСОБА_4 доглядала за своєю матірю. Зі слів бабусі йому відомо, що ОСОБА_4 доглядала за нею.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що ОСОБА_6 це подруга його матері ОСОБА_17. В хаті ОСОБА_6 було прибрано, завжди було що поїсти. З ОСОБА_6 він особисто спілкувався. ОСОБА_6 лише скаржилася, що позивач зловживає спиртними напоями. ОСОБА_6 проживала з дочкою. Дочка десь була на візку, десь ходила на костилях. Памятає, що ОСОБА_18 чоловік ОСОБА_4 проводив воду.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засідання пояснив, що в будинку ОСОБА_6 був з 1999 року. Він там робив наружні ремонти. Позивача бачив в будинку неодноразово, однак він нічого не робив. Про укладення його дружиною договору довічного утримання він знав. Кожного дня він або їхня дочка допомагали ОСОБА_6, вранці обовязково хтось з них приходив, щоб винести відро, бо в хаті туалету не було. Газопровід проводили він з дружиною та старшим сином ОСОБА_19. На холодильник частину грошу давала бабуся. Газом бабуся користувалася. Бабуся та теща самостійно варили їжу. Теща жила з бабусею разом до дня її смерті. ОСОБА_1 допік свою матір, своєю поведінкою. Коли ОСОБА_20 померла він з жінкою разом були в м.Дніпропетровськ, їм на мобільний телефон подзвонила теща. Вони одразу приїздили, вдоль калитки лежала ОСОБА_6 Він знає, що ОСОБА_6 померла неприродною смертю, бо вона повісилася із-за сина. Труп на СМЕ не переправлявся. Будь-які сліди він ніде не замазував. Хто отримував свідоцтво про смерть не знає. Листів до відділу соцзахисту він не носив. ОСОБА_6 допомагали всі окрім позивача.

Свідок ОСОБА_21 суду показали, що ОСОБА_6 є її бабусею,а позивач батьком. Бабуся ні з ким ніякого договору не укладала, казала, що її батько побудував хату та вона залишиться йому. Відповідачі зробили бабусі каторгу, а не життя, тому як разом з нею оселили свою матір інваліда. ОСОБА_18 приїжджала дуже рідко до своєї матері, а приїжджала щоб брати гроші. ОСОБА_6 давала гроші, тому як боялася чоловіка ОСОБА_18, тому що він перебував в місцях позбавлення волі. Вона бабусі допомагала, однак за матірю відповідачів не доглядала. За рік до смерті бабусі вона вже була не вхожа в будинок, тому як чоловік ОСОБА_18 її вигоняв від бабусі та бив її. Бабуся збирала речі матері відповідачів та виставляла їх, однак ті матір свою не забирали, так і померла. ОСОБА_5 взагалі з 17 років уїхала в м.Бердянськ та не приїжджала. Бабуся померла через повішання. Вона за бабусею доглядати не повинна. У бабусі вона була не менше одного разу на тиждень. Бабуся могла сама прибирати. Діти зобовязані допомагати батькам. Бабуся їй не скаржилася, про те, що вона голодна, або що їй не допомагають відповідачі. Про те, що вона не може спілкуватися з бабусею, вона зверталася до міліції в 2008 році, про що була прийнята постанова. Після 2008 року більше не зверталася. Про те, що укладений договір довічного утримання вона дізналася після смерті бабусі. Мати відповідачів проживала разом з бабусею останні 10 років до смерті бабусі. Бабуся розуміла значення своїх дій. Чи підіймав руку чоловік ОСОБА_18 на бабусю їй не відомо, вона їй такого не казала.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку про те, що в задоволенні позов належить відмовити, за наступних підстав, а саме:

В судовому засіданні встановлено, що 18.04.2006 року ОСОБА_6 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за яким ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будинок 6 по вул.Середня в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобовязалися довічно повністю утримувати ОСОБА_6, забезпечувати її харчуванням, одежею, доглядом, необхідною допомогою та зберегти в її безоплатному довічному утримуванні згаданий вище будинок, грошовою допомогою 300 грн. на місяць (а.с. 71). Зазначений договір був посвідчений нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори, зареєстрований за № 2-1021 18.04.2006 року. Та згідно витягу з Державного реєстру прав власності зареєстрований 17.05.2006 року.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ст. 234 ЦПК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Такий правочин визнається судом недійсним.

14.06.2009 року ОСОБА_6 померла, про що видане свідоцтво про смерть виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 10).

13.06.2012 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним, посилаючись на те, що про його наявність йому стало відомо після 15.07.2011 року (а.с. 2-4). Відповідачами в своїх запереченнях на позов ставиться питання про застосування строку позовної давності до цих вимог, тому як позивачу було відомо про цей договір ще за життя його матері. В ході судового розгляду справи не знайшов підтвердження факт обізнаності позивача про наявність договору довічного у тримання між його матірю та відповідачами під час її життя, хоча в судовому засіданні позивачем зазначалося, що про договір йому стало відомо не у 2011 році а у 2010 році. Враховуючи вищезазначене суд приходить до висновку, що про порушене право позивачу стало відомо у 2010 році, що також підтверджується матеріалами справи, з яких вбачається, що після того як йому стало відомо про наявність договору довічного утримання, він в вересні 2010 року звернувся із заявою до міліції з метою зясування причини смерті своєї матері (а.с. 17), звідки вбачається, що ще у вересні було відомо про наявність оспорюваного договору довічного утримання, а тому строк позовної давності, передбачений ст.ст. 257, 267 ЦК України не сплив.

Відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 23.12.2010 року (а.с. 17-18), встановлено, що родичами ОСОБА_6, а саме її дочкою ОСОБА_10 та відповідачкою ОСОБА_4, якій про факт суїциду стало відомо від її матері ОСОБА_10, було приховано факт скоєння суїциду ОСОБА_6 Враховуючи, що відповідальність за приховання факту суїциду відсутня, в порушенні кримінальної справи за цим фактом відмовлено. Щодо лікаря, яка видала лікарське свідоцтво № 28 від 15.06.2009 року де причиною смерті зазначено Генаралізований атеросклероз, то в порушенні кримінальної справи стосовно неї за невиконання або неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обовязків внаслідок небрежного або недобросовісного ставлення до них також відмовлено, у звязку з тим, що нею був оглянутий труп, який видимих ушкоджень не мав. Ці факти також підтвердили ряд осіб, що бачили померлу ОСОБА_6

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та

інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово розяснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Справа досить тривалий час знаходиться в суді, в ході попереднього розгляду справи позивачем уточнювалися позовні вимоги, а відповідачем надавалися відповідні заперечення; сторонами подавалися докази.

Позивачу та його представникові неодноразово під час попереднього розгляду справи так і в ходу судового розгляду розяснювалися вимоги ст. 143-146 ЦПК України у звязку із посиланням в позові на ті обставини, що ОСОБА_6 під час укладення договору довічного утримання не могла розуміти значення своїх дій через хворобу, а в судовому засіданні зазначено, що договір укладався помимо її волі. Однак позивач та його представник відмовилися від призначення та проведення судових експертиз.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача нате, що договір був укладений без настання правових наслідків, тому як встановлено в судовому засіданні, і ОСОБА_4 і ОСОБА_5 виконували договір довічного утримання ОСОБА_4, яка проживала неподалік допомагала повсякденно, провела газ та воду до будинку ОСОБА_6, частину коштів надавала сама померла, скарг з боку ОСОБА_6 щодо того, що відповідачі не виконують договір довічного утримання не було, що підтверджується показами свідків, що допитувалися в судовому засіданні за клопотанням сторін. ОСОБА_5, яка проживає в м.Бердянськ, влітку забирала ОСОБА_6 разом з ОСОБА_10 до себе, де ті проводили декілька місяців, що не заперечувалося в судовому засіданні і самим позивачем.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на ч. 6 ст. 203 ЦК України, як на підставу позовних вимог щодо визнання договору довічного утримання недійсним, тому як в судовому засіданні не встановлено, що він знаходився на утриманні ОСОБА_6, більше того ним самим зазначалося, що ОСОБА_6 потребувала допомоги, яку він також надавав.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Ч. 1 ст. 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, підставою недійсності правочину може бути недотримання спеціальних вимог закону щодо вчинення певних видів правочинів.

Згідно ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні, в порушення зазначених норм закону, позивачем не доведено того, що волевиявлення учасників оспорюваного правочину не було вільним, не відповідало внутрішній волі сторін договору та того, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто, з аналізу даної норми випливає, що презумпція правомірності правочину може бути спростована лише за наявності припису закону, що забороняє такі дії та правом суду є виходити з того, що заборона правочину може або міститися у спеціальних нормах ЦК, або слідувати із правил ст. 13 ЦК про межі здійснення цивільних прав.

Таким чином, судом не встановлено порушень при укладанні оспорюваного договору норм

закону, положень інших нормативно правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України, які б давали суду право визнати його недійсним, з врахуванням положень ч. 1 статті 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; сторонами належним чином виконані його умови. При житті ОСОБА_6 не зверталася до суду з позовом до відповідачів про визнання договору довічного утримання недійсним чи про розірвання такого договору, а тому позовні вимоги щодо визнання договору довічного утримання від 18.04.2006 року недійсним є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача та його представника на те, що договір не укладався у звязку з тим, що згідно наданих нотаріусом документів нотаріальної справи додані двійні витяги правочинів від 18.04.2006 та 19.06.2009 року та заборон, також за цими датами. Тому як витяг правочину від 18.04.2006 року свідчить про те, що в єдиний державний реєстр внесено правочин від 18.04.2006 року договір довічного утримання, а від 19.06.2009 року про видачу дублікату договору довічного утримання від 18.04.2006 року; а заборон від 18.04.06 про накладення заборони, арешту, від 19.06.2009 року по зняття заборони (а.с. 71-84).

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача та його представника про те, що згідно витягу з реєстру прав власності від 31.08.2009 року зазначений номер запису № 1016 в книзі 4 такий самий, як і в свідоцтві про право власності на будинок на імя ОСОБА_6 Зазначене рішення про реєстрацію права власності від 31.08.2009 року не скасовано, будь-яких підстав вважати, що воно не є дійсним суду не надано.

Тому вимоги позивача щодо визнання недійсним права власності на будинок 6 по вул..Середня в с.Орлівщина Новомосковського р-ну Дніпропетровської області не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання за ним права власності на побудований ним житловий будинок 6 по вул..Середня в с.Орлівщина Новомосковського р-ну Дніпропетровської області, то вони також не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано жодних доказів того, що ним побудований зазначений будок, окрім того позивач зазначає, що ним у 1972 році був побудований зазначений. Відповідно до вимог ст. 71 ЦК України, в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Про те, що матірю позивача ОСОБА_6 будинок 6 по вул..Середня в с.Орлівщина Новомосковського р-ну Дніпропетровської області був оформлений не на імя позивача, а на її імя, позивачу було відомо, що випливає з його пояснень, наданих в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 75 ЦК України позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності за позивачем на будинок 6 по вул..Середня в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області необхідно відмовити.

Суд також звертає увагу позивача на те, що судом не розглядалась заява про збільшення

позовних вимог подана ним через канцелярією суду 19.06.2012 року, тому як зазначена заява фактично містить зміну підстав позову, а відповідно вимог ст. 31 ЦПК України зміна предмету або підстави позову може бути подана лише до почаску розгляду справи по суті. Як вбачається розгляд справи по суті судом був розпочатий 16.05.2013 року і за клопотанням представника позивача яка просила оголосити у справі перерву для того, щоб підготувати клопотання про призначення експертизи, у справі була оголошена перерва. В наступні два судові засідання позивач не зявився через хворобу, причин неявки представник позивача не зазначила. А в останнє судове засідання через канцелярію суду була подана заява про збільшення позовних вимог, яка фактично змінює підстави позову, тому як позивач просить за позовом визнати недійсним неукладений договір довічного утримання та визнати за позивачем право власності на будинок за набувальною давністю. В судовому засіданні 19.06.2013 року позивачу та його поставнику було розяснено вимоги ст. 31 ЦПК України і після подачі зазначеної заяви.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 5-8, 10, 11, 57-61, 88, 212, 214, 215, 256, 257 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Новомосковська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору довічного утримання та визнання права власності на житловий будинок відмовити .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Г.Дубовенко