Справа № 621/832/13-ц
Провадження №2/621/480/13
РІШЕННЯ

Іменем України

26.04.2013 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді Бібіка О.В.,

за участю секретаря судового засідання Онацької В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Змієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист сімейних прав та інтересів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить надати йому право на безперешкодне спілкування з матірю ОСОБА_3 та надати можливість виконувати обовязок сина піклуватися про матір.

В обґрунтування позову зазначив, що до лютого 2012 року він мешкав за адресою: м. Зміїв Харківської області, вул. 152 Стрілкової дивізії, 4. Крім нього, за вказаною адресою проживали рідний брат ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3, яка в серпні 2009 року перенесла інсульт, у звязку з чим є інвалідом, і до теперішнього часу прикована до ліжка, немічна та потребує піклування. У лютому 2012 року ОСОБА_2 вигнав його з будинку, не пускає в дім, в якому він мешкав, та позбавив його права на спілкування з матірю. До теперішнього часу йому не відомо про стан здоровя матері, на яку допомогу вона потребує. Вважає, що відповідач позбавив його права та обовязку піклуватися про матір.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, повідомив про фактичні обставини, як викладено у позові. Стверджував, що після того як його визнали таким, що втратив право користування жилим приміщенням в якому проживає престаріла матір, він не має можливості спілкуватись із нею спілкуватись. По телефону він із нею не спілкувався, так як йому потрібне тільки безпосереднє спілкування із матірю. Так як на даний час воно необхідне йому, його дочці, їх адвокату та нотаріусу для підготовки позовної заяви від імені матері для звернення до суду із позовною заявою про визнання договору дарування жилого будинку в якому проживає мати сторін на ім.я відповідача недійсним .

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що мати не потребує додаткової допомоги, так як він належним чином піклується про неї. Позивач добровільно з лютого 2012 року по березень 2013 року жодної спроби надати матеріальну допомогу престарілій матері не здійснив. Намагався із нею поспілкуватись з допомогою працівника міліції на предмет розірвання договору дарування жилого будинку від її імені на ім.я відповідача в судовому порядку. Більше його мати не цікавить. Про вказане свідчать численні звернення матері до міліції та рішення Зміївського районного суду Харківської області про виселення позивача з підстав неможливості сумісного проживання через постійне насильство відносно престарілої матері.

Судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З копії свідоцтва про народження серії ЧЕ № 226118, зареєстрованого 30 листопада 1956 року у м. Сімферополь Кримської області, актовий запис № 29, вбачається, що батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 4)

З копії виписки з історії хвороби, виданої Зміївською ЦРЛ вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, знаходилася на стаціонарному лікуванні у період з 14 серпня 2009 року по 01 вересня 2009 року з діагнозом: ОПМК в басейні лівої середньої мозкової артерії по ішемічному типу з правостороннім геміпарезом. ГБ Ш ст.. Церебральний атеросклероз (а.с. 5)

Із рішення Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2012 року вбачається, що ОСОБА_1 виселений із будинку №4 по вул.. 152-ї Стрілецької Дивізії в м. Зміїв Харківської області без надання йому іншого жилого приміщення з підстав неможливості сумісного проживання через порушення правил співжиття, вчинення антигромадських дій. Вказане рішення суду набрало законної сили. ( а.с.14-17).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Так, із змісту вказаного рішення вбачається, що позивач ОСОБА_1 постійно ображає свою матір, погрожує фізичною розправою, у звязку з чим притягався до адміністративної відповідальності за насильство в сімї.

Вказані факти підтверджуються письмовими відповідями начальника Зміївського РВ ГУМВС України в Харківській області на ім.я матері сторін ОСОБА_3 ( а.с.25-28).

Крім того, мати позивача письмово відмовилась від матеріальної допомоги сина ОСОБА_1 ( а.с.13).

Відповідно до ч. 1 ст. 172 СК України, дитина, повнолітні дочка. Син зобовязані піклуватися про батьків. Проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Позивачем не надано доказів, що відповідач перешкоджає йому спілкуватися з матірю та виконувати обовязок піклуватися про неї. Крім того, позивачем не доведено факт, що мати ОСОБА_3 потребує допомоги, а відповідач перешкоджає йому у наданні такої допомоги.

У позовній заяві позивач посилається на норми Сімейного кодексу України, які регулюють правовідносини батьків та дітей, які не можуть застосовуватися, так як відповідно до ст. 1 Закону України Про охорону дитинства, дитина особа віком до 18 років (повноліття), якою згідно з законом, застосованим до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.

Позивачу на час подачі позовної заяви виповнилось 56 років, як наслідок до виниклих правовідносин має бути застосована норма матеріального права, що регулює обовязок повнолітніх сина чи дочки утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Вказаному обовязку кореспондує право батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги вимоги відповідної до своїх повнолітніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

При вирішенні вказаного питання суд враховує, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України.

Судами встановлено, що непрацездатна мати позивача не потребує матеріальної допомоги від свого повнолітнього сина, позивача у справі ОСОБА_1, про що вона надала нотаріально посвідчену заяву (а.с.13).

Разом з тим, позивачем не надано доказів про незадовільний стан (хвороба) матері, цей стан не підтверджений висновками лікувальних (медичних) закладів та установ; відсутні докази що мати взагалі потребує чи потребувала лікування; не надано доказів щодо необхідності нести додаткові грошові витрати на лікування, проживання в період часу із лютого 2012 року по 20 березня 2013 року ( час звернення з позовом до суду).

Відповідно до ст. 201 СК України визначено обов'язкові умови та підстави покладення на дітей обов'язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків.

Слід зазначити, що моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку, що сам факт непрацездатності матері не зумовлює виникнення у позивач обов'язку надання їй утримання, як спосіб піклування та спілкування, про що заявив у судовому засіданні позивач,- стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, матір слід визнавати такою, що потребує матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

Факт отримання матірю пенсії сторони визнали в судовому засіданні, тому дана обставина не підлягає доказуванню.

Крім зазначеного, сторони визнали ту обставину, що мати проживає разом із відповідачем, який опікується нею.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд враховує інтереси престарілої матері, та її волю щодо небажання спілкуватися із позивачем, через постійні сварки та насильство в сімї відносно неї. Вказане підтверджується належними письмовим доказами, оцінка яким була дана в рішенні Зміївського районного суду Харківської області від 01 лютого 2012 року.

Крім того, як пояснив сам позивач в судовому засіданні він за період часу з лютого 2012 року по березень 2013 року не здійснював спроб піклування про хвору престарілу матір у спосіб придбання їй продуктів харчування, здійснення грошових переказів на її ім.я, виклику за власною ініціативою лікарів, придбання путівки для санаторно-курортного лікування.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що безпосереднє спілкування із матірю на даний час необхідне йому, його дочці, їх адвокату та нотаріусу для підготовки позовної заяви від імені матері для звернення до суду із позовною заявою про визнання договору дарування жилого будинку в якому проживає мати сторін на ім.я відповідача недійсним.

Будь-яких доказів на обґрунтування позову щодо прагнення піклуватись про хвору, престарілу матір, а відповідач цьому чинить перешкоди, позивачем не надано, а його пояснення не спростовують письмових доказів відповідача, наданих на спростування заявлених вимог.

Керуючись ст.ст.209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист сімейних прав та інтересів відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Бібік