"10" грудня 2013 р.
Справа №642/578/13-ц
Провадження №2/642/465/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2013 р. Ленінський районний суд м. Харкова

у складі:

головуючого Лазарєва А.В.,

секретаря Півоварової Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту неможливості спільного користування квартирою, визнання необхідності примусової реалізації квартири, стягнення моральної шкоди та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2013 р. до Ленінського районного суду м. Харкова звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою, в якій просила: визнати неможливим спільне користування квартирою №282 будинку №63 по вул.. Іллінській в м. Харкові разом з відповідачем ОСОБА_2; провести примусову реалізацію цієї квартири з розподілом сум, отриманих від реалізації квартири по ? ч. кожному; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в сумі 20000 гр. і судові витрати.

У позові позивачка зазначила про те, що їй і відповідачу на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1. Але відповідач перешкоджав їй користуватися квартирою, змінив запори квартири, не впускав до квартири. На протязі 5-ти років вона, маючи право на ? частину квартири, з усіма зручностями, та маючи на утриманні неповнолітню дитину, змушена бідкатися по квартирах, від чого значно погіршився її матеріальний стан, та тричі звертатися до суду з позовними заявами, марно сподіваючись мирно вирішити спірні питання та зберегти залишки родинних відносин. Відповідач перешкоджає виконанню рішень суду та перешкоджає їй в користуванні належною їй часткою квартири, у зв»язку з чим виникає необхідність в примусовій реалізації вказаної квартири з розподілом сум, отриманих від реалізації.

14 березня 2013 р. від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява, де сума компенсації за моральну шкоду була зменшена до 2000 гр..

У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала і дали пояснення аналогічні позовній заяві. Вона також пояснила про те, що поведінка її батька /відповідача/ внаслідок психічного стану являється неадекватною, внаслідок чого вона не може жити з ним в одній квартирі, тому квартиру слід примусово продати, а виручені кошти поділити порівну. Внаслідок того, що відповідач протягом 5 років не впускає її з дитиною до квартири, відмовляє надати їм приміщення для проживання їй завдана моральна шкода, компенсацію якої в сумі 2000 гр. вона просить стягнути на свою користь з відповідача.

Представник позивачки позовні вимоги підтримав і дав аналогічні пояснення.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Він пояснив, що доводи позивачки являються надуманими, оскільки відповідач не чинить перешкод у користуванні позивачці з дитиною квартирою. Відповідач був би радий, щоб його дочка /позивачка/ із онуком жили у квартирі. Але позивачка не бажає жити у квартирі разом із відповідачем і бажає продати квартиру, проти чого відповідач заперечує.

Відповідач надав до суду аналогічні заперечення проти позову. У запереченнях відповідач зазначив, що він ніколи не перешкоджав в проживанні своєї доньки /позивачці/ у належній їй кімнаті, а всі її звинувачення є надуманими і мотивовані лише тим, щоб заставити його продати належну йому частину квартири, на що він не погоджується. За квартиру він у повному обсязі сплачує квартирну плату та всі комунальні платежі за себе та свою доньку. Він також заперечує проти стягнення з нього моральної шкоди та існування моральної шкоди взагалі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2009 р. за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визнано право власності на ? ч. квартири АДРЕСА_2 за кожним.

Після цього ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні її часткою у квартирі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2012 р. позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном були задоволені.

Квартира АДРЕСА_2 була розподілена в натурі наступним чином.

У власність ОСОБА_1 була виділена кімната №6 площею 10 кв. м та кладова №8 площею 0,9 кв. м.

У власність ОСОБА_2 була виділена кімната №7 площею 17,7 кв. м з балконом.

У спільному користуванні було залишено коридор №1 площею 7,2 кв. м, вбиральня №2 площею 1,2 кв. м, ванна №3 площею 2,1 кв. м, кухня №4 площею 6,1 кв. м та кладова №5 площею 0,4 кв. м.

Суд також зобов»язав ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном, що є її власністю та у користуванні майном, що знаходиться у спільній власності.

Після цього 25 січня 2013 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання неможливим спільного користування квартирою, примусову реалізацію квартири та стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди і судових витрат.

Таким чином на час розгляду справи як за позивачкою так і за відповідачем визнано право власності за кожним на ? ч. спірної квартири АДРЕСА_3.

Згідно ст..321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права та обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об»єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч.2 ст.353 ЦК України / реквізиція в умовах воєнного або надзвичайного стану/.

Відповідач проти продажу належної йому частки квартири заперечує.

Суд вважає, що за таких умовах проведення примусової реалізації спірної квартири, що знаходиться у власності позивачки і відповідача з розподілом між ними грошових коштів, отриманих від реалізації квартири, не відповідає вимогам ст..ст.319, 325, 355, 356, 358, 364, 367, 386 ЦК України, на які посилається позивачка, тобто не ґрунтується на законі.

Виходячи з викладеного суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про примусову реалізацію квартири з розподілом отриманих від продажу квартири грошових коштів між позивачкою і відповідачем.

При вирішенні інших позовних вимог суд виходить з положень ст.. ст.. 10, 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При розгляді справи судом позивачка не надала доказів на підтвердження своїх вимог: про неможливість спільного користування з відповідачем спірною квартирою; про нанесення їй діями відповідача моральної шкоди; не довела того, що після судового рішення від 9 серпня 2012 р. відповідач не впускав її з сином до квартири; а також з урахуванням заяви позивачки про те, що внаслідок психічного стану відповідача вона не бажає проживати з ним у квартирі суд відмовляє у задоволенні вказаних позовних вимог за їх недоведеністю.

Той факт, що позивачка, починаючи з 2009 р., тричі зверталася до суду з позовними заявами для вирішення спірних питань не являється підставою для стягнення моральної шкоди з відповідача.

Приймаючи до уваги, що у задоволенні позову відмовлено суд на підставі ст..88 ЦПК України відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат.

Керуючись ст.. ст.. 10, 60, 88, 212 215 ЦПК України, ст. ст..321, 325, 355 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь в розгляді справи, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть оскаржити рішення в апеляційному порядку протягом 10 днів з дня отримання ними копії судового рішення.

Суддя А.В. Лазарєв