№ 2/202/300/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 грудня 2013 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Зосименко С.Г.

при секретарі Котула А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини квартири,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 посилаючись на те, що сторонами в період шлюбу була придбана дана квартира. Право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем. Від шлюбу є двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, 206 року народження, які проживають разом із позивачкою. Просила визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири, визнати за відповідачем право власності на 1/3 частину спірної квартири та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Визнано за нею та відповідачем право власності за кожним на ? частину квартири АДРЕСА_2 та стягнуто судовий збір. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2012 року заочне рішення від 23 лютого 2012 року було скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Представник позивачки у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що позивачка має громадянство ОСОБА_5 та проживає з дітьми там. За весь час проживання дітей за кордоном він регулярно направляє кошти на їх утримання на імя позивачки. Крім того, спірна квартира, на яку просить позивачка визнати за нею право власності, належить тільки йому на праві власності, оскільки квартира фактично була набута ним до вступу у шлюб за кошти, що належали особисто відповідачу та були отримані відповідачем від ОСОБА_4 за договором позики. У задоволенні позову просив відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні не визнала. Суду пояснила, що спірна квартира, яку позивачка просить розділити як спільно нажите майно подружжя, належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Питанням придбання квартири відповідач займався задовго до укладання шлюбу. На той час він жив із матірю і хотів проживати окремо. Відповідач домовився зі своєю тіткою ОСОБА_4 що вона позичить йому гроші, необхідні для придбання однокімнатної квартири. На початку квітня 2004 року відповідач підшукав необхідний варіант. Відповідач 01 травня 2004 року передав ОСОБА_6 продавцеві квартири 10000 доларів США в рахунок вартості квартири , про що ОСОБА_6 написала йому розписку. Влітку 2004 року ОСОБА_6 звільнила квартиру і відповідач почав робити в ній ремонт. Документи на квартиру були готові тільки у грудні 2004 року , коли відповідач вже був одружений. Тому і договір купівлі-продажу квартири укладений у нотаріуса 30.12.2004 року, але кошти при цьому не сплачувалися, а ОСОБА_6 у нотаріуса підтвердила тільки те, що розрахунок проведено повністю. Позивачка проживає із дітьми у Російській Федерації. Відповідач у добровільному порядку сплачує аліменти на утримання дітей у розмірі половини своєї заробітної плати шляхом відправлення грошових переказів. Відповідач позбавлений можливості займатися вихованням дітей та спілкуванням із ними, оскільки позивачка перешкоджає йому у цьому, що змусило відповідача звертатися до Органу опіки та піклування Білореченського району (Російська Федерація) з проханням визначити час спілкування з дітьми. Просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, ознайомившись з матеріалами цивільної справи № 2/0417/2818/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 03.07.2004 року (а. с. 9). Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 11) та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 10). Згідно договору купівлі-продажу від 30.12.2004 року (а. с. 5) ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_3. Шлюб між сторонами розірвано 09.07.2010 року (а. с. 12). Позивачка на даний час є громадянкою ОСОБА_5 і разом із дітьми проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, Краснодарський край, Російська Федерація (а. с. 158).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана за договором купівлі-продажу від 30.12.2004 року (а. с. 5) у період знаходження сторін у зареєстрованому шлюбі. Суд критично ставиться до пояснень відповідача та його представника стосовно того, спірна квартира належить відповідачу на праві власності, оскільки квартира фактично була набута ним до вступу у шлюб за кошти, що належали особисто відповідачу та були отримані ним від ОСОБА_4 за договором позики. Суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_4, оскільки матеріали цивільної справи № 2/0417/2818/2012, яку оглянуто у судовому засіданні, спростовують показання свідка. Так, з матеріалів цивільної справи № 2/0417/2818/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу вбачається, що розписка, за якою ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 10000 доларів США була складена 30 квітня 2007 року, що було встановлено судовим рішенням від 29 серпня 2012 року. Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 суду показала, що квартира АДРЕСА_3 належала на праві власності ї метрі ОСОБА_6 При укладанні договору купівлі-продажу квартири 30.12.2004 року вона особисто була присутня і підтверджує, що вартість квартири була сплачена саме у той день, у травні 2004 року відповідач ніяких грошей її матері не давав. Показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 протирічать одне одному. Так, свідок ОСОБА_9 показала, що гроші у сумі 10000 доларів США 01.05.2004 року сестра матері відповідача передавала ОСОБА_6, а свідок ОСОБА_10 показав, що гроші у сумі 10000 доларів США 01.05.2004 року ОСОБА_4 передавала ОСОБА_2 в машині і ОСОБА_2 не писав розписку. Таким чином, у судовому засіданні не знайшло підтвердження того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача до реєстрації шлюбу з позивачкою, тому дана кварира належить до спільного майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивачка у позові та представник позивачки у судовому засіданні не надала суду доказів того, що відповідач не надає коштів на утримання дітей, або кошти, які він надає, є недостатніми для їх утримання. Відповідач надав суду підтвердження добровільної сплати аліментів на утримання дітей, а саме поштові перекази на імя позивачки (а. с. 65-70, 126-144). Позивачка перешкоджає спілкування відповідача з дітьми, що змусило його у 2012 році звернутися із листом до Відділу опіки та піклування адміністрації муніципальної освіти Білореченського району з проханням визначити час спілкування дітьми та можливість забирати дітей на літній час для оздоровлення на морі (а. с. 169). У травні 2012 року позивачка надала свою нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей разом із батьком до України з 29.05.2012 року до 15.08.2012 року. (а. с. 145-146).

Враховуючи те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу, суд вважає можливим визнати за позивачкою та відповідачем право власності на ? частини спірної квартири за кожним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачкою судові витрати.

Керуючись ст. ст. 60, 70 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 10, 11, 15, 60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на ? частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 175 грн. 12 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко