№ 201/831/13 - ц
провадження 2/201/645/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2013 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

за участі адвоката Маркело В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в квартиру, стягнення моральної шкоди і витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 січня 2013 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення в цю квартиру, стягнення моральної шкоди і витрат. Позивач в своєму позові та в судовому засіданні посилався на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2008 року на праві спільної часткової власності йому, бувшій дружині і дочці (відповідачки) належить квартира АДРЕСА_1 , дочка вийшла заміж і привела мешкати у вказану квартиру свого чоловіка, який там не зареєстрований (виселений згідно рішенню апеляційного суду), у них народилася дитина (онука позивача). Позивач вимушено не мешкає у вказаній квартирі, вважає, що неправомірні дії відповідачок перешкоджають йому там жити і користуватися своєю власністю, хоча він зареєстрований там, вказаними протиправними діями відповідачок йому завдана моральна шкода, іншого постійного житла не має і бажає мешкати в цій квартирі. Позивач просив усунення для нього перешкод з боку відповідачів в користуванні квартирою шляхом його вселення в цю квартиру, стягнути з відповідачок завдану йому моральну шкоду і судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, пояснивши, що перешкод в користуванні квартирою позивачу не чинять і не чинили, ключі від замка вхідних дверей у позивача є, але вони заперечують проти його мешкання в спірній квартирі. Позивач сам добровільно пішов від них, мешкає окремо, має іншу сім`ю і часто веде себе протиправно по відношенню до своєї бувшої дружини і дочки, про що є докази, моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і відповідачів, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дитина дочка ОСОБА_4 . Всією сім`єю вони мешкали в квартирі АДРЕСА_1 . Стосунки в сім`ї не склалися, 22 грудня 1993 року шлюб було розірвано. Бувше подружжя стало мешкати окремо, у вказаному житлі залишилися мешкати мати з дочкою (відповідачки). Потім сторони вирішили приватизувати вказане житло і зараз квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2008 року на праві спільної часткової власності (по 1/3 частці) належить ОСОБА_1 - позивач, ОСОБА_2 і ОСОБА_5 відповідачки.

25 вересня 2009 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_6 , прийняла прізвище чоловіка; вони стали мешкати у вказаній квартирі ( ОСОБА_6 без реєстрації) і ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася дочка ОСОБА_7 . Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2012 року ОСОБА_6 виселений з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення, це рішення набрало законної сили і виконане. В спірній квартирі зараз мешкають відповідачки і дочка ОСОБА_3 . Позивач вважає, що відповідачки перешкоджають йому мешкати в спірній квартирі і користуватися своєю власністю, хоча він і зареєстрований там. Позивач звертався до правоохоронних органів з питанням перешкоджання відповідачками йому в користуванні своєю власністю, але йому рекомендовано було звертатися з цим питання до суду; в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: « 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Після розлучення позивач тимчасово перестав мешкати у спірному житлі, періодично з`являвся там; його появи у вказаній квартирі супроводжувалися конфліктами і бійками, викликами міліцію. Відповідачка ОСОБА_3 після таких конфліктів зверталася до судово-медичного експерта і в неї були виявлені побої, про що надано суди висновок фахівця від 04 липня 2009 року і акт судово-медичного обстеження від 29 березня 2004 року.

Факт конфліктності сторін і їх протиправна поведінка стосовно спірної квартири підтверджується (після їх звернень до міліції про протиправні дії позивача) постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 11 травня 2008 року стосовно ОСОБА_1 , де зазначено, що позивач влаштував сімейний конфлікт, погрожував фізичною розправою та інш.; ОСОБА_1 було попереджено; через неправомірну поведінку відповідачок і їх перешкоджання позивачу в доступі до спірної квартири ОСОБА_1 в грудні 2012 року звертався до міліції, з мешканцями спірної квартири буде проведена профілактична бесіда про правила поведінку в побуті.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Об`єкт права власності (спірний будинок) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Судом встановлено, що фактично відповідачки перешкоджають позивачу в користування спірним житлом, докази про це суду надано, сам позивач ставить питання про своє вселення з метою користування своїм житлом.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі.

Власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить. Власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не протирічать закону.

Позивач як співвласник спірної квартири не порушує прав фізичних та юридичних осіб (відповідачок), не мешкає в спірному житлі тимчасово і вимушено через неприязні стосунки з відповідачками і їх перешкоджання його мешканню у вказаному житлі, позовні вимоги не доповнював і не уточняв.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачками до суду не надано.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі відповідачами цього зроблено не було.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно відповідачів про мешкання в спірній квартирі, перешкоди, предмета спору, а відповідачі не довели незаконність дій позивача. Твердження відповідачів про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачами моральних страждань.

В порушення ст. 119 ЦПК України у позовній заяві не зазначено виходячи з яких міркувань позивачем оцінена моральна шкода в розмірі 10000 грн. та якими доказами це підтверджується не доведено. В порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження доводів про погіршення стану свого здоров`я, порушення сну чи наявність депресії та інш..

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю їх між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає лише частковому задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання заперечення відповідачок проти позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково і усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення позивача ОСОБА_1 в цю квартиру АДРЕСА_1 , в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди відмовити, стягнути солідарно з відповідачок ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в вигляді судового збору в сумі 229 грн. 40 коп..

Таким чином суд вважає обставини позовних вимог про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення, стягнення моральної шкоди і витрат частково доведеними, позов в такому вигляді ґрунтується на вимогах закону і підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 9, 64, 163 ЖК України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57- 61, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 в цю квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в вигляді судового збору в сумі 229 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -