КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 2-297/11
Провадження № 2/488/15/2013 р.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.12.2013 року м.Миколаїв

Корабельний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Непши О.І.,

секретаря - Гура В.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 , відповідача - ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим і нежилим приміщенням та вселення,

встановив:

10 березня 2010 року позивач звернувся із позовом, в якому, після неодноразових змін його предмету, остаточно просив суд зобов`язати відповідачку підключити опалення до літньої кухні, усунути перешкоди у користуванні належною йому 1/2 часткою жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу дверних блоків та їх закладці між приміщеннями 1-3 і 1-9 та 1-3 і 1-7 в будинку, звільнити гараж та передати йому ключі від калитки, а також вселити його у жилий будинок за зазначеною адресою.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те. що він є співвласником будинку АДРЕСА_1 , де йому належить 1/2 частина. Власницею іншої 1/2 частини будинку є його сестра - відповідач ОСОБА_2 11 березня 2009 року рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва між сторонами визначений порядок користування вказаним будинком, який передбачає ремонтно-будівельні роботи, проте виконати його не є можливим, оскільки ключі від будинку знаходяться у відповідачки, вона не пускає позивача у будинок, дозволила користуватися лише літньою кухнею, що не примикає до будинку, відключила опалення у належній позивачу частині будинку, забороняє користуватися гаражем. У зв`язку з цим, позивач звернувся до правоохоронних органів за фактом самоуправства з боку відповідачки. Позивач вважає, що дії відповідачки порушують його права, закріплені в ст.369 ЦК України та ст.150 ЖК України, оскільки внаслідок дій останньої він позбавлений можливості володіти та користуватися своєю власністю.

Ухвалою суду від 13 грудня 2010 року провадження у справі було зупинене до вирішення Корабельним районним судом м.Миколаєва іншої справи, що розглядалася в порядку цивільного судочинства.

21 листопада 2013 року провадження у справі поновлене.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні; в той же час в частині предмету позову пояснив, що на день розгляду справи літня кухня, яка була виділена йому у власність рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 11 березня 2009 року, вже підключена до опалення (опалюється окремим котлом), власними силами і за власний кошт він демонтував дверні блоки і заклав щілини між кімнатами, а відповідачка звільнила гараж та передала йому ключі від калитки. Щодо вселення, то позивач вказав, що бажає, аби за рішенням суду він був вселений у зазначений будинок, оскільки має право в ньому проживати як співвласник, при цьому тут же пояснив, що постійно мешкає разом із дружиною за іншою адресою, яка вказана у позові, в будинку, на 2/5 частини якого також має право власності.

Відповідачка та її представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні; представник додатково вказала на відсутність предмету спору між сторонами, а щодо вселення зауважила, що ця вимога взагалі не підлягає розгляду, оскільки у заяві від 05 жовтня 2010 року про зміну предмету позову вона вже не була заявлена.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у судових засіданнях, дослідивши письмові докази, суд встановив такі правовідносини між сторонами і дійшов наступних висновків.

Так, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 07 вересня 2007 року та від 06 березня 2000 рок (а.с.6, 9).

Іншим власником 1/2 частини будинку є ОСОБА_2 .

Рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 11 березня 2009 року за позовом ОСОБА_1 (справа № 2-41/2009) між ним та ОСОБА_2 проведений поділ в натурі вказаного жилого будинку та визначений порядок користування ним, прибудинковими спорудами і земельною ділянкою. В апеляційному порядку рішення не було оскаржене, відтак, суд робить висновок, що сторони з ним погодилися. І хоча ухвалою того ж суду від 12 травня 2011 року зазначене рішення скасоване у зв`язку з нововиявленими обставинами, а згодом ухвалою від 14 червня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки в натурі із майна, що є у спільній частковій власності, та визначення порядку користування земельною ділянкою залишений без розгляду, фактично зазначене рішення від 11 березня 2009 року в частині поділу в натурі жилого будинку і прибудинкових споруд виконане сторонами у повному обсязі.

У зв`язку з цим, на час розгляду даної справи між сторонами склався і існує саме той порядок користування жилим будинком та прибудинковими спорудами, який був визначений рішенням від 11 березня 2009 року.

Сторони не заперечували, і це також вбачається з фотографій, наданих суду представником відповідачки, що на даний час будинок обладнаний двома окремими входами, відповідачка проживає у виділеній їй частині будинку, в той же час позивач у виділеній йому частині не мешкає.

За такого, суд вважає недобросовісними і такими, що не грунтуються на нормах закону, намагання позивача вселитися у будинок після проведення його поділу в натурі, у тому числі, зайняти і ту відокремлену частину, в якій мешкає відповідачка ОСОБА_2 .

Більше того, вселення позивача у цілий будинок вже є фізично неможливим, оскільки будинок поділений в натурі та переобладнаний, у тому числі і самим позивачем. При цьому перешкоди ОСОБА_1 у користуванні його частиною будинку ОСОБА_2 не чинить, оскільки сам позивач у своїх поясненнях зазначав, що в літній кухні, яка була відведена йому у власність, мешкають квартиранти.

Насамкінець, 27 серпня 2013 року позивачем ОСОБА_1 до суду повторно поданий ідентичний позов про поділ в натурі домоволодіння за адресою; АДРЕСА_1 , яке є у спільній частковій власності та визначення порядку користування земельною ділянкою, зі змісту резолютивної частини якого вбачається, що позивач просить виділити йому в жилому будинку ті ж самі приміщення та літню кухню(!), які раніше вже виділялися рішенням суду від 11 березня 2009 року.

Як встановлює ч.З ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи судом не встановлено порушень відповідачкою прав позивача, передбачених ст.150 ЖК України та ст.369 ЦК України.

Так, відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди, а за правилами ч.І ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

При цьому, слід окремо відмітити, що у відповідності до ч.2 ст.367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Дійсно, режим спільної власності на домоволодіння між сторонами був припинений рішенням суду від 11 березня 2009 року і не діяв до скасування вказаного рішення ухвалою суду від 12 травня 2011 року. З цієї дати режим спільної часткової власності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 формально відновився.

Проте подання ОСОБА_1 нової позовної заяви про поділ в натурі будинку без сумніву свідчить про його бажання знову, з огляду на відповідні положення ч.2 ст.367 ЦК України, припинити режим спільної часткової власності з відповідачкою ОСОБА_2 а тому його позовні вимоги про вселення до вказаного будинку в цілому, у тому числі і в ту частину, яку займає відповідачка, суд розцінює виключно як зловживання правом.

Приймаючи до уваги наведе, суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог, що має наслідком залишення позову без задоволення.

Крім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України при відмові у позові судові витрати, сплачені позивачем при зверненні до суду, відносяться на його рахунок.

Керуючись ст.ст.208, 213-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання підключити опалення до літньої кухні, виконати роботи по демонтажу дверних блоків та їх закладці в приміщенні жилого будинку, звільнення гаражу та передачі ключів від калитки, і вселення в жилий будинок АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 09 грудня 2013 року.

Суддя О.І.Непша