АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2013 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

cуддів Перепелюк І.Б., Галичанського А.Д.

cекретарі Тодоряк Г.Д., Андрушків С.П.

за участю відповідача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2013 року,

встановила:

В квітні 2013 року ОСОБА_3 до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила визнати за нею та відповідачем ОСОБА_1 право власності по ? частині квартири АДРЕСА_1.

Посилалася на те, що з 5 травня 1979 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу ОСОБА_1 у 1985 році вступив в члени ЖБК №52 та отримав двох-кімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Зазначає, що вартість квартири становила 9 625 крб., дану суму виплачували до 1992 року разом під час перебування у шлюбі, 2 липня 1997 року шлюб ними розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено. Постановлено визнати право власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по ? частині квартири АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1

№22ц-1296/2013 рік Головуючий у 1 інстанції Літвінова О.Г.

Категорія 46 Доповідач Чупікова В.В.

подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити за пропуском строку позовної давності, скасувати реєстрацію права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що право позивачки на спірну квартиру жодним чином не порушено, оскільки в 1994 році на ім'я позивачки була придбана квартира АДРЕСА_1 в м.Чернівці, в якій ОСОБА_3 була зареєстрована з 26.08.1994 року і яку продала в період 2011 - 2012 роки, без його відома. Під час розлучення між ним і позивачкою була домовленість, що їй, позивачці, після розірвання шлюбу залишається трикімнатна квартира АДРЕСА_1, садова ділянка з будиночком, гараж у кооперативі на АДРЕСА_1, а йому - апелянту залишається спірна квартира. Цієї домовленості з позивачкою дотримувалися протягом тривалого часу.

Неправильне застосування норм матеріального права полягає в тому, що суд першої інстанції при вирішенні справи застосував норми ч.2 ст.72 СК України, хоча сімейні та майнові правовідносини виникли та припинилися за чинності кодексу про шлюб та сім'ю України.

Порушення норм матеріального права полягає в тому, що суд першої інстанції не вжив заходів до повного і всебічного з'ясування обставин справи. Апелянт наполягає на тому, що належним чином не був повідомлений про час та день розгляду справи, не отримував від суду ні копії позовної заяви з додатками, ні копії ухвали про відкриття провадження, ні викликів в судове засідання.

В запереченні на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відповідача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню в частині з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута сторонами в період шлюбу, є неподільною річчю та керувався при вирішенні справи ст.ст.70, 71 СК України, ст.183, 368, 370, 372, 1226 ЦК України. Такий висновок суду першої інстанції порушує норми процесуального та матеріального права, що відповідно до п.п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення з постановленням нового рішення у справі.

По справі встановлено, що з 5 травня 1979 року сторони перебували у шлюбі. В період шлюбу ОСОБА_1 у 1985 році вступив в члени ЖБК №52, повна вартість двох-кімнатної квартири АДРЕСА_3 в розмірі 9625 грн. була сплачена в листопаді 1992 року. Свідоцтво про право власності на вказану квартиру відповідач ОСОБА_1 отримав 11.06.2913 року (а.с.8, 76-79). Рішенням Ленінського районного суду м.Чернівці від 25.10.1996 року шлюб між сторонами було розірвано, реєстрація розірвання шлюбу була вчинена органом РАЦС 2 липня 1997 року (а.с.7, 51).

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру набуває право власності на цю квартиру. Статтею 22 КпШС України, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» визначено, що в разі повної сплати паю в ЖБК у період шлюбу за рахунок спільних коштів квартира є спільним майном подружжя.

Відповідач ОСОБА_1 не заперечує, що спірна квартира придбана в період шлюбу та була спільною сумісною власністю подружжя.

В апеляційній скарзі, в поясненнях в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_2 наполягають на тому, що під час розірвання шлюбу сторони добровільно поділили майно, яке набули в період шлюбу, і за домовленістю між ними спірна квартира була залишена відповідачу ОСОБА_1 , якщо таким добровільним поділом були порушені права позивачки, то вона пропустила строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 2 ст.29 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин визначено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Та обставина, що на час постановлення рішення суду від 25.10.1996 року про розірвання шлюбу сторони добровільно поділили спільно нажите майно об'єктивно підтверджується:

текстом рішення Ленінського районного суду м. Чернівці від 25.10.1996 року, долученого до матеріалів справи в судовому засіданні апеляційної інстанції, з якого вбачається, що позивачка ОСОБА_3 підтримуючи позовні вимоги про розірвання шлюбу пояснювала, що майно з відповідачем поділили добровільно (а.с.51);

актом від 16.08.2013 року (а.с.52) та поясненнями свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційної інстанції про те, що позивачка з 1996 року в квартирі не проживає;

ксерокопією паспорта позивачки, яку вона долучила до позовної заяви, з якої вбачається, що її місце проживання було зареєстроване в період часу з 16.08.1994 року по 16.12.2011 року - в квартирі АДРЕСА_5 а з 22.12.2011 року - в АДРЕСА_6(а.с.6);

довідкою ЖБК №52 за №74 від 10.04.2013 року на а.с.55, якою встановлено, що як на час прийняття рішення про розірвання шлюбу між сторонами, так і на даний час відповідач зареєстрований у спірній квартирі один.

Ст.11 КпШС України, ст.76 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що позивачка повинна була дізнатися про порушення свого права на час постановлення рішення суду про розірвання шлюбу - 25.10.1996 року. Сплата певних коштів на рахунок ЖБК №52 в березні 2013 року перед зверненням до суду з урахуванням вищенаведених письмових доказів не підтверджує факту користування позивачкою спірною квартирою на час звернення до суду.

Крім цього, частиною 3 ст.29 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що для вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя встановлюється трирічний строк позовної давності.

Розірвання шлюбу між сторонами в органах РАЦС було зареєстровано 02.07.1997 року, а з позовом про захист порушеного права позивачка звернулася 22.04.2013 року, пропустивши визначений законом трирічний строк позовної давності, не вказавши поважних причин пропуску цього строку (а.с.7,2).

Відповідно до вимог ст.80, 75 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом обов'язково незалежно від заяви сторін.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2013 року підлягає скасуванню.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя слід відмовити з підстав закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову в суд.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо скасування реєстрації права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 є безпідставними, оскільки виходять за межі позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

На підставі ст.ст.10, 11, 29, 22 КпШС України, ст.76, 75, 80 ЦК України в редакції 1963 року, керуючись ст.ст.209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 18 червня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: