Справа № 372/4338/13-ц
Провадження 6-250/13
ухвала

20 вересня 2013 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Степанової О.С.,

при секретарі Кириленко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові заяву представника позивача ОСОБА_1 про звернення до компетентного органу з судовим дорученням,

встановив:

ОСОБА_1, як представник EUTILIA LIMITED (Компанія Ютіліа Лімітед) (далі Позивач/ Стягувач) на підставі довіреності, звернувся до Обухівського районного суду Київської області з клопотанням про проведення окремих процесуальних дій через судове доручення про надання правової допомоги на території Швейцарської Конфедерації, звернувшись до компетентного органу Швейцарської Конфедерації в порядку статті 415 ЦПК України.

В обґрунтування своїх вимог, заявник послався на те, що право грошової вимоги Позивача до Відповідача підтверджується рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13.01.2011 року у справі №2-1970-09 (2-45/11), згідно якого з Відповідача на користь Позивача стягнуто суму заборгованості в розмірі 196 289 829,60 грн. та судові витрати в сумі 1820 грн. сплачених при зверненні до суду, а всього 196 291 649, 60 грн. на підставі якого, 28.04.2011 року було видано виконавчий лист №2-45/11 та 16.05.2011 року відкрито виконавче провадження № 26553804.

22.12.2009 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Обухівського міськрайонного управління юстиції при виконанні ухвали Обухівського районного суду Київської області про забезпечення позову від 18.12.2009 року по справі №2-1970-09 (2-45/11), було накладено арешт на житловий будинок загальною площею 572.3 кв.м., що знаходиться за адресою: Україна, Київська область, смт. Козин, вул. Федоренка (Київська). 8, земельну ділянку, на якій розташований зазначений житловий будинок, загальною площею 0.5090 га та земельну ділянку загальною площею 0.1000 га, що належать ОСОБА_2

Разом з тим, Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27.09.2012 р. в справі №2-1202/12, яке було залишено в силі Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22.01.2013 року, встановлено, що попри дію заходів забезпечення позову, будучи достовірно поінформованим про наявність боргу та арешту на його майно, ОСОБА_2 24.09.2010 року здійснив відчуження належного йому нерухомого майна, чим вчинив суспільно небезпечне діяння що передбачене ст. 382 КК України (Невиконання судового рішення) та ст. 388 КК України (незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт) та спричинив шкоду інтересам Позивача.

Під час проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню, порушеному на виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 13.01.2011 року у справі №2-1970-09 (2-45/11) (Постанова про відкриття виконавчого провадження № 26553804 від 16.05.2011 року), державним виконавцем державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було вжито всіх можливих заходів щодо пошуку майна Відповідача на територій України, однак, майна, за рахунок вартості якого можна було б погасити заборгованість Відповідача знайдено не було.

У звязку з тим, що державним виконавцем державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не було знайдено жодного майна ОСОБА_2, та отриманням нами з достовірних джерел інформації про те, що ОСОБА_2 проживає зі своєю сімєю в Швейцарії, за адресою: 15 Chemin de Conches, 1231 Geneva, Confйdйration suisse, існують достатні підстави припускати, що у Відповідача на території Швейцарської Конфедерації є майно, яке б могло погасити заборгованість за Кредитним договором. Окрім, того, є підстави вважати, що таке майно могло бути придбано за рахунок коштів, отриманих незаконним шляхом (зокрема, за рахунок коштів, отриманих від суспільно небезпечного протиправного діяння - незаконного продажу арештованого майна) в чому вбачаються ознаки складу злочину, передбаченого ст. 209 КК України (Легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом).

Отже, з метою забезпечення належного захисту прав Стягувача, та для встановлення обставин, що можуть свідчити про наявність ознак складу злочину в діях ОСОБА_2, необхідним є отримання доказів, які б достовірно встановили чи спростували належність Відповідачеві на праві власності рухомого та нерухомого майна, а також грошових коштів на території Швейцарії, на які Позивач міг би звернути стягнення в рахунок заборгованості Відповідача, що б дозволило виконати рішення Обухівського районного суду Київської області від 13.01.2011 року у справі №2-1970-09 (2-45/11).

В судове засідання призначене на 20.09.2013 року сторони не зявилися, про дату час та місце слухання справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши обставини викладені в заяві, суд вважає, що заява має бути задоволена виходячи з наступного.

Відповідно до рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13.01.2011 року у справі №2-1970-09 (2-45/11), з Відповідача на користь Позивача стягнуто суму заборгованості в розмірі 196 289 829,60 грн. та судові витрати в сумі 1820 грн. сплачених при зверненні до суду, а всього 196 291 649, 60 грн. на підставі якого, 28.04.2011 року було видано виконавчий лист №2-45/11 та 16.05.2011 року відкрито виконавче провадження № 26553804.

Станом на 20.09.2013 року вказане рішення суду не виконане, що також підтверджується довідкою наданою Відділом примусового виконання рішень ДВС України від 20.09.2013 року № 6134-0-33-11/5-221/4.

Згідно ст. 415 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно п. 2.1. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України і Державної судової адміністрації України від 2 липня 2008 р. за N 573/15264 (надалі - Інструкція) у разі, якщо при розгляді цивільної справи в суду України виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд України складає доручення про надання правової допомоги за кордоном.

Згідно п. 1.7. Інструкції Суди України з питань надання міжнародної правової допомоги в цивільних справах взаємодіють з іноземними компетентними органами через Головні управління юстиції та Міністерство юстиції України.

Відповідно до п. 2 Декларації про наміри щодо співробітництва в рамках реформи юстиції України та у сфері надання правової допомоги у цивільних та кримінальних справах між Міністерством юстиції України та Департаментом юстиції і поліції Швейцарської Конфедерації від 04.08.1995 року Співробітництво в галузі надання правової допомоги в цивільних справах буде здійснюватись згідно з положеннями Гаазької Конвенції від 1 березня 1954 року Про цивільно-процесуальне право після приєднання до неї України. До цього часу співробітництво здійснюватиметься з метою сприяння у проведенні процесуальних дій (вручення документів, збір доказів). Одночасно визнається за необхідне врегулювання проблем, пов'язаних із взаємним визнанням і виконанням судових рішень з цивільних справ.

Відповідно до ст. 8 Конвенції з питань цивільного процесу від 01.03.1954 р. (далі Конвенція з ЦП) (мовою оригіналу) судебные власти одного из договаривающихся государств могут, в соответствии с положениями своего законодательства, обращаться по гражданским или торговым делам к компетентным властям другого договаривающегося государства с судебным поручением, которое заключало бы просьбу произвести, в пределах его компетенции, допрос либо другие процессуальные действия.

Відповідно до ст. 11 Конвенції з ЦП (мовою оригіналу) орган судебной власти, к которому обращено судебное поручение, обязан его исполнить, пользуясь теми же средствами принуждения, какие допускаются при исполнении поручений властей запрашиваемого государства или ходатайств заинтересованных сторон. Принятие мер принуждения не является обязательным в тех случаях, когда речь идет о явке сторон в суд.

Статтею 9 Конвенції з ЦП передбачено, що (мовою оригіналу) судебные поручения передаются консулом запрашивающего государства властям, указанным запрашиваемым государством. Эти власти направляют консулу документ, удостоверяющий исполнение судебного поручения или объясняющий причины, по которым исполнение его не могло состояться.

Все затруднения, которые могли бы возникнуть при такой передаче, разрешаются дипломатическим путем.

Каждое договаривающееся государство может заявить, уведомив другие договаривающиеся государства, что оно не желает, чтобы судебные поручения, подлежащие исполнению на его территории, передавались ему дипломатическим путем.

Ничто в предыдущих положениях не препятствует тому, чтобы два договаривающихся государства согласились разрешить непосредственные сношения между их соответствующими властями при передаче судебных поручений.

Згідно із статтею 5 Шенгенського кодексу про кордони, умовою вїзду громадян третіх країн в країни Шенгенського Союзу є, серед інших, вимога щодо того, що особа, яка може вїхати на територію Шенгенського Союзу та перебувати в її межах, не повинна являти собою загрозу громадському порядку, внутрішній безпеці, громадському здоров'ю.

Відповідно до статті 3 Директиви N 2008/115/ЄС Європейського Парламенту і Ради Про загальні стандарти та процедури, які підлягають застосуванню в державах-членах для повернення таких, що незаконно перебувають, громадян третіх країн, під незаконним перебуванням мається на увазі перебування на території держави-члена громадянина третьої країни, який не відповідає або перестав відповідати умовам в'їзду, викладеним в статті 5 Шенгенського кодексу про кордони, або інших умов в'їзду, перебування або проживання в даній державі-члені.

Згідно ч. 1 ст. 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року (далі Конвенція 1965 року) ця Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном.

Згідно ст. 2 Конвенції 1965 року кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов'язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень статей 3 - 6.

Кожна Держава організовує Центральний Орган згідно із своїм правом.

Згідно ст. 3 Конвенції 1965 року орган влади чи судовий працівник, компетентний відповідно до права запитуючої Держави, направляють Центральному Органу запитуваної Держави прохання згідно з формуляром, що додається до цієї Конвенції, без потреби легалізації або виконання інших аналогічних формальностей.

До прохання додається документ, що підлягає врученню, або його копія. Прохання і документ надаються в двох примірниках.

Згідно ст. 8 Конвенції 1965 року кожна Договірна Держава може здійснювати вручення судових документів особам, які перебувають за кордоном, без застосування будь-якого примусу безпосередньо за допомогою своїх дипломатичних або консульських агентів.

Згідно ст. 10 Конвенції 1965 року якщо запитувана Держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує: можливості для судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуючої Держави здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави; можливості для будь-якої заінтересованої в судовому процесі особи здійснювати вручення судових документів безпосередньо через судових працівників, службовців або інших компетентних осіб запитуваної Держави.

Згідно ст. 18 Конвенції 1965 року запитуючий орган, однак, в будь-якому випадку має право звернутися з проханням безпосередньо до Центрального Органу.

Таким чином, Обухівський районний суд Київської області звертаючись до органів Швейцарської Конфедерації з судовим дорученням про розшук доказів, що мають важливе значення у справі в межах судового розгляду справи №2-1970-09 (2-45/11), користується передбаченими законами України, міжнародними нормативно-правовими актами та міжнародними договорами повноваженнями, які покликані захищати охоронювані законом права та інтереси Позивача.

Щодо визначення процесу виконання рішення суду невідємною стадією судового розгляду, то заявник в своїй заяві вірно зазначив про наступне.

Згідно ст. 415 ЦПК України суд має право звернутись з судовим дорученням до іншого суду в процесі розгляду справи.

Конституційний Суд України в а. 11 п.п. 3.3 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Разом з тим, Конституційний суд України в а. 2 п.3 Рішення від 25 квітня 2012 року у справі № 1-12/2012 вказав, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом…

Судова практика Європейського суду з прав людини визначає, що право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідємна частина судового розгляду.

Так, у справі Шмалько проти України від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, ця стаття проголошує право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Такого ж висновку дійшов Європейський суд з прав людини у справі Горнсбі проти Греції від 19.03.1997 р., що свідчить про сталість думки Суду з питання віднесення процесу виконання рішення до складової частини судового розгляду.

З огляду на викладене, виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 13.01.2011 року у справі №2-1970-09 (2-45/11) є невідємною стадією судового розгляду, тому суд, який виносив рішення по справі, має всі необхідні правові підстави звертатися до компетентного органу Швейцарської Конфедерації з судовим дорученням щодо встановлення обставин, необхідних для виконання рішення суду.

Згідно п 2.1.5. Інструкції доручення підписується суддею та скріплюється гербовою печаткою суду України, який складає доручення.

Згідно п. 2.1.6. Інструкції документи, що додаються до доручення, повинні бути оформлені відповідно до законодавства України, засвідчені підписом судді і печаткою суду України в належних випадках. Якщо документ, що надсилається, складається з декількох аркушів, вони мають бути відповідним чином прошнуровані, пронумеровані і скріплені печаткою суду України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 415 ЦПК України, Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України і Державної судової адміністрації України від 2 липня 2008 р. за N 573/15264, суд -

ухвалив:

Заяву позивача ОСОБА_1 про звернення до компетентного органу з судовим дорученням - задовольнити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: