Справа № 2-4/2011
№ 2/202/1/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 грудня 2013 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Зосименко С.Г.

при секретарі Котула А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання за позивачами права власності по 1/3 частині спадкового майна в порядку спадкування за заповітом, визнання заповіту дійсним, усунення перешкод у користуванні спадковим майном шляхом вселення, виселення з житлового приміщення, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, визнання права власності за законом на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2005 р. до суду звернулася ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 з позовом про визнання права власності на 2/3 частини спадкового майна в порядку спадкування за заповітом, розділ жилого будинку в натурі, визначення вартості жилого будинку та надвірних будівель та усунення перешкод у користуванні спадковим майном. Позивачка неодноразово уточнювала свої позовні вимоги. У березні 2013 року позивачка ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2, яка на той час вже стала повнолітньою, подали уточнений позов до ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання за позивачами права власності по 1/3 частині спадкового майна в порядку спадкування за заповітом, визнання заповіту дійсним, усунення перешкод у користуванні спадковим майном шляхом вселення, виселення з житлового приміщення. В уточненій позовній заяві позивачі посилаються на те, що з травня 2000 року вони разом із ОСОБА_11 проживали в домоволодінні по вул.. Змагання, 120 однією сімєю до січня 2004 року. На протязі цього періоду вони разом оплачували комунальні послуги, вирощували на земельній ділянці овочі та фрукти. 08 січня 2004 року ОСОБА_11 потрапив у лікарню з діагнозом туберкульоз та 24 січня 2004 року він помер. Поховала ОСОБА_1 його за власні кошти. Ще за час спільного проживання ОСОБА_11 мав намір зареєструвати позивачів у своєму будинку, про що написав заяву 19.01.2004 року. Після похорон ОСОБА_1 знайшла заповіт, складений 20.01.2004 року , де єдиними спадкоємцями були зазначені вона та її дочка ОСОБА_2 Заповіт було складено у стаціонарному відділенні № 2 міського протитуберкульозного диспансеру м. Дніпропетровська у присутності двох свідків та посвідчено заступником головного лікаря по медичній частині ОСОБА_12 та зареєстровано у спеціальній книзі для реєстрації заповітів за № 4 від 20.01.2004 року. 29.01.2004 року позивачка звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак нотаріус відмовила у реєстрації заповіту. 29.12.2004 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення за скаргою ОСОБА_1 на відмову у вчинення нотаріальних дій, яким скарга була задоволена та зобовязано нотаріальну контору зареєструвати заповіт від 20.01.2005 року. Після набрання рішення законної сили, заповіт було зареєстровано 18.02.2005 року за № 4. Після похорон ОСОБА_11 позивачі не змогли потрапити до будинку по вул.. Змагання, 120 у м. Дніпропетровську через те, що були змінені замки на вхідних дверях. У будинок вселилася сестра померлого ОСОБА_5 зі своїми двома дітьми. Потім дочка ОСОБА_5 ОСОБА_13 вийшла заміж за ОСОБА_7, який став проживати у цьому ж будинку. У них 24.07.2008 року народився син ОСОБА_14. Через те, що позивачі знаходилися у постійному контакті з ОСОБА_11, у них також було виявлено туберкульоз і вони проходили лікування у протитуберкульозному диспансері. Просили визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину спадкового майна в порядку спадкування за заповітом, розташованого в м. Дніпропетровську, вул. Змагання, 120, яке складається з житлового будинку А-1, літньої кухні Б, вбиральні В, сараю С, гаражу Д, огорож № 1-5, інших споруд № 4-1; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину спадкового майна в порядку спадкування за заповітом, розташованого в м. Дніпропетровську, вул. Змагання, 120, яке складається з житлового будинку А-1, літньої кухні Б, вбиральні В, сараю С, гаражу Д, огорож № 1-5, інших споруд № 4-1; визнати заповіт від 20.01.2004 року, складений ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дійсним; усунути перешкоди в користуванні спадковим майном шляхом виселення з будинку № 120 по вул. Змагання в м. Дніпропетровську Сапунової ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4, без надання іншого житлового приміщення; вселити в будинок № 120 по вул. Змагання в м. Дніпропетровську Оголенко ОСОБА_18 та ОСОБА_2.

ОСОБА_3 у вересні 2008 року подала зустрічний позов до ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, визнання права власності за законом на спадкове майно. У зустрічному позові ОСОБА_3 посилається на те, що вона є матірю ОСОБА_11, померлого 24 січня 2004 року. 16 березня 2005 року їй стало відомо, що її син, хворий на відкриту форму туберкульозу, 20 січня 2004 року в протитуберкульозному диспансері склав заповіт на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина. Нотаріус повідомив, що було складено заповіт, однак в реєстрації заповіту було відмовлено. 16.03.2007 року ОСОБА_19 подала до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов про визнання недійсним заповіту від 20.01.2004 року та визнання права власності на спадкове майно після смерті сина. Справу було передано за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Вважає, що син не міг посвідчити заповіт в Дніпропетровському протитуберкульозному диспансері, так як на 20 січня 2001 року не відповідав за свої дії, був непритомний і не міг підписати заповіт. Тому вважає, що син не висказав своєї волі. Просила визнати заповіт, посвідчений в протитуберкульозному диспансері 20.01.2004 року від імені ОСОБА_11 на імя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будинок № 120, розташований в м. Дніпропетровську по вул. Змагання, недійсним, визнати право власності за нею на ? частину будинку № 120, розташованого в м. Дніпропетровську по вул.. Змагання, ? частину залишити відкритою, у звязку із тим, що відповідно до ст. 1241 ЦК України неповнолітня дочка померлого ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, має право на обовязкову частку в спадковому майні та його дружина ОСОБА_10; стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на її користь моральну шкоду в розмірі 5000 грн., в позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

ОСОБА_10 у власних інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 у листопаді 2008 року подала зустрічний позов до ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним і визнання права власності в порядку спадкування за законом, який неодноразово уточнювала.

Ухвалою суду від 07 лютого 2013 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_10 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, Дніпропетровський міський протитуберкульозний диспансер про визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом було залишено без розгляду.

ОСОБА_1 у судовому засіданні свої вимоги підтримала та просила задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Суду пояснила, що вона проживала з ОСОБА_11 однією сімю з 2000 року. Доглядала за ним, коли він хворів. Його мати та сестра з ним не спілкувалися. Коли він знаходився у лікарні, купувала для нього ліки, а потім поховала його за власні кошти.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Суду пояснила, що ОСОБА_11, коли складав заповіт, розумів значення своїх дій та міг керувати ними. Тому вважає, що заповіт є дійсним і позивачі мають право на спадщину після смерті ОСОБА_20

ОСОБА_2 у судове засідання зявилася, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Суду пояснила, що вона з 5-ти років проживала разом із матірю з ОСОБА_20 ОСОБА_21 знаходилася із ним у цивільному шлюбі. Коли помер ОСОБА_20 їй було 10 років. За час їх спільного проживання ніхто із родичів ОСОБА_20 до них не приходив. За життя ОСОБА_20 казав, що хоче залишити заповіт.

ОСОБА_3 у судове засідання з'явилася. Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Свої позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суду пояснила, що вона у будинку № 120 по вул. Змагання в м. Дніпропетровську не проживає з 1983 року. Її син ОСОБА_11 був одружений з 1993 року і у нього була дочка. Коли дочці було 1,5 роки, він розлучився. Потім проживав з іншою жінкою. Знає ОСОБА_1 як квартирантку, яку син пустив пожити у будинок. Після смерті сина в спірному будинку стала проживати її дочка ОСОБА_5 з дітьми.

ОСОБА_5 у судове засідання зявилася. Позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Суду пояснила, що її брат ОСОБА_20 проживав один ІНФОРМАЦІЯ_6. Іноді з ним проживали якісь жінки. Проживала разом із братом у спірному будинку до травня 2000 року. Про свою хворобу він ніколи не говорив і ніколи не казав, що має намір скласти заповіт. Після смерті брата проживає у ІНФОРМАЦІЯ_7 разом із своєю родиною.

Представник ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_6, у судове засідання з'явилася. Позовні вимоги первісного позову не визнала. Вважає, що заповіт, складений 20.01.2004 року ОСОБА_20 , є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом. В заповіті не зазначено місце і час складання заповіту, екземпляр заповіту не направлено до нотаріальної контори, при складанні заповіту не було двох свідків, другого свідка було дописано пізніше, не можливо встановити, чи дійсно в заповіті був підпис ОСОБА_20

ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася, причину неявки суду не повідомила.

Представник третьої особи Шостої дніпропетровська державна нотаріальна контора у судове засідання не з'явився. В матеріалах справи є листи третьої особи з проханням слухати справу без участі їх представника.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, позов ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_20 належить на праві власності домоволодіння № 120 по вул. Змагання в м. Дніпропетровську, що підтверджується технічним паспортом (т. 1, а. с. 26-30), реєстраційним посвідченням БТІ від 27.04.1995 року (т. 1, а. с. 31).

ОСОБА_11 мав від шлюбу з ОСОБА_22 дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, що підтверджується свідоцтвом про народження (т. 1, а. с. 164). Шлюб було укладено 15.10.1993 року (т. 1, а. с. 165) та розірвано за рішенням суду від 23.12.2002 року (т. 2, а. с. 14).

Згідно довідки квартального комітету № 22 станом на 28.08.2000 року ОСОБА_2 проживала разом із ОСОБА_1 та ОСОБА_21 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Змагання, 120 (т. 1, а. с. 11). З довідки квартального комітету № 93 (т. 1, а. с. 12) вбачається, що ОСОБА_1 разом із ОСОБА_11 та своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 проживали з травня 2000 року до 21.01.2004 року за адресою: вул.. Змагання, 120. 19.01.2004 року ОСОБА_11, знаходячись на лікування у протитуберкульозному диспансері, склав заяву, з якої вбачається, що він просить прописати у будинку № 120 по вул. Змагання ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 147).

ОСОБА_11 помер 24 січня 2004 року (т. 1, а. с. 8, 148).

Згідно довідки протитуберкульозного диспансеру від 11.01.2006 року (т. 1, а. с. 153) ОСОБА_1 з 13.05.2004 року стоїть на обліку з приводу виявленого туберкульозу легень та проходила курс стаціонарного лікування з 25.05.2004 року до 06.10.2004 року. ОСОБА_2 знаходилася на «Д» обліку у лікаря фтизіатра (т. 1, а. с. 154).

З Книги для реєстрації заповітів, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, посвідчу вальних написів на заповітах і дорученнях, прирівнюваних до нотаріально посвідчених протитуберкульозного диспансеру (т. 1, а. с. 183-185) вбачається, що за № 4 20.01.2004 року о 15-30 було зареєстровано заповіт від імені ОСОБА_11, яким він все своє майно заповідав ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

З листа Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори № 36 від 30.01.2009 року (т. 1, а. с. 208) вбачається, що після смерті ОСОБА_11, померлого 24.01.2004 року, було заведено спадкову справу № 75/04. Із заявою про прийняття спадщини за законом звернулися мати померлого ОСОБА_3 (т. 2, а. с. 23), яка на день подання заяви мешкала за адресою: Дніпропетровська область, Магдалинівський район, с. Приют та дружина ОСОБА_22 (т. 2, а. с. 24), яка діяла від себе та як законний представник неповнолітньої дочки ОСОБА_4, які на день подання заяви мешкали за адресою: Запорізька область, Кумівський район, с. Вовчанське, вул. Ювілейна, 70. Із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулися ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 21), та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, (т. 2, а. с. 22) які на день подання заяви мешкали за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Змагання, 120. 29 січня 2004 року до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_1 з проханням зареєструвати заповіт, посвідчений заступником головного лікаря з медичної частини стаціонарного відділення № 2 протитуберкульозного диспансеру ОСОБА_12 за № 4 від імені ОСОБА_11, померлого 24.01.2004 року. В реєстрації вказаного заповіту було відмовлено у звязку із тим, що заповіт не відповідав вимогам ЦК України та Порядку посвідчення заповітів і доручень, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 419.

Відповідно до ч. 1 ст. 1252 ЦК України заповіти особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоровя, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоровя, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів.

Відповідно до ч. 2 ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою.

Відповідно до ч. 5 ст. 1253 ЦК України свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Відповідно до ч. 6 ст. 1253 ЦК України у тексті заповіту заносяться відомості про особу свідка.

Згідно Порядку посвідчення заповітів і доручено, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 419, посвідчувати громадянам заповіти і доручення, прирівнювані до нотаріально посвідчених відповідно до ст. 40 Закону України «Про нотаріат» мають право головні лікарі, їх заступники по медичній частині або чергові лікарі лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв заповіти громадян, які перебувають на лікування в цих лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах та санаторіях. При посвідченні заповітів посадова особа встановлює особу громадянина, який звернувся за посвідченням заповіту і перевіряє його дієздатність. Перед посвідченням заповіту особа, від імені якої він посвідчується, повинна особисто ознайомитися з текстом проекту документа або його має зачитати їй вголос посадова особа, яка посвідчує заповіт. Якщо заповідач згоден з проектом заповіту, він повинен підписати його у присутності посадової особи, яка посвідчує заповіт. Дописки та інші виправлення в заповіті повинні бути застережені заповідачем перед його підписом. Заповіт, посвідчений з порушенням зазначених правил, є недійсним. Заповіт складається і підписується у двох примірниках. У заповіті повинно бути зазначено місце і час його складання, прізвище, імя та по батькові заповідача за паспортом. Після підписання заповіту заповідачем посадова особа повинна його посвідчити. Посвідчувальний напис на заповіті повинен бути вчинений у день складання заповіту та скріплюється печаткою установи. Заповіти, посвідчені посадовими особами, реєструються в спеціальній книзі для реєстрації заповітів. Порядковий номер, за яким заповіт зареєстровано у цій книзі, повинен бути проставлений у посвідчувальному написі на обох примірниках заповіту. Один примірник заповіту видається заповідачу. Другий примірник заповіту негайно передається до державної нотаріальної контори за постійним місцем проживання заповідача.

У лютому 2004 року та вересні 2004 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Індустріального РВ про те що її з дочкою не впускають до будинку 120 по вул. Змагання, де залишилися її речі (т. 1, а. с. 13-17, 18-21). Згідно відповіді Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 23.12.2004 року (т. 1, а. с. 23) за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Змагання, 120 проживає ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У лютому 2004 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із скаргою на відмову в реєстрації заповіту нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.12.2004 року (т. 1, а. с. 9) скаргу ОСОБА_1 було задоволено, визнано відмову нотаріуса в реєстрації заповіту від 20.01.2004 року неправомірною, визнано заповіт від 20.01.2004 року дійсним та зобовязано Шосту дніпропетровську державну нотаріальну контору зареєструвати заповіт від 20.01.2004 року , складений на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2. На підставі даного рішення суду заповіт від 20.01.2004 року було внесено 18.02.2005 року в Єдиний реєстр заповітів та спадкових справи (т. 1, а. с. 10). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2005 року (т. 1, а. с. 57-58) рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2004 року було скасовано та справу направлено на новий розгляд. Ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 08.02.2008 року ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.12.2005 року була залишена без змін (т. 1, а. с. 78). Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2008 року (т. 2, а. с. 6) провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на відмову в реєстрації заповіту нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної ї контори ОСОБА_23 було закрито.

У судовому засіданні встановлено, що заповіт, який принесла 29.01.2004 року ОСОБА_1 до нотаріальної контори для реєстрації не відповідав вимогам Цивільного Кодексу України та Порядку посвідчення заповітів і доручено, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 419. Так у заповіті не було зазначено місце та час його складання, примірник заповіту не був негайно після його посвідчення направлений до державної нотаріальної контори за місцем постійного проживання заповідача (заповіт був посвідчений 20.01.2004 року, а наданий до нотаріальної контори 29.01.2004 року особисто спадкоємцем), в заповіті зазначено лише одного свідка, не зазначено, що свідки зачитали зміст заповіту вголос, не зазначено документ, який посвідчує особу свідка, в тексі заповіту не зроблена відмітка про попередження свідків про необхідність додержання таємниці заповіту згідно ст. 1255 ЦК України. 03.02.2004 року до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори із супровідним листом Дніпропетровської міської лікарні МПТД без зазначення дати та вихідного номеру документу надійшов заповіт від імені ОСОБА_11 з дописками до первісного заповіту (т. 2, а. с. 25). Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_12 суду показала, що свідків при складанні заповіту було двоє, чому не внесли другого свідка зразу не памятає, але потім виправили всі помилки у заповіті, як вимагала нотаріальна контора. Це було вільне волевиявлення ОСОБА_11.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що заповіт, складений 20 січня 2004 року від імені ОСОБА_11 та посвідчений заступником головного лікаря протитуберкульозного диспансеру ОСОБА_12 є нікчемним як такий, що складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Тому позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання заповіту недійсним задоволенню не підлягають. Щодо заявлених вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частину будинку № 10 по вул. Змагання в м. Дніпропетровську в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_11 , суд вимушений відмовити у їх задоволенні, оскільки ОСОБА_3 не позбавлена свого права прийняти спадщину після смерті сина, звернувшись до нотаріальної контори. Щодо заявленої ОСОБА_3 вимоги про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд відмовляє у її задоволенні, оскільки позивачкою не надано жодного доказу спричинення їй діями чи бездіяльністю ОСОБА_1 моральної шкоди.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України всі витрати по справі несуть сторони.

Керуючись ст. ст. 1252, 1253, 1255, 1257 ЦК України, Порядком посвідчення заповітів і доручено, прирівнюваних до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 року № 419, ст. ст. 11, 15, 60, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд шляхом подачі у 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко