Справа № 2-1793/12
Провадження № 2/727/25/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2013 року. Шевченківський районний суд м.Чернівці

в складі: головуючого судді - Дудакова С.Є.

при секретарі - Руснак І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ЧКОБТІ про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, -

встановив:

позивачі звернулися до суду з даним позовом, в якому посилалися на те, що 13 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було підписано договір позики на суму 280 000 грн., з якого випливає, що позичальник нібито отримала від позикодавця кошти в сумі 280 000 грн., яких в дійсності не отримувала, а того ж дня між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_4 з іншого боку, в якості забезпечення договору позики був підписаний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, згідно якого продавці нібито продали квартиру, яка належить їм на праві спільної сумісної власності та яку насправді вони продавати не збиралися.

Крім цього вказували, що зазначені договори суперечать нормам законодавства, оскільки підписані під впливом обману, шляхом зловживання відповідачами довірою позивачів, а, отже, є недійсними.

В ствердження такого висновку посилалися на фактичні обставини справи, матеріально-правові підстави визнання договорів недійсними, в яких скурпульозно і детально описували всі обставини, які мали місце при укладанні та оформленні оспорюваних договорів, і вказували, що договір позики від 13 жовтня 2011 року підписаний між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є недійсним через те, що гроші ОСОБА_1 не отримувала, а договір підписала внаслідок обману. Недійсне забовязання не підлягає забезпеченню, а недійсність основного забовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено ЦК України, отже, договір купівлі-продажу підписаний 13 жовтня 2011 року між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_4 з іншого є недійсним, оскільки він виступає як забезпечення виконання договору позики, який визнано недійсним.

Посилаючись на вимоги ст.ст.203, 215, 387, 392, 548, 1051, 1212 ЦК України, Постанову Пленуму ВСУ №9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, просили винести рішення, яким визнати недійсними оскаржувані ними договори купівлі-продажу, скасувати державну реєстрацію пава власності на квартиру АДРЕСА_2 В.М., проведену ЧКОБТІ та витребувати у ОСОБА_5 і визнати право власності на цю квартиру за ними.

В судовому засіданні представники позивачів, а відтак і самі позивачі, допитані в якості свідків по даній справі, позов підтримали, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві, пояснивши, що дійсно мали і мають місце обставини, вказані у ній.

Крім цього ОСОБА_2 показала, що вона після неодноразових бесід з ОСОБА_6, який на той час був закордоном, погодилася на укладання саме договору купівлі-продажу квартири, яка є спільною власністю її, її сина та її матері, для чого ввечері 13 жовтня 2011 року, разом з матірю та сином, у супроводі ОСОБА_7 приїхали до нотаріальної контори по вул.Заньковецької, де і були складені оспорювані договори, з текстом яких вона ознайомлювалася, після чого договір купівлі-продажу за її вказівкою був підписаний також її матірю та її сином. Укладаючи дані договори вона мала на меті вирішити проблеми, які були з банком. Після оформлення договору вона в окремій кімнаті приймала участь у підрахунку готівкових коштів.

ОСОБА_1 показала, що вона хотіла допомогти доньці у вирішенні нею питання з банковими боргами, для чого і підписала договір купівлі-продажу квартири, хоча дійсно не мала на меті продавати квартиру.

ОСОБА_3 показав, що він за вказівкою матері також підписав договір купівлі-продажу квартири, бо повністю довіряв їй. До кінця оформлення договору в нотконторі він не був, бо пішов по своїх справах.

І ОСОБА_1М, і ОСОБА_2, і ОСОБА_3, не змогли достеменно пояснити в чому полягав обман, в чому виражався психологічний тиск з боку відповідачів до них саме під час укладання оспорюваних договорів, а до правоохоронних органів не зверталися на протязі довгого часу тому, що вірили, що ОСОБА_6 поверне гроші добровільно.

Представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши при цьому, що за наявності тих обставин, які мали місце, та відносин, які склалися між сторонами, на час укладення оспорюваних договорів, немає правових підстав для задоволення даного позову, давши при цьому ґрунтовні пояснення, які знайшли відображення в журналі судових засідань.

ОСОБА_7, як третя особа без самостійних вимог, в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 зверталася до нього з проханням про отримання у нього кредиту, але через відсутність грошей він цього зробити не зміг. 13 жовтня 2011 року до нього зателефонував ОСОБА_6 і попросив заїхати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і відвезти їх до нотаріальної контори по вул..Заньковецької, що він і зробив. Він особисто бачив, що нотаріусом оформлявся договір купівлі-продажу квартири, за що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 гроші, які віддала йому (ОСОБА_7С.) для того, щоби той ці гроші передав ОСОБА_6

Представник ЧКОБТІ в судове засідання не зявився.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що 13 жовтня 2011 року дійсно до неї зявились особи які є сторонами по даній справі для оформлення договорів. Нею були складені тексти, з якими сторони ознайомилися, ніяких зауважень, чи заперечень з боку цих осіб не було, всі були у врівноваженому стані і договори на підставі їхнього волевиявлення були посвідчені.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, показання свідка, пояснення третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов необґрунтований і не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що дійсно мало місце укладання оспорюваних договорів, що стверджено копіями цих договорів, а копіями технічного паспорту на кв.№23 в буд.№1г по вул..Гайдара в м.Чернівці, виготовленого 16 березня 2012 року, витягів про державну реєстрацію прав та з державного реєстру обтяжень рухомого майна стверджені інші обставини, на які вказували учасники процесу.

За таких обставин суд вважає, що позивачами не надано обґрунтованих доказів предмету та змісту позову, за наявності яких можливо було би стверджувати що відповідачами порушені їхні законні права та охоронювані законом інтереси, а їх посилання на те, що укладання оспорюваних договорів стало результатом їх обману або якогось тиску на них відповідачами не знайшли свого ствердження в ході судового розбирання, натомість є підстави вважати, що при укладанні оспорюваних договорів мало місце вільне волевиявлення з боку позивачів, яке відповідало їхній внутрішній волі. Даної обставини фактично не заперечують і самі позивачі в своїх поясненнях щодо самого процесу оформлення договорів.

Керуючись ст.ст.203, 215, 216, 235, 1051 ЦК України, ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ЧКОБТІ про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та витребування та визнання права власності на квартиру - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до палати в цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський райсуд м.Чернівці протягом 10 днів з часу його проголошення.

СУДДЯ: