Справа № 1312/1223/12 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/1657/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючий суддя Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Гуцал І.П.

секретар Альховська С.В.

особи, які беруть участь у справі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, пр.-ки ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2012 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 278950,00 грн. боргу за договором позики та 1820 грн. понесених судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_5. З рішенням не погоджується, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню із постановленням нового, оскільки дане рішення винесено без повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. Рішення не відповідає вимогам законності та обгрунтованості, оскільки ухвалено без повного та всебічного зясуання обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, з неправильним застосуванням закону, що регулює спірні правовідносини. Висновки суду щодо поважності причин пропуску позовної давності не обгрунтовані, у матеріалах справи відсутні належні докази поважності причин пропуску позовної давності, про що заявлялось відповідачем при слуханні судом першої інстанції. Справа розглядалась неповноважним судом, за наявності підстав для відводу судді. З порушенням правил підсудності, оскільки відповідач ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1, що відноситься до Галицького адміністративного району міста, відтак спір підсудний за правилами територіальної підсудності згідно ст.109 ЦПК Галицькому районному суду міста Львова. Суддя Жовнір Г.Б., відкриваючи провадження у справі з порушеннями правил територіальної підсудності порушив вимоги норм процесуального права, ст.109, 115, 116 ЦПК. Такі порушення свідчать про зацікавленість судді у вирішенні справи на користь позивача, обґрунтованість заяви про відвід судді, яка не була задоволенв в супереч практиці Єврепойського суду з прав людини, а саме справи Делкурта, Пєрсака і де Куббера. Крім того, судом порушено принципи та основні засади цивільного судочинства, а саме ст.ст.1,5,10,11 ЦПК, що призвело в сукупності до неправильного вирішення спору.

Неповнота зясування обставин справи та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи полягає у тому, що суд грунтутвав рішення на поясненнях позивача, згідно яких між сторонами було укладено в усній формі два договори позики, на підтвердження яких представлені розписки. Однак, судом не враховано, що сума вказана у другій розписці вже з врахуванням попередньої, тому загальна сума становить 30 000 дод.США, а не 35 000 дол.США. Не враховано також що кошти, вказані у розписках, насправді передавались для здійснення спільної діяльності підприємств ПП Паросток та ПП Вікторія, власниками яких є сторони, щодо оформлення земельної ділянки, технічної документації, для будівництва житлового будинку, про що укладено договори, наявні у матеріалах справи. Позивач стверджує, що договір позики між сторонами у письмовій формі не укладався, що свідчить про недотримання вимог ст.1047 ЦК. Фактично між сторонами існували відносини підряду, згідно яких позивач виступав замовником на виконання певних робіт- оформлення технічної документації, проектів та підготовних робіт для будівництва будинку. Кошти відповідачем отримувались саме з цією метою. Відповідач не мав наміру та не існувало домовленості сторін щодо витрачання отриманих від позивача коштів на власні потреби. відповідач виконав взяті на себе зобовязання, вчинив дії, необхідні для отримання рішення селищної ради, передав усі рішення позивачу, але розписки не повернув, сказавши що такі загублені. Ці обставини доводяться належними доказами, свідченнями ОСОБА_3 в якості свідка, свідками по справі а також визнанням обставин и самим позивачем. Оцінки доказів судом проведено не було, що свідчить про неповноту, необактивність рішення і як наслідок про незаконність рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, зясувавши правовідношення сторін, дійсні обставини справи та перевіривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість апеляційної скарги та вбачає підстави для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в позові повністю.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про укладення між сторонами договору позики, покликаючись на наявність у розписках істотних умов договору позики та визнання сторонами обставин передачі грошей.

Суд також вважав безпідставними пояснення відповідача та його представника, що розписка від 06.05.2008року є доказом існування між сторонами підрядних правовідносин, покликаючись на невизначеність істотних умов договору підряду. Суд відкинув пояснення відповідача та докази виконання зобовязання за договором між сторонами щодо оформлення технічної документації на земельну ділянку для зміни її цільового призначення, покликаючись на відсутність документального підтвердження здійснених витрат.

Однак, з такими висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено без дотримання вимог ст.213-214 ЦПК України, з неповним зясуванням обставин, що мають значення у справі, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального та матеріального права.

Загальними засадами цивільних правовідносин, згідно ст.3 ЦК, є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право на захист свого інтересу,який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способом захисту цивільних прав та інтересу, згідно п.5ч.1ст.16 ЦК є примусове виконання обовязку в натурі. Беручи до уваги заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики свідчить про застосування ним саме такого способу захисту.

Однак, суд першої інстанції, тлумачачи розписку як договір позики, не дав жодної правової оцінки змісту розписки в частині зобовязання відповідача вчинити певні дії на користь позивача і як альтернатива у разі невиконання першої частини зобовязання повернути отриману суму.

Відтак, аналізуючи зміст розписки, вбачається, що основне зобовязання, яке виникло на підставі розписки це вчинення певної обумовленої дії на користь позивача. Повернення грошей передбачалось лише як наслідок невиконання першої частини зобовязання.

Тому враховуючи свободу договору та принципи добросовісності, сторони могли домовитись про вчинення відповідачем на користь позивача певних дій, результатом яких стало б рішення селищної ради зрозумілого для сторін змісту, зважаючи на існуючи між ними договірні відносини щодо спільного будівництва житлового будинку.

Отже, висновки суду, що на підставі цієї розписки у відповідача виник обовязок лише щодо повернення коштів в значенні виконання зобовязання за позикою не ґрунтуються на доказах та дійсних обставинах справи. Судом не встановлено обставин, за якими наставали наслідки повернення відповідачем коштів, а саме невиконання ним зобовязання щодо передачі позивачу рішення селищної ради. А це свідчить про обґрунтованість скарги в частині доводів про невідповідність висновків суду обставинам справи та про недоведеність обставин, які суд вважав доведеними, що є самостійними підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч.3,4ст.213 ЦК при тлумаченні правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину,їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, намірам сторін. Якщо немає можливості встановити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги береться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін та інші обставини, що мають істотне значення.

Однак, судом першої інстанції ці правила тлумачення правочину враховані не були, суд не взяв до уваги правовідносини сторін, що ґрунтуються на правовідносинах приватних підприємств, власниками (засновниками) яких є сторони, за договором від 15.05.2008року ( в часі складання розписок) предметом якого є будівництво пятиповерхового багатоквартирного житлового будинку на земельній ділянці площею 0,2118 га по вул. Львівській, 71 смт. Брюховичі. Підприємства сторін виступають замовниками будівництва. Згідно ч.1.3.3 договору (а.с.69) замовник 2 (відповідач) від імені замовника 1 (позивач) за власний рахунок зобовязується вчинити дії, спрямовані на складання архітектурно-планувального завдання, технічних умов щодо інженерного забезпечення обєкта будівництва, завдання на проектування і уточнення умов з ген. проектувальником, отримання вихідних даних та розробку проектно-кошторисної документації на будівництво обєкта; виконання проектних та пошукових робіт та на їх основі розроблення проектно-кошторисної та іншої документації,що визначає обсяг та зміст робіт, повязаних із спорудженням обєкта, погодження документації у встановленому порядку, оформлення (отримання) дозвільних документів, а також зобовязується здійснювати фінансування будівництва та інших витрат, повязаних з цим договором. Також згідно п.2.1 договору Замовник 2 зобовязується виготовити та передати проектно-кошторисну документацію Генпідряднику та Замовнику 1 в обсязі передбаченому Державними будівельними нормами у термін до 30 вересня 2008року. А Замовник 1 (позивач) зобовязується передати Генпідряднику по акту приймання-передачі будівельний майданчик після оформлення належним чином на праві власності на земельну ділянку. Ці та інші умови договору підтверджують пояснення відповідача щодо дійсних правовідносин сторін, спрямованості волевиявлення сторін у розписках, що повязані з виконанням договірних зобовязань по спільному будівництву багатоквартирного житлового будинку.

Вказані обставини були відомі та встановлені на підставі зібраних у справі доказів, однак суд не провів їх оцінки на підставі вимог ст.212 ЦПК, згідно якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обактивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Натомість суд першої інстанції не дав оцінки триваючим договірним відносинам сторін щодо спільної діяльності, яка передбачала фінансові витрати обох сторін та право відповідача діяти від імені позивача в певних випадках, відкинувши як безпідставні пояснення відповідача як свідка, не оцінивши усі зібрані докази у їх сукупності. Відтак висновки суду першої інстанції не можна вважати безсторонніми, повними та обактивними.

Крім того, як пояснив відповідач на засіданні апеляційного суду, ним було повною мірою виконано зобовязання перед позивачем щодо виконання його доручення - оформлення документації на земельну ділянку по вул. Львівській в смт. Брюховичі, ділянка була оформлена на приватне підприємство позивача. Однак, через фінансову кризу позивач сам відмовився від будівництва житлового будинку, відчужив право на земельну ділянку, надумавши подати позов щоб повернути собі втрати фінансового характеру, які він зазнав на стадії підготовки до будівництва зі спливом позовної давності. Однак, такі його дії вважає недобросовісними.

Позивач на судовому засіданні не заперечував вказаних обставин щодо відчуження права на земельну ділянку, яка раніше призначалась для їх спільного будівництва житлового будинку.

Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції, згідно розяснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку, зясував, що судом першої інстанції не враховані всі факти, які входять до предмета доказування, обставини, якими мотивовано рішення не підтверджуються належними та допустими доказами та недоведені, висновки суду не відповідають встановлених фактам, неправильно застосовано матеріальний закон щодо кваліфікації правовідношення сторін.

Крім того, обгрунтваними є доводи скарги в частині порушення правил підсудності, однак які самостійними підставами для скасування рішення не вважаються, хоча можуть свідчити про обґрунтованість сумніву сторони відповідача у безсторонності судді.

Таким чином, апеляційний суд знаходить підстави, передбачені ч.1 ст.309 ЦПК, для скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням нового рішення про відмову в позові про стягнення з відповідача коштів в порядку примусового виконання договору позики.

Про відсутність підстав для задоволення позову, крім уже вказаних, також свідчить відсутність вільного волевиявлення відповідача як учасника правочину на отримання позики, тобто для задоволення власних потреб, та невідповідність його внутрішній волі та іншим встановленим обставинам справи.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Аналізуючи договірні відносини між сторонами в цілому, очевидним є існування домовленості щодо вчинення відповідачем на користь та в інтересах позивача певних дій, які кінцевим результатом мали оформитись правами на земельну ділянку в престижному районі міста Львова (смт.Брюховичі територіально належить до Шевченківського району Львова) з наступною її забудовою багатоквартирним житловим будинком.

Відтак, правовідносини, оформлені розписками, за своїм змістом з врахуванням усіх зібраних у справі доказів у їх сукупності, мають ознаки доручення.

Згідно ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Повірений, згідно ст. 1002 ЦК, має право на плату за виконання свого обовязку за договором доручення. Сума за договором була визначено сторонами, позивачем добровільно було передано конкретно визначену суму коштів з врахуванням принципу свободи договору.

Відтак вимога у позовній заяві про стягнення суми позики фактично є вимогою про повернення відповідачем коштів, які були йому передані для виконання доручення про вчинення певного обєму дій для набуття майнових прав позивача. Така вимога не повязуються мотивами з невиконанням зобовязання відповідача щодо передачі рішення селищної ради, не ґрунтується на законі, зібраних доказах тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.303, п.2ч.1ст.307, ч.1ст.309, ч.2ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л.Шумська

Судді Л.Б.Струс

ОСОБА_6