Справа № 2514/3167/2012 Провадження № 22-ц/795/258/2013 Головуючий у I інстанції - Кобилецький І.Ф. Доповідач - Лакіза Г. П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2013 року
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.,
суддів:Бобрової І.О., Євстафіїва О.К.,
при секретарі:Руденко О.М.,
за участю:позивача ОСОБА_5, її представника - адвоката Івашка В.В., відповідача ОСОБА_7, експерта ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 грудня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення способу здійснення земельного сервітуту, -

в с т а н о в и в:

В червні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про встановлення способу здійснення земельного сервітуту. Вказаний сервітут встановлений рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 3.04.2006 р. та договором на встановлення земельного сервітуту від 14 вересня 2007 року щодо земельної ділянки площею 0,0010 га по АДРЕСА_1, яка належить відповідачці ОСОБА_7 Позивачка просила встановити сервітут шляхом безперешкодного проходу на земельну ділянку площею 0,0010 га для обслуговування будинку через прохід, який існує між прибудовою „а7" та сараєм „Г" належної їй на праві власності частини будинку.

Позов обґрунтований тим, що відповідачка не дозволяє позивачу користуватись земельною ділянкою площею 0,0010 га по АДРЕСА_1, щодо якої встановлено земельний сервітут, та чинить їй перешкоди в користуванні проходом з її земельної ділянки між прибудовою до будинку та сараєм її частини будинку, хоча це найзручніший для обох спосіб користування сервітутом. Оскільки ні в рішенні Ніжинського міськрайонного суду від 3 квітня 2006 року, ні в договорі про встановлення земельного сервітуту від 14 вересня 2007 року не визначений спосіб здійснення сервітуту, для вирішення спору позивачка просила встановити спосіб здійснення вказаного земельного сервітуту.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 06 грудня 2012 року в задоволенні позову відмовлено з тих мотивів, що найменш обтяжливим для відповідачки ОСОБА_7 способом здійснення земельного сервітуту є спосіб, коли позивачка ОСОБА_5 буде потрапляти на земельну ділянку, відносно якої встановлено земельний сервітут, через хвіртку її подвір"я. Також суд зазначив, що оскільки позивачка ОСОБА_5 не бажає таким чином потрапляти на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, а наполягає на встановленні земельного сервітуту через прохід між прибудовою „а7" та сараєм „Г" належної їй на праві власності частини будинку, якого взагалі не існує, то в позові необхідно відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог. За доводами апеляційної скарги, ухвалене судове рішення містить в собі висновки, які не відповідають обставинам справи. Апелянт зазначає, що суд повинен був взяти до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи, згідно якого експерт пропонував спосіб здійснення земельного сервітуту за рахунок проходу, який існує між прибудовою „а7" та сараєм „Г". У висновку експертизи відсутній спосіб здійснення земельного сервітуту шляхом проходу через хвіртку, а суд в своєму рішенні зазначив, що найменш обтяжливим способом здійснення земельного сервітуту є саме потрапляння на земельну ділянку через хвіртку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_5, її представника - адвоката Івашка В.В., відповідача ОСОБА_7, експерта ОСОБА_8, перевіривши та дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст.402 ЦК України, ч.2 ст.100 ЗК України, земельний сервітут може бути встановлений між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном; сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном; сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Зазначені положення законодавства дають підстави для висновку про те, що у справах про встановлення сервітуту, тобто права користування чужим майном, та визначення способу здійснення сервітуту, належним відповідачем є власник (володілець) такого майна.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_5 заявила позов про встановлення способу здійснення земельного сервітуту до ОСОБА_7

Відповідно до договору купівлі-продажу частини жилого будинку від 16.08.2001 р. та державного акту про право приватної власності на земельну ділянку від 10.07.2006 р. серії НОМЕР_1, власником 1/2 частини жилого будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій ця частина розташована, є ОСОБА_9, а не ОСОБА_7 (а.с.37-38). Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 03.04.2006р., на який посилається позивач, земельний сервітут площею 10 кв.м для обслуговування прибудов А-1 та а-7, належних ОСОБА_10 (попередньому власнику частини будинку, яка зараз належить ОСОБА_5.), було встановлено за рахунок земельної ділянки, виділеної в користування ОСОБА_9 (а.с.7-10).

Таким чином, відповідач ОСОБА_7 не є власником (володільцем) земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, а тому є неналежним відповідачем у справі.

Дана обставина залишилася поза увагою суду першої інстанції, який відмовив в задоволенні позову по суті заявлених вимог, про що зазначив в мотивувальній частині рішення. Таким чином, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильних висновків щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог.

З врахуванням того, що судом розглянуто позов до неналежного відповідача, оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову. Як вже зазначено вище, відповідач ОСОБА_7 є неналежним відповідачем у справі, оскільки вона не є власником (володільцем) земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Резолютивну частину рішення, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог позивача саме до ОСОБА_7 належить залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 98, 99, 100 ЗК України, 401-404 ЦК України, ст.ст. 88, 303, 307, 309 п.4 ч.1, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 грудня 2012 року - змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06 грудня 2012 року - залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: