ЛИСИЧАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 415/1945/13-ц

провадження № 2/415/744/13

13.08.2013 р. м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області

в складі: головуючого судді Томчишена С.В.,

при секретарі судового засідання Мішиній А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1М, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Лисичанськвугілля про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, третя особа: директор Відокремленого підрозділу Шахта Привільнянська ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2013 року до Лисичанського міського суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, направлена засобами поштового звязку, в якій позивач просив суд поновити його на роботі на посаді гірничого майстра у Відокремленому підрозділі Шахта Привільнянська Публічного акціонерного товариства Лисичанськвугілля, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу по день поновлення на роботі, розмір якого на день подання позову становив 5647 грн. 34 коп.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що його незаконно було звільнено з роботи, за появу на роботі у нетверезому стані, вказував, що на роботі він був тверезим, його не було направлено на медичне обстеження з виявлення стану алкогольного спяніння та при цьому профспілка не надала згоди на його звільнення.

У ході розгляду справи до початку судових дебатів позивач уточнив розмір позовних вимог та просив, стягнути з відповідача як середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу у вище вказаному розмірі, про що подав у судовому засіданні, яке відбулося 13 серпня 2013 року, письмову заяву, у звязку з чим згідно із ч. 2 ст. 31 ЦПК України зменшення розміру позовних вимог було прийнято судом, та розглянуто справу з урахуванням вимоги позивача про стягнення на компенсацію втраченого заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі, вказаному у поданій ним заяві.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, доповнивши їх тим, що свідки, які були допитані у судовому засіданні зі сторони відповідача, працюють на підприємстві, з якого його було звільнено, а тому їх свідчення не можна брати до уваги. Окрім цього, вказував, що дійсно раніше у 2012 році було виявлено факт знаходження його на робочому місці у нетверезому стані, але його не було звільнено через відсутність згоди профспілкової організації, після цього він ніколи не вживав перед виходом та на роботі алкогольних напоїв, а звільнили його через неприязні стосунки з його керівництвом.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що позивач находився у стані спяніння, що було зафіксовано складеним актом та засвідчено працівниками, яких було допитано у судовому засіданні як свідків.

Третя особа директор відокремленого підрозділу у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, заяви про розгляд справи за його відсутності або перенесення судового засідання від нього до суду не надходило, а тому справа розглядалася за його відсутності.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4, яка працює медсестрою на підприємстві відповідача, пояснила, що 05 лютого 2013 р. позивач прийшовши до медпункту шахти і поскаржився на погане самопочуття, від нього було чутно запах алкоголю. Позивач був оглянутий лікарем, якому пояснив, що випив ліки для лікування горла. Після чого комісією було складено відповідний акт про знаходження позивача на роботі у нетверезому стані.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що працює охоронцем на підприємстві відповідача, та 05 лютого 2013 р. його було викликано в кабінет начальника ділянки, де останній повідомив, що позивач у справі, який також знаходився у кабінеті, був на підпитку. В кабінеті стояв запах спиртного, позивач мав помятий зовнішній вигляд, мовчав та не заперечував проти складення акту про його знаходження на роботі у нетверезому стані.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6, який працює начальником ділянки на шахті, пояснив, що 05 лютого 2012 р. приблизно біля 12.00 год. позивач прийшов на наряд, від нього було чутно сильний запах алкоголю, обличчя було подряпане, та пояснив, що посварився з дружиною. Після цього позивача було направлено до медпункту шахти, потім на наряд зайшов охоронець ОСОБА_5 та підтвердив, що позивач був у нетверезому стані.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7, який працює заступником начальника ділянки на підприємстві відповідача, пояснив, що позивач 05 лютого 2013 р. зявився на роботу в нетверезому стані, його направили в медпункт на огляд. Позивач просив надати йому вихідний день з подальшим відпрацюванням, пояснив, що не приймав алкоголю. Сам свідок запаху алкоголю від позивача не чув, а визначив, що позивач знаходиться у нетверезому стані через його зовнішній вигляд.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8, який приходиться позивачу батьком і працює разом з ним, пояснив що 05 лютого 2013 р. він знаходився на роботі, до нього зайшов його син та повідомив, що його не допускають до роботи через алкогольне спяніння. Проте, як пояснив свідок, його син був тверезим, запаху алкоголю не було, зовнішній вигляд свідчив про погане самопочуття позивача, оскільки в нього була температура.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9, який працює головою профспілкового комітету на підприємстві, пояснив, що адміністрація шахти подала до профспілкового комітету шахти клопотання про надання згоди на звільнення позивача за появу на робочому місці в нетверезому стані, яке було розглянуто 08 лютого 2013 р. на засіданні профкому шахти. За результатами розгляду цього питання було постановлено рішення не надавати згоди на його звільнення. В обґрунтування рішення профкому шахти свідок пояснив, що надані на розгляд профкому документи були оформлені неграмотно, був відсутній акт медичного висновку про стан алкогольного спяніння позивача.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10, яка працює начальником відділу кадрів на підприємстві, пояснила, що до відділу кадрів для підготовки документів були подані доповідні, акти про встановлення факту знаходження позивача 05 лютого 2013 р. на робочому місці у нетверезому стані, акт про відмову від дачі пояснень. Вказала, що на їх підстав відділом кадрів були підготовлені документи для звернення до профкому шахти для надання згоди на звільнення позивача. Після одержання відмови профспілкового комітету на звільнення позивача, керівництвом було підписано відповідний наказ від 11 лютого 2013 р., з яким позивач не був ознайомлений, оскільки 10 лютого 2013 року працював у третю зміну з 19-00 год. до 02-40 год., а 12 та 13 лютого 2013 р. позивач не звертався до відділу кадрів шахти з питань звільнення та за одержанням трудової книжки, про що працівниками відділу кадрів було складено відповідний акт.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11, яка працює лікарем на підприємстві відповідача, пояснила, що до медпункту шахти 05 лютого 2013 р. близько 12-20 год. звернувся позивач ОСОБА_1, який скаржився на погане самопочуття, біль у горлі. При його огляді нею було виявлено стан, притаманний стану після вжиття алкоголю, простудного захворювання виявлено не було. Вказаний стан позивача виявлявся клінічними методами, тобто шляхом огляду, наркоогляд, алкотест, забір крові не проводилися, оскільки на шахті відсутні для цього спеціальні засоби. Свідок також пояснила, що в неї не має ліцензії на застосування спецзасобів для визначення рівня алкоголю, але вона має медичну освіту.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12, яка є матірю позивача, пояснила, що 05 лютого 2013 р. її син о 07-00 год. зателефонував їй та повідомив, що в нього підвищена температура, має хворобливий стан, однак пішов цього дня на роботу. Проте, після 14-00 год. прийшов до неї додому та повідомив, що був відсторонений від роботи, оскільки його визнали таким, що знаходився у нетверезому стані. Повідомила суду, що між її сином та його начальником склалися погані відносини, останній погрожував сину звільненням. Вказувала, що 05 лютого 2013 р. позивач був тверезим, запах алкоголю був відсутній, у нього був хворобливий стан.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13, пояснила, що 05 лютого 2013 р. близько 11-00 год. вона зустріла сина своєї подруги позивача у справі на автобусній зупинці. Він був тверезим, запаху алкоголю від нього не було чутно.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_14, яка є сусідкою матері позивача, пояснила, що 05 лютого 2012 року близько 14-00 год. зустріла його у підїзді будинку, в якому проживає вона та матір позивача. На питання чи він працює, позивач відповів, що його відсторонили від роботи. Вказувала, що він був тверезим, запаху алкоголю від нього не було чутно.

У судовому засіданні при досліджені наявних у матеріалах справи доказів та поясненнями сторін та показами свідків судом встановлено наступні обставини спірних правовідносин між сторонами у справі.

З наявних у матеріалах справи копії трудової книжки позивача вбачається, що на посаді гірничого майстра з підземним повним робочим днем позивач перебував з 21 липня 2011 року по день його звільнення 11 лютого 2013 року (а.с. 6).

З 17 серпня 2005 року позивач був членом Професійної спілки працівників вугільної промисловості, про що ним було подано до матеріалів справи копію профспілкового квитка, а з вересня 2006 року первинної профспілкової організації Профспілкова організація шахти Привільнянська, яка на своєму засіданні вирішувала питання щодо надання згоди на його звільнення, на незаконність якого він посилається у даному позові (а.с. 47,67).

5 лютого 2013 року комісією у складі: заступника начальника ділянки Водовідлив ОСОБА_7; медсестри ОСОБА_4; охоронця ОСОБА_5, які були допитані у судовому засіданні як свідки, було складено акт, в якому зазначено, що гірничий майстер ОСОБА_1 був відсторонений від роботи, у звязку із находженням на роботі у нетверезому стані, ознаками алкогольного спяніння були: запах алкоголю з роту, порушення мови, нестійкість пози, який було затверджено директором Відокремленого підрозділу Шахта Привільнянська ОСОБА_3, та копія якого була додана до матеріалів справи (а.с. 27).

Суду не було надано доказів того, що вказана комісія була створена за розпорядженням (наказом) керівника відокремленого підрозділу його директора, а так само не було надано доказів його реєстрації в журналі реєстрації наказів по підрозділу, відповідно до встановленого на підприємстві порядку документообігу.

З показів членів комісії, які підписали вказаний акт, та з його змісту вбачається, що в ньому були зафіксовані лише ознаки, які є характерними після вживання алкоголю. Зазначений акт було складено вказаними особами за виявленими ознаками, які на погляд осіб, що його підписали, свідчили про вживання відповідачем алкоголю та його нетверезий стан.

Допитана у судовому засіданні як свідок лікар підприємства ОСОБА_11, яка безпосередньо проводила огляд позивача у медичному пункті на встановлення факту його перебування на роботі у нетверезому стані, до складу комісії включена не була та вказаний акт не підписувала.

Згідно із записом в трудовій книжки позивача його було звільнено 11 лютого 2011 року на підставі наказу № 64-К від 11 лютого 2011 року згідно із п. 7 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6).

З змісту наявної в матеріалах справи копії наказу Про рішення ПДК з охорони праці від 07 лютого 2013 року про звільнення позивача № 167 від 11 лютого 2011 року, за підписом директора ВП шахта Привільнянська тертя особа у справі, доданого до матеріалів справи представником відповідача та скріпленого печаткою підприємства, вбачається, що як формулювання підстави звільнення позивача було зазначено: звільнення позивача ОСОБА_1 таб. № 4091 з 11 лютого 2013 року за систематичне порушення п. 3.5. IV Правил безпеки в вугільних шахтах, зокрема, за неодноразове знаходження на підприємстві у нетверезому стані (а.с. 25).

Таким чином згідно запису в трудовій книжці позивача його було звільнено на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України, а відповідно до зазначеного у цьому наказі формулювання його було звільнено за систематичне порушення правил трудового розпорядку з посиланням на вищевказані правила безпеки, а саме, за систематичне знаходження на підприємстві в нетверезому стані, що відповідно до п. 3 вказаної статті є окремою самостійною підставою для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Разом з цим в іншому наказі директора ВП шахта Привільнянська, прийнятого цього ж дня, № 64-К від 11 лютого 2011 року, копія якого була додана до матеріалів справи, як формулювання звільнення позивача зазначено: поява на роботі в нетверезому стані (а.с. 24).

Окрім цього, при дослідженні матеріалів справи судом встановлено розбіжності у змісті поданих сторонами витягів з протоколу засідання профспілкового комітету шахти Привільнянська № 57 від 08 лютого 2013 року, на якому розглядалося питання, в тому числі про надання згоди на звільнення позивача.

Так, у виписці з вказаного протоколу, яку було надано позивачем при поданні позовної заяви, відмова у наданні згоди на його звільнення була мотивована тим, що подані на розгляд профкому документи, не були оформленні належним чином, а також був відсутній акт обстеження наркологічного диспансеру (а.с. 8).

Між цим у виписці з протоколу засідання профспілкового комітету № 57 від 08 лютого 2013 року, яку було надано представником відповідача, мотивів відмови у звільненні позивача не було зазначено (а.с. 41).

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, показання свідків, допитаних у судовому засіданні, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно із приписом ч. 2 цієї статті при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, повинен одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Частиною 3 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно із пояснення п. 18 Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06 листопада 92 року N 9 (далі постанова Пленуму ВСУ № 9), при розгляді спору про поновлення на роботі зясуванню підлягають підстави, з яких було проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) та їх відповідність закону.

Звільнення працівника не може бути визнане правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували його звільнення. Тому, якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) була дана неправильна юридична кваліфікація, формулювання причини звільнення підлягає зміні у відповідності до чинного законодавства.

В обґрунтування законності звільнення позивача, представник відповідача в судовому засіданні посилалася на прийняті директором ВП шахта Привільнянська накази щодо звільнення позивача № 167 та № 64-К від 11 лютого 2011 року, копії яких було додано до матеріалів справи, та в яких зазначено різні формулювання причин звільнення позивача (а.с. 24, 25).

Так, згідно з першим наказом такою причиною було поява позивача на роботі у нетверезому стані, а відповідно до другого систематичне порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме неодноразове знаходження на підприємстві в нетверезому стані, які відповідно до п.п. 3, 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є самостійними підставами для звільнення працівника.

Відповідно до розяснення п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 9, на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством та згідно зі ст. 151 КЗпП України не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково тощо.

Між цим згідно з розясненням п. 25 постанови Пленуму ВСУ № 9, на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обовязки, та при цьому такий стан працівника може бути підтверджений як медичним висновком, так й іншими видами доказів.

Однак, наведене не означає, що такими доказами появи працівника у нетверезому стані можуть бути тільки покази свідків, оскільки вони підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами та з урахуванням усіх обставин, що підлягають встановленню при вирішення питання законності звільнення працівника за цією підставою.

Наведенні вимоги не були враховані при вирішення питання про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді його звільнення. Так, заперечуючи у судовому засіданні проти позовних вимог, представник відповідача посилалася на той факт, що позивач раніше у грудні 2012 року вже притягувався до дисциплінарної відповідальності за знаходження на роботі у нетверезому стані, про що надала копію наказу від 10 грудня 2012 року № 585-К по підприємству, яким за знаходження на роботі у нетверезому стані до позивача було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді догани (а.с. 39). Вказані обставини були визнанні також й самим позивачем.

Разом з цим наданий представником відповідача на підтвердження перебування його на роботі в нетверезому стані акт від 05 лютого 2013 року, складений комісією у складі, зазначених в ньому працівників відокремленого підрозділу, суд не може взяти до уваги як достатній та переконливий письмовий доказ на підтвердження цього факту. Оскільки з показів, які вони надали під час їх допиту у судовому засіданні, вбачається, що до висновків нетверезого стану позивача вони дійшли, виходячи лише із власного сприйняття наявності ознак алкогольного спяніння, та при цьому лікар, яка безпосередньо проводила огляд позивача ОСОБА_11, не була включена до складу цієї комісії, та як вказала у судовому засіданні при її допиті як свідка, що також виявила характерні ознаки алкогольного спяніння лише шляхом зовнішнього огляду.

Факт вживання позивачем алкоголю на робочому місці комісією встановлено не було та доказів цього суду не було надано. Суду не було надано доказів направлення позивача на обстеження у медичному закладі з метою виявлення стану алкогольного спяніння, або його відмови від проведення такого обстеження. Водночас інші свідки, допитані у судовому засіданні на вимогу позивача, не підтвердили наявність ознак вживання позивачем алкоголю, а навпроти, вказували на їх відсутність.

Водночас при вирішенні питання про звільнення позивача не було взято до уваги приписи ст. 43 КЗпП України, ч. 1 якої встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1, крім випадку ліквідації підприємства, установи чи організації, п.п. 2-5, 7 ст. 40 і п.п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, та відповідно до ч. 7 цієї статті власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), тільки у разі, якщо в його рішенні небуде наведено обгрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником.

Суд не може прийняти до уваги доводи представника відповідача про відсутність обґрунтованої відмови профспілкового комітету на звільнення позивача з посиланням на поданий нею витяг з протоколу його засідання № 57 від 08 лютого 2013 року (а.с. 41), на якому розглядалося це питання, оскільки, як вбачається з витягу вказаного протоколу, який було надано позивачем, відмова у наданні згоди на його звільнення була вмотивована тим, що документи, подані на розгляд профспілкового комітету, не були оформленні належним чином, а також був відсутній акт обстеження наркологічного диспансеру (а.с. 8).

Окрім цього, сам по собі витяг з протоколу засідання є похідним документом від самого протоколу, яким лише оформлюються рішення, що приймаються на засіданнях профспілкового комітету, та як пояснив допитаний у судовому засіданні як свідок голова профспілкового комітету ОСОБА_9Б, клопотання про надання згоди на звільнення позивача за появу на робочому місці в нетверезому стані було розглянуто 08 лютого 2013 р. на засіданні профкому шахти, за результатом якого було постановлено рішення не надавати згоди, про що позивачу було надано втяг з протоколу вказаного засідання, із зазначенням саме мотивів, якими керувалися при прийняті даного рішення на засіданні профкому.

Враховуючи вище викладенні обставини, суд доходить висновку, що позивача було звільнено з роботи з порушенням вищевказаних приписів чинного законодавства, що виключає наявність підстав для його звільнення та вказує на обґрунтованість його позовних вимог.

Статтею 233 КЗпП України передбачено місячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, який поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору, пропущення якого без поважних причин може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до розяснення п. 4 постанови Пленуму ВСУ № 9, обставини пропуску вказаного строку підлягають обговоренню та перевірці на наявність поважності причин його пропуску для вирішення питання про наявність підстав для його поновлення або відмови в його поновленні не залежно від наявності чи відсутності відповідної заяви від сторін спору.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України початок перебігу встановленого цією статтею місячного строку для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, повязаного з незаконним звільненням, починається з дня видачі працівнику трудової книжки або вручення копії наказу.

Даний позов позивач надіслав на адресу суду засобами поштового звязку 13 березня 2013 року і його було зареєстровано в канцелярії суду 15 березня 2013 року, що підтверджується відбитком штампу канцелярії суду на позовній заяві та конвертом поштового відправлення (а.с. 1, 11).

З наявних у матеріалах справи доказів, пояснень сторін та показів допитаних у судовому засіданні свідків вбачається, що у день звільнення позивач не знаходився на роботі, оскільки працював позмінно відповідно до затвердженого графіку змін виходу на роботу, у звязку з чим день звільнення 11 лютого 2013 року, для нього був днем відпочинку, а тому йому не було вручено, ані копії наказу про його звільнення, ані трудову книжку.

З пояснень позивача та показів свідка ОСОБА_10, яка працює начальником відділу кадрів на шахті, вбачається, що вказані документи йому не вручалися, оскільки він працював у третю зміну 10 лютого 2013 року з 19-00 год., а 12 та 13 лютого 2013 р. не звертався до відділу кадрів з питань звільнення та отримання трудової книжки, бо був вихідним, про що працівниками відділу кадрів було складено відповідний акт від 13 лютого 2013 року, копія якого була надана до матеріалів справи (а.с. 73).

За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем не було пропущено строк звернення до суду із даним позовом, а тому враховуючи вище викладенні обставини, суд доходить висновку, що він підлягає поновленню на роботі.

Згідно із приписом ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, повинен одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до наданої представником відповідача довідки про кількість позмінних виходів позивача на роботу станом на 07 травня 2013 року, якщо б він працював, та відомостей про його середній позмінний заробіток, обрахований за два останні календарні місяці його роботи перед звільненням, вбачається, що таких виходів мало бути 58, з середнім заробітком за кожну зміну 263 грн. 96 коп. (а.с. 32, 89).

Отже, розмір втраченого позивачем середнього заробітку, стягнення якого він мав право вимагати вже на вказану дату був значно більшим за суму, зазначену ним у заяві про зменшення розміру позовних вимог, яку він просив стягнути з відповідача з урахуванням такого зменшення, у звязку з чим з останнього підлягає стягненою на корить позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 5647 (пять тисяч шістсот сорок сім) грн. 34 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на корить держави судовий збір в розмірі 229 (двісті двадцять девять) грн. 40 коп.

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Лисичанськвугілля про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на роботі з 11 лютого 2013 року на займаній ним до його звільнення посаді гірничого майстра у Відокремленому підрозділі Шахта Привільнянська Публічного акціонерного товариства Лисичанськвугілля.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Лисичанськвугілля на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 5647 (пять тисяч шістсот сорок сім) грн. 34 коп.

Відповідно до п. 4 ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення в цій частині.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Лисичанськвугілля на користь держави судовий збір в розмірі 229 (двісті двадцять девять) грн. 40 коп. за такими реквізитами: отримувач коштів УДКСУ у м. Лисичанську Луганської області, код ОКПО отримувача 37800278, банк отримувача ГУ ДКСУ у Луганській області, МФО 804013, рахунок 0051, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу Лисичанський міський суд Луганської області, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо її не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання через Лисичанський міський суд апеляційної скарги у десятиденний строк з моменту його проголошення, особами, які були відсутні при його проголошенні з моменту отримання його копії.

Суддя С.В. Томчишен