Справа № 2/202/1173/2013
10 грудня 2013 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
в складі головуючого судді - Мороза В.П.
при секретареві Матухно І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», про захист прав споживачів, -
У грудні 2012 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «ОТП Банк», про захист прав споживачів.
У позову й у судовому засіданні позивач посилався на те, що 23 вересня 2011 року між ним та ПАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № 314/1007/11 на придбання автомобіля. Загальна вартість кредиту складала 240 000,00 грн. Термін остаточного погашення кредиту 25.09.2017 р.
Пунктом 3 Частини №1 Кредитного договору визначено, що для розрахунку процентів за користування Кредитом застосовується ОСОБА_2 процентна ставка, яка складається із Фіксованого проценту в розмірі 1,97 та UIRD (Український індекс ставок за депозитами фізичних осіб індикативна ставка). Відповідно до умов Кредитного договору максимальний розмір ОСОБА_2 процентної ставки не міг перевищувати 15% річних.
Усі умови договору ним виконувалися в повному обсязі.
03 вересня 2012 року Банк в односторонньому порядку змінив ОСОБА_2 процентну ставку в сторону збільшення до розміру 20,71% річних, та надав оновлений Графік платежів, на період з 23.10.2012 р. по 25.09.2017 р., згідно якого ОСОБА_2 процентна ставка уже розраховувалася із незаконно збільшених відсотків річних, тим самим Відповідач порушив його права як споживача.
З зазначеним підвищенням в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором позивач не погоджується, вважає такі дії порушенням чинного в Україні законодавством, що тягне за собою недійсність такого підвищення.
01.10.2012 р. позивач письмово звернувся до ПАТ «ОТП Банк» з вимогою про скасування незаконного рішення про підвищення ОСОБА_2 процентної ставки до рівня 20,71%, тобто на 5,71% вище ніж 15% встановлених умовами Договору, на що отримав відмову ОСОБА_3.
Після отримання повідомлення ОСОБА_3 про незаконне одностороннє підвищення ОСОБА_2 процентної ставки до 20,71%, непередбачено і значно збільшились його щомісячні виплати по погашенню кредиту. Ці обставини спричинили у нього негативні емоції, моральні та психічні страждання, значне і не прогнозованим зменшенням сімейного бюджету, що ускладнювало процес виховання малолітнього сина та підтримання розміреного сімейного побуту і, як наслідок, - значне погіршення стану його здоровя та необхідність лікування в умовах стаціонару, що у свою чергу, призвело до додаткових витрат для придбання ліків.
З урахуванням викладеного просив суд визнати недійсним підвищення за кредитним договором ОСОБА_2 процентної ставки з 15% річних до 20,71% річних, зобовязати Відповідача здійснити перерахунок графіка щомісячних платежів по кредитному договору та зарахувати надмірно сплачені кошти в рахунок майбутніх платежів - на погашення основної заборгованості, а також стягнути з Відповідача на його користь як відшкодування майнової шкоди - 544,40 гривень та моральної шкоди 15 400 гривень.
В ході підготовки цивільної справи до розгляду Відповідач пропонував Позивачу укласти додаткову угоду, за якою Відповідач обіцяв зменшити процентну ставку до 15%, а Позивач повинен був відмовитися від позову. Після погодження Позивача на ці умови, Відповідач надав йому для підписання проект ОСОБА_4 угоди яку Позивач відмовився підписувати, оскільки, крім раніше погоджених умов, Відповідачем також було закладено у ОСОБА_4 угоду ряд інших умов які, на думку Позивача, порушують його права і згідно законодавства є нікчемними.
Після відмови Позивача від підписання запропонованої Відповідачем ОСОБА_4 угоди, останній у свою чергу, своїм листом повідомив Позивача про повернення в рахунок погашення основного боргу по Кредитному договору суму відсотків, які були нараховані з моменту підвищення ставки в розмірі 5 028,39 грн., а також повідомив про зниження з 01.03.2013 р. річної процентної ставки до рівня 15%, як то передбачалось Кредитним договором, при цьому нового графіка платежів, які б підтверджували зниження річних відсотків та розрахунок щомісячних платежів по зниженим відсоткам, Банк не надав, а запропонував Позивачу отримати його самостійно згідно з Тарифами ОСОБА_3.
Позивач стверджує, що непослідовні дії Відповідача, визначені у запропонованих ним умовах ОСОБА_4 договору, а також пропозиція отримання нового графіку платежів, який є документом, що підтверджує усунення ОСОБА_3 порушення Кредитного договору, - за додаткову плату по ОСОБА_3, - вдруге спричинили у нього негативні емоції, відчуття приниженості від зловживання його фінансовою залежністю від ОСОБА_3, - вимусило його вжити заходи для дострокового погашення всього залишку кредиту по Кредитному договору шляхом позичання коштів у рідних та знайомих, що також поставило його у незручне становище. Ці обставини призвели до додаткових моральних та психічних переживань, що полягали у щоденних душевних стражданнях у звязку з чим Позивач збільшив свої позовні вимоги у вигляді додаткового стягнення з Відповідача на його користь, як відшкодування за повторне вчинення моральної шкоди 100 000 гривень.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі.
Відповідач надав суду письмові пояснення по суті позову, в судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь яких заяв від імені відповідача до суду не надходило, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів та постановлення заочного рішення.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що 23 вересня 2011 року між Позивачем та Відповідачем укладено кредитний договір № 314/1007/11 на придбання автомобіля. Загальна вартість кредиту складала 240 000,00 грн. з терміном остаточного погашення кредиту 25.09.2017 р. Невідємною частиною договору є підписаний сторонами графік платежів на період з 24.10.2011 р. по 25.09.2017 р.
За умовами кредитного договору для розрахунку процентів за користування Кредитом сторонами встановлена ОСОБА_2 процентна ставка.
Підпункт 1.4.1.1.4. Кредитного договору встановлено, що незалежно від інших положень цього Договору розмір ОСОБА_2 процентної ставки не може перевищувати 15% річних.
Зобовязання за кредитним договором позивач виконує належним чином, здійснює погашення кредиту та сплату процентів у визначені кредитним договором строки.
03 вересня 2012 року Відповідач своїм рішенням, в односторонньому порядку підняв ОСОБА_2 процентну ставку до рівня 20,71% річних та надав новий графік платежів уже на період з 23.10.2012 р. по 25.09.2017 р., тобто порушив підпункт 1.4.1.1.4. Кредитного договору, яким передбачалося, що максимальний розмір ОСОБА_2 процентної ставки не може перевищувати 15% річних.
На письмове звернення до Відповідача про скасування незаконного рішення про підвищення ОСОБА_2 процентної ставки до 20,71, останній, листом від 13.11.2012 р. № 02-68-23-3/9705, відмовився скасовувати таке підвищення, посилаючись на внутрішні нормативні документи ОСОБА_3 та технічну помилку працівників ОСОБА_3. Такі ж пояснення, листом від 06.06.2013 р. вих. № 300-300-5/1145 надані Відповідачем суду.
З матеріалів справи також вбачається, що після підвищення Відповідачем ОСОБА_2 процентної ставки до 20,71, Позивач вимушений був у період з 24.09.2012 р. по 09.10.2012 р. проходити лікування в умовах стаціонарного відділення Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова» з діагнозом: «Гіпертонічна хвороба ІІ стадії, 32 ступінь, ризик 3, Вегетативна дисфункція на резидуально-органічному фоні. Дипресивно-дисфорична симптоматика на резидуально-органічному фоні».
Враховуючи час захворювання та діагноз, суд вважає що захворювання Позивача знаходиться у причинному звязку з вищезазначеними діями Відповідача.
До початку розгляду цивільної справи по суті, Позивач погодився на пропозицію Відповідача врегулювати спір шляхом зниження підвищеної ОСОБА_3 ОСОБА_2 процентної ставки до рівня 15% річних, як передбачено Кредитним договором, не вимагаючи при цьому повернення надмірно сплачених коштів по підвищеній процентній ставці та відшкодування майнової і моральної шкоди. Для врегулювання спору Відповідач надав позивачу прект ОСОБА_4 угоди №2 якою, на равні зі зниженням ОСОБА_2 процентної ставки до рівня 15% річних, передбачено ряд умов, які обмежували права Позивача і ставили його в залежність від ОСОБА_3. Від підписання запропонованої ОСОБА_3 ОСОБА_4 угоди № 2 Позивач відмовився і почав вживати заходи для дострокового повернення споживчого кредиту, шляхом збільшення суми періодичних виплат.
ОСОБА_4 угоди №2, наданої ОСОБА_3 для його підписання Позивачем свідчить, що умови угоди не відповідають вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, а підпункти 2.1.5.1. та 2.1.11.1. 2.1.11.3. і Застереження №1 та №2 до них порушують права Позивача, встановлені п. 6 ч.1 ст. 4 та ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо вільного звернення до суду за захистом своїх порушених прав, а також вільного дострокового повернення споживчого кредиту тому, відповідно до ч. 1.ст.27 ЦК України, є нікчемними. З огляду на ці обставини, відмову Позивача від підписання ОСОБА_4 угоди №2 суд вважає закономірною.
Після відмови Позивача від підписання ОСОБА_4 угоди №2, Відповідач надав йому письмове повідомлення про те, що Банк в односторонньому порядку повернув в рахунок погашення основного боргу по Кредитному договору суму відсотків, нарахованих з моменту підвищення ставки, в розмірі 5 028,39 грн., а також повідомив про зниження з 01.03.2013 р. річної процентної ставки до рівня 15%, тобто усунув допущені порушення Кредитного договору. Це свідчить про визнання Відповідачем незаконності його дій щодо одностороннього підняття ОСОБА_2 процентної ставки до рівня значно вищого, ніж це передбачено Кредитним договором. Разом з тим, як свідчать матеріали справи, в порушення ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідне коригування кредитних зобовязань споживача у бік їх зменшення, Відповідачем не проведено, нового графіка платежів, які б підтверджували зниження річних відсотків та розрахунок щомісячних платежів по зниженим відсоткам, Банк не надав, а запропонував Позивачу отримати його самостійно згідно з Тарифами ОСОБА_3.
Враховуючи повторні неправомірні дії ОСОБА_3, які призвели до моральних та психічних переживань, що полягали у його щоденних душевних стражданнях, Позивач збільшив свої позовні вимоги у вигляді додаткового стягнення з Відповідача на його користь, як відшкодування за вчинення повторної моральної шкоди 100 000 гривень, а також намагаючись уникнути фінансової залежності від ОСОБА_3, вжив заходи і 22.08.2013 року достроково погасив кредит по Кредитному договору № 314/1007/11.
Спірні правовідносини між сторонами характеризуються як делікатні правовідносини, де вина відповідача презумується і тягар доказування протилежного лежить на особі, до якої предявлені вимоги відшкодування шкоди.
Суд доходить висновку, що ОСОБА_3 порушено положення частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 525, частин 4 та 6 ст. 1056-1 ЦК України та ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якими ОСОБА_3 забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.
Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», - споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав.
Відповідно до п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживчий кредит кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Таким чином після укладання кредитного договору № 314/1007/11 між позивачем та відповідачем виникли правовідносини споживача з кредитодавцем, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист прав споживачів», законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.
Відповідно до п.2 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про захист прав споживачів», до приведення у відповідність із цим законом інші нормативн-правові акти застосовуються в частині, що не суперечать цьому закону.
Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами на підставі кредитного договору, повинні регулюватись як Законом України «Про захист прав споживачів», так і іншими нормативно-правовими актами, які не суперечать зазначеному закону. Зокрема вони можуть регулюватись Цивільним кодексом України, Законом України «Про банки і банківську діяльність» та ін.
Згідно з п.4 ч.1 ст.611 ЦК України , у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: - відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно зі ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно п. 2 Постанови ПВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Таким чином, вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 544,40 гривень, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню.
Вимога щодо відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено відшкодування моральної шкоди за договірними правовідносинами.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 229,40 грн. з урахуванням вимог майнового та немайнового характеру.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 23, 1166, 1167 України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», про захист прав споживачів задовольнити частково.
Визнати недійсним підвищення ОСОБА_2 процентної ставки від 10.08.2012 р. з 15% річних до 20,71% річних за кредитним договором № 314/1007/11 від 23.09.2011 р., укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк».
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 229,40 грн.
В решті позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», про захист прав споживачів відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії

Суддя В.П. Мороз