Справа № 2-4582/13
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2013 року суддя Соломянського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 енд Ко.» про стягнення заборгованості з оплати праці,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 19.07.2013 року звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 64080 грн. заборгованості з оплати праці за умовами трудового договору від 01.01.2013 року, посилаючись на те, що працював в ТОВ «ОСОБА_2 енд Ко.» на посаді юриста з 03.10.2011 року по 25.06.2013 року та був звільнений за власним бажанням за ч. 3 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі: найменування позивача і відповідача, їх місце проживання або знаходження, поштовий індекс, номер засобів звязку, якщо такий відомий; зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Тобто в позовній заяві має містись посилання на те, до кого предявлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); докази, що підтверджують ці обставини.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобовязаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на предявлення позову та дотримання процесуального порядку його предявлення.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що даний позов не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки позивачем не викладено обставини, тобто юридично значимі факти, на основі яких він обґрунтовує заявлення вимоги до відповідача відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, з зазначенням доказів в підтвердження обґрунтування заявлених вимог або наявність підстав для звільнення від доказування.

Так, позивач, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості з оплати праці, посилається на п.6.1, 6.2 Трудового договору від 01.01.2013 року, укладеного між ним та відповідачем та на підставі якого, як позивач зазначає, між сторонами виникли трудові відносини, в якому визначеного, що в якості компенсації за грубі порушення роботодавцем трудових прав працівника (не індексація заробітної плати, не надання відпусток в належному обсязі, порушення норм робочого часу, несвоєчасна виплата заробітної плати, порушення умов оплати тощо) та з метою недопущення звільнення працівника у звязку з такими порушеннями роботодавець зобовязується не пізніше 1 липня 2013 року сплатити працівнику грошові кошти в розмірі 64080,00 грн., а в разі звільнення на будь-якій підставі, окрім порушення трудового законодавства працівником, в день припинення трудового договору.

Разом з тим, посилаючись на відповідну умову трудового договору, позивач не викладає обґрунтування виникнення права на отримання відповідної компенсації саме з оплати праці, тобто на підставі яких норм трудового законодавства у позивача виникло право на її отримання, а у відповідача обовязок щодо її сплати з урахування правовідносин, які виникли між сторонами, тобто які саме права чи інтереси позивача, як працівника були порушені, якими діями чи бездіяльністю відповідача як роботодавця та всупереч якої правової норми щодо кожного зазначеного порушення, який їх порядок відновлення.

Таким чином, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості з оплати праці, позивач, безсистемно викладаючи норми трудового законодавства, не викладає обставин саме щодо виду оплати праці, за яким виникла відповідна заборгованість, за який період, з яких підстав та розрахунку вона була нарахована щодо кожного порушення, з зазначенням доказів в підтвердження викладеному або наявності підстав для звільнення від доказування.

За таких обставин, зміст позовної заяви свідчить, що позивачем не викладені обставини в обґрунтування підстав та предмету позову, тобто, які права позивача порушені, якими саме діями відповідача, а також за яких обставин як правових підстав та чим саме передбачений таких спосіб захисту прав та інтересів позивача та покладення відповідного обовязку на відповідача згідно з нормами чинного трудового законодавства, що йому як працюючому в ТОВ «ОСОБА_2 енд Ко.» на посаді юриста має бути відомо.

Також згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивачки відповідачем, є обовязковими для особи, яка предявляє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Виходячи з вищенаведеного, позивачу необхідно викласти обставини в обґрунтування предявлених позовних вимог, виходячи з правовідносин, що склалися між сторонами, які його права, свободи чи інтереси були порушені, яким чином передбачені шляхи їх поновлення, чим визначений той засіб захисту права, який він просить застосувати, з посиланням на правові підстави, а також на докази в підтвердження кожної обставини на обґрунтування заявлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 енд Ко.» про стягнення заборгованості з оплати праці залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачем ухвали, шляхом подачі нової позовної заяви з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Розяснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: