Справа № 2-6162/13
У Х В А Л А

23 жовтня 2013 року суддя Соломянського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на житлове приміщення,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка 17.10.2013 року звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить виділити їй і відповідачу та визнати за кожним із них право особистої приватної власності по ? домоволодіння - житлового будинку, гаража та земельної ділянки, площею 0,0755 га (кадастровий номер 72153004), на якій вони розташовані, за адресою: м. Київ, вул. Гайсинська, 8.

Звертаючись з такими позовними вимогами, позивачка вказує на те, що за час шлюбу із відповідачем у 2000 році ними було розпочато і закінчено будівництво житлового будинку літ. «А», загальною площе 237,1 кв. м, та гаражу лі. «Б», на підтвердження чого надає технічний паспорт.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі, зокрема, зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Тобто в позовній заяві має містись посилання, зокрема, на те, до кого предявлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобовязаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на предявлення позову та дотримання процесуального порядку його предявлення.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що даний позов не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені обставини, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги про визнання права власності до відповідача, тобто ті юридично значимі факти, на основі яких звертається до суду та обґрунтовує свої вимоги відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, з зазначенням доказів в підтвердження обґрунтування заявлених вимог або наявність підстав для звільнення від доказування.

Зокрема, зміст позовної заяви свідчить, що позивачкою не викладені обставини щодо обґрунтування підстав та предмету позову, тобто, які права позивачки порушені, якими саме діями відповідача, та яким чином, предявляючи вимоги саме до відповідача, останній має визнати за позивачкою право власності, а також за яких обставин як правових підстав та чим саме передбачений таких спосіб захисту прав та інтересів позивачки.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка, звертаючись до відповідача з вимогою визнати за нею та відповідачем право власності на спірне майно, не зазначає правові підстави предявленої вимоги, а посилається лише на норму ст.331 ЦК України, яка регулює позасудовий порядок набуття права власності на новостворене майно та по своїй суті встановлює момент набуття права власності у особи, який надає їй підстави для його реєстрації, однак не є правовою підставою для захисту порушеного права власності в судовому порядку.

Виходячи зі змісту ч. 1, 2 ст. 331 ЦК, ч. 1 ст. 182 ЦК та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22.01.2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

З такого ж моменту виникає право власності на перероблену річ, створену з використанням іншої речі (матеріалу).

За таких обставин, суд має перевіряти, чи було питання оформлення права власності на будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право, оскільки суд не повинен заміняти органи, які зобовязані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови, тому необхідно зясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Таким чином, позивачкою не визначені підстави та повноваження суду для розгляду вимоги про визнання права власності в судовому порядку, за умови, що позивач не вичерпав можливості вирішити це питання відповідно до чинного законодавства, враховуючи, що суд не вправі перебирати на себе повноваження компетентного реєстраційного органу та виконувати функції інших органів, на які покладено обовязок оцінити готовність обєкта будівництва до експлуатації.

Крім того, при вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя після розірвання шлюбу рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2013 року в поділі зазначеного будинку за адресою: м. Київ, вул. Гайсинська, 8, їм було відмовлено, оскільки будинок не зареєстрований в органах реєстрації нерухомого майна.

Разом з тим, позивачка посилається на те, що для реєстрації права власності до державного реєстраційного органу необхідно подати відповідні заяви як позивачці, так і відповідача, а останній навмисно ігнорує відповідне прохання позивачки.

Проте, викладення обставин в обґрунтування таких доводів відповідно до норм чинного законодавства не надає, а також не посилається на докази, які б свідчили про перешкоду здійснити своє право на реєстрацію прав власності або відмову у здійсненні відповідних дій органом державної реєстрації.

До того ж, як вбачається з викладених позивачкою обставин, Апеляційний суд м. Києва при розгляді справи щодо поділу майна подружжя розяснив сторонам, що оскільки спірний будинок не пройшов державну реєстрацію, то право власності у сторін на нього, як на нерухоме майно не виникло, тому поділу між подружжям зазначений будинок не підлягає.

Разом з тим, позивачка, не заперечуючи в своїй позовні заяві відсутність до сього часу державної реєстрації, не викладає обставин в обґрунтування вимоги щодо виділу майна, право власності на яке у сторін ще не виникло, в натурі, та й відповідно, яким чином це на даний час породжує у неї право на захист у визначений нею спосіб.

До того ж, постановою Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розяснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним входом (квартиру), та виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовану квартиру.

Між тим, слід зазначити, що перепланування та переобладнання приміщень будинку у відповідності до норм ст.152 ЖК України можливе лише за наявності дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів за результатами висновку комісії, яка складається зі спеціалістів по будівництву, протипожежної, санітарної та інших служб, що в свою чергу проводиться на підставі звернення громадянина, на праві власності якому належить приміщення.

Крім того, в поданій позовній заяві не викладені обставини щодо обєднання в одній позовній заяві кількох вимог в одному провадженні, вирішення яких по своїй суті хоча й залежать один від одного, однак не виникає одночасно, що може ускладнити розгляд справи.

Також в позові не викладені обставини, якими позивачка обґрунтовує вимоги про визнання за відповідачем ? частини права власності на спірне майно, не викладає обставин як правових підстав, чим саме передбачений таких спосіб захист її прав та інтересів, враховуючи, що реалізація відповідного права належить кожному особисто або за відповідним дорученням.

Таким чином, в поданій позовній заяві не викладені обставини, якими позивачка обґрунтовує своє право кожної вимоги та правові підстави звернення саме до відповідача відповідно до норм матеріального права, а тому не визначено характер позову та не окреслено його предмет, який би характеризував те, на що спрямований позов, тобто саме, які права позивачки порушені, ким саме або якими діями відповідача, як вони взаємоповязані, тобто який характер мають правовідносини, що виникли між позивачкою та відповідачем саме з приводу даного спору, якими правовими нормами вони регулюються та чим передбачений такий шлях поновлення і яких саме порушених прав позивачки, враховуючи, що ст.16 ЦК України визначений перелік способів захисту порушених прав та інтересів осіб, а право на звернення до суду відповідно до ст.4 ЦПК України притаманне лише особі, яка звертається за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачкою не визначені ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості зясувати предмет спору та межі доказування.

Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних звязків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі.

Також згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивачки є обовязковими для особи, яка предявляє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Виходячи з вищенаведеного, позивачці необхідно викласти обставини в обґрунтування предявлених позовних вимог, виходячи з правовідносин, що склалися між сторонами, які її права, свободи чи інтереси були порушені та ким саме, яким чином передбачені шляхи їх поновлення, чим визначений той засіб захисту права, який вона просить застосувати, з посиланням на правові підстави, а також на докази в підтвердження кожної обставини на обґрунтування заявлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на житлове приміщення залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачкою ухвали, шляхом подачі нової позовної заяви з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Розяснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: