Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2170/13 Головуючий у 1 інстанції: Ачкасов О.М . Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2013 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кримської О.М.

суддів Подліянової Г.С.

Дашковської А.В.

При секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від " 13" березня 2012 року у справі за позовом прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах -Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області до ОСОБА_4, відділу Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, вилучення земельної ділянки та повернення її власнику,

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2011 року Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах - Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області до ОСОБА_4, відділу Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1 серія НОМЕР_2 в зв'язку із тим, що в ході прокурорської перевірки було встановлено, що ОСОБА_4 був незаконно виданий державний акт на право власності на земельні ділянку на підставі розпоряджень, що не відповідають вимогам Земельного кодексу України та іншим нормативно-правовим актам, які регулюють земельні правовідносини.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від " 13" березня 2012 року позов задоволено.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_4 15 липня 2010 року.

Зобов'язано відділ Держкомзему в Запорізькому районі Запорізької області скасувати вищезазначений акт на право власності на земельну ділянку.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, виданого на її ім'я 15 липня 2010 року.

Зобов'язано ОСОБА_4 повернути земельну ділянку, розташовану на території Долинської сільської ради, за межами населеного пункту, для ведення садівництва, площею 2 га, (кадастровий номер НОМЕР_1), власнику землі в особі Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити та інше. В мотивувальній та резолютивній частині рішення суду зазначається: встановлені судом обставини і визначення відповідно до них правовідносин; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким: назва статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався; резолютивна частина із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог, та інше.

Оскаржуване судове рішення ухвалене всупереч цим нормам.

Задовольняючи позов прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах - Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім"я ОСОБА_4, районний суд виходив з того, що при наданні у власність останній земельної ділянки були порушені вимоги земельного законодавства, а саме, ОСОБА_4 не була її користувачем, земельна ділянка надана без проекту відведення земельної ділянки, на земельній ділянці розташовані об"єкти нерухомості, що не належать відповідачці.

Проте з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав.

Положеннями ст.13 Конституції Українизатверджено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

В силу ст.321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.2 ст. 373 ЦК Україниправо власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.116, ст. 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За п."а" ч.1 ст.10 цього Кодексу до повноважень районних рад у галузі земельних відносин на території району належить розпорядження землями на праві спільної власності відповідних територіальних громад.

Отже, сучасне законодавство визначає, що необхідною умовою набуття права на земельну ділянку, яка перебуває в державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.

Статтею 15 Цивільного Кодексу Українизакріплено право кожної особи як на захист свого цивільного права, так і на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Водночас, окремо, статтею 16 Цивільного Кодексувстановлено, що захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу здійснюється особою в судовому порядку у визначений спосіб.

У статті 21 Цивільного Кодексу Українизаписано, що тільки суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Розгляд таких справ згідно з положеннями ст.15 ЦПК Українивідбувається за правилами цивільного судочинства.

За статтею 393 Цивільного кодексу Україниправовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

З викладеного суд приходить до висновку, що визнання державного акту про право на землю, без доведеності в суді незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого вони видані, не є можливим.

Власне, у ст.152 ЗК також йдеться про те, що захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування.

І зрештою, суд відзначає, що з точки зору рішення Конституційного Суду України № 7-рп-2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб саме в судовому порядку.

Підсумовуючи, суд вважає, що рішення органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Інших способів скасування рішення органів місцевого самоврядування за цим спором діючим законодавством не передбачено.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації № 986 від 31.05.2010 року надано дозвіл десятьом громадянам, в тому й числі відповідачці ОСОБА_4, на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам на території Долинської сільської ради щодо земельної ділянки загальною площею 20, 000 га для ведення особистого селянського господарства.

Надалі, розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації № 1209 від 13.07.2010 року було затверджено вказану вище технічну документацію із землеустрою та передано у власність громадянам згідно додатку земельні ділянки загальною площею 17,300 га із земель, які перебували в оренді ТОВ "Агрофірма "Хортиця".

15.07.2010 року ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку на території Долинської сільської ради для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га Серія НОМЕР_2 на підставі розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 1209 від 13.07.2010 року.

Звернення до суду реалізується пред'явленням позову (ст.118 ЦПК).

Як видно, позовні вимоги прокурора базуються лише на визнанні недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2, виданого на ім"я ОСОБА_4

В позові прокурор не ставить питання про визнання незаконними Розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 986 від 31.05.2010 року та Розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 1209 від 13.07.2010 року на підставі яких був виданий вищезазначений акт.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що прокурор звертався з адміністративним позовом до Запорізького окружного адміністративного суду про визнання недійсним та скасування розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 986 від 31.05.2010 року "Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам на території Долинської сільської ради". Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 26.10.2011 року цей позов був задоволений. Однак, зазначена постанова не набрала законної сили, оскільки за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2012 року по цій справі відкрито апеляційне провадження (а.с. 137-139).

Доказів, які б свідчили про те, що прокурор звертався з позовом про визнання незаконним розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації № 1209 від 13.07.2010 року, на підставі якого був виданий спірний акт, матеріали справи не містять.

Отже, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 152 ЗК України, за відсутності вимог прокурора про визнання незаконними розпоряджень Запорізької районної державної адміністрації, на підставі яких був виданий державний акт про право власності на землю відповідачці ОСОБА_4, та без визнання їх незаконними, передчасно визнав недійсним акт про право власності на землю виданого на ім'я відповідачки.

Слід додати, що відповідно до частини першої статті 9 Конституції Україничинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини1950 року, Перший протокол та протоколи №2, 4,7,11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила".

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"застосовував рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Доводами позову та доданими до матеріалів справи доказами, прокурором не доведена не правова (протизаконна) поведінка відповідачки при приватизації спірної земельної ділянки.

Крім того, з матеріалів справи вбачаться, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, ОСОБА_6 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_3. Відповідно до договору дарування від 30.06.2010 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 нерухоме майно, яке знаходиться на спірні земельні ділянці. Однак, вирішуючи питання про визнання державного акту, виданого на ім"я ОСОБА_4 недійсним, та зобов"язавши останню повернути спірну земельну ділянку Запорізькій районній державній адміністрації Запорізької області, суд в порушенні вимог ч. 4 ст. 10, ст. 33 ЦПК України не вирішив питання щодо залучення до справи в якості відповідача або співвідповідача власника спірної земельної ділянки ОСОБА_3

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п.1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від " 13" березня 2012 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення наступного змісту. В задоволенні позову прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснити відповідні функції у спірних правовідносинах - Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області до ОСОБА_4, відділу Держкомзему у Запорізькому районі Запорізької області, третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, вилучення земельної ділянки та повернення її власнику - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: