Справа № 2/202/139/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 грудня 2013 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Мороза В.П.

при секретареві - Матухно І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2012 року позивачка звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою. В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що вона є власником АДРЕСА_1 та просила суд виселити відповідачку.

Позивачка у судове засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Відповідачка позовні вимоги не визнала, суд просила у їх задоволенні відмовити.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.8) та свідоцтва про право власності на житло (а.с.9), була власницею АДРЕСА_2.

Батьками ОСОБА_2 (дівоче прізвище Яриз) є ОСОБА_3 та ОСОБА_1. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належала на праві власності по ? частині кожному квартира АДРЕСА_3, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно та Свідоцтвом про право власності на житло від 08.05.2003 року.

Згідно п. 23 Постанови ПВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, рішенням Індустріального районного суду від 25 жовтня 2013 року визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Отже, право відповідачки щодо володіння та користування АДРЕСА_1 прямо гарантується Конституцією України та відповідними нормами матеріального права, що не дає підстав для задоволення позову ОСОБА_1, як співвласника зазначеної квартири.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, однак вимоги позивачки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На підставі викладеного, керуючись Постановою ПВСУ № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 16, 316-319, 391 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення з квартири відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.П. Мороз