Справа №2/489/1088/13
Ленінський районний суд м. Миколаєва
___________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2013 р. м. Миколаїв

Ленінський районній суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Коновця М.С.

при секретарі - Михайловій А.О.

за участю:

позивача: ОСОБА_1;

представник відповідача: ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу

За позовом: ОСОБА_1;

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мономакс";

про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників,

суд встановив наступне:

27.02.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мономакс" про зобов'язання відповідача виплатити йому середню заробітну плату за вимушені прогули з 01.01.2013 р. та стягнення моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що його було незаконно звільнено 16.10.2012 р. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.12.2012 р. позивача було поновлено на роботі, та стягнуто на його користь 2654,08 грн. та 200 грн. моральної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20.02.2013 р. рішення було залишено без змін.

Позивач наполягає на тому, що відповідачем грубо ігноруються рішення суду, його на роботі не поновлюють, належні йому кошти не сплачують.

На підставі вищевикладеного позивач просить суд зобов'язати відповідача виплатити йому середню заробітну плату за вимушені прогули з 01.01.2013 р. та стягнути моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.

Відповідач проти позовних вимог заперечує з підстав викладених у запереченнях за вх. № 7436 від 20.03.2013 р. та зазначає, що за час відсутності Позивача на роботі змінились технічні умови виконання робіт, а тому керівником підприємства було видано наказ про вимушений простій.

Досліджуючи матеріали справи, аналізуючи норми чинного законодавства, що стосується суті спору, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до положень ст.ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на невиконання відповідачем рішень судів про поновлення його на роботі. Саме з цих підстав позивач заявляє вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Проте, як вбачається з наявних матеріалів справи, а саме: наказу № 12-к від 24.12.2012 р., копії трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.19), пояснювальної ОСОБА_1 (а.с.35), відповіді Департаменту праці та соціального захисту населення від 19.03.2013 р. за вих. № 1004/1213-16-05 (а.с.43-44), відповіді Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 31.01.2013 р. за вих. № 03-30-149 (а.с.59-62) позивача було поновлено на роботі 24.12.2012 р. та внесено відповідний запис до трудової книжки. Із зазначеним наказом ОСОБА_1 ознайомлено під особистий підпис.

Окрім того лікарняний ОСОБА_1 за період з 14.01.2013 р.по 18.01.2013 р., також було оплачено підприємством, що не заперечувалось сторонами в ході розгляду справи.

З урахуванням вищезазначеного підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.01.2013 р. відсутні, і як наслідок відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши докази, долучені до справи, щодо їх належності та допустимості оцінивши їх в сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, як необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст.ст.14,60,62,212-214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя