"21" листопада 2013 р.

Справа 2024/7957/13
№2/642/161/2013
Р ІШ Е Н Н Я

Іменем України

21 листопада 2013 року

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Клименко О. І.

при секретарі - Котляровій М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ТОВ юридична фірма «Баярд» про стягнення боргу , суд ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3Г, в якому просить суд стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 суму боргу, еквівалентну 68 299 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, суму штрафу (пені) в розмірі 7 826 000 грн., судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору в сумі 3 219 грн. В обґрунтування свого позову посилався на те, що 21.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований нею в реєстрі за № 2510, за умовами якого відповідачі отримали від позивача валютні цінності у вигляді в натурі 65000 доларів США, які зобов'язалися повертати частинами з розстроченням в строк до 21.07.2011 року, в порядку відповідно до графіку виплат, зазначеного в п.1 договору позики, але порушили свої зобов'язання і повернули позивачеві лише 8 750 доларів США. На вжиті позивачем заходи позасудового врегулювання спору відповідачі не відреагували, відповідь на письмову вимогу позивача від 22.08.2012 року не надали. У зв'язку з цим, представник позивача просить стягнути з відповідачів на користь позивача гривневий еквівалент неповернутої частини валютних цінностей в сумі 56250 доларів США, процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 9 818 доларів США, трьох відсотків річних від простроченої поверненням суми 2 231 долар США та передбачених договором штрафу (пені) за 559 днів по 14 000 грн. за кожен день прострочення зобов'язань в сумі 7 826 000 грн.

В письмових запереченнях на позов відповідач ОСОБА_2 посилався на укладання ним договору позики під впливом важких обставин, викликаних важкою хворобою свого батька, зазначив, що єдиною можливістю швидко отримати необхідні для лікування гроші було укладання договору позики з позивачем під заставу нерухомого майна, яке належить родині. Виконував зобовязання по договору позики до квітня 2011 року до моменту взяття кредитора під варту і за цей час повернув позивачу 8750 доларів США. ОСОБА_2 частково заперечував проти стягнення суми основного боргу посилаючись на те, що фактично отримав від позивача 50 000 доларів США, а не 65 000, як зазначено в договорі позики, з яких 8750 доларів США він повернув кредитору. Відповідач ОСОБА_2 повністю заперечує проти стягнення нарахованого позивачем штрафу, оскільки вважає, що встановлення штрафу в твердій грошовій сумі суперечить положенням Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю, посилаючись на підстави, зазначені у позовній заяві.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2, який на підставі довіреності виступав і в якості відповідача ОСОБА_3 з»явився. Проти задоволення позову заперечував частково, визнавши позов частково, в частині стягнення суми еквівалентної 41250 доларів США. В іншій частині проти вимог ОСОБА_1 заперечували. Посилалися на те, що отримана сума позики була меншій ніж сума зазначена в договорі. А саме фактично було отримано від позивача 50 000 доларів США, а не 65 000, як зазначено в договорі позики. Також , посилався на необґрунтованість нарахування позивачем штрафу (пені) в розмірі 14000 грн. за кожний день прострочки, оскільки вважає, що встановлення штрафу в твердій грошовій сумі суперечить положенням Цивільного кодексу України. Також, вказав на те, що , що їхні боргові зобовязання стосовно повернення позивачу в натурі валютних цінностей по договору позики від 21.07.2010 р. в достатній мірі забезпечені іпотечним майном вартістю 1 500 000 грн. за договором іпотеки від 21.07.2010 р., а саме нежитловими приміщеннями цокольного поверху №№ 12-21, зальною площею 99,8 кв.м. в будинку №9 по вул. Революції в місті Харкові. І позивач мав можливість невідкладно задовольнити свої вимоги по договору позики за рахунок вказаного іпотечного майна, заставленого ТОВ «Юридична фірма «БАЯРД». На вимогу позивача 21.07.2010 р. одночасно з укладанням договору позики з довіреною особою позивача - ОСОБА_5 також було укладено договір комісії для продажу нежитлових приміщень цокольного поверху №№ 12-21, зальною площею 99,8 кв.м. в будинку №9 по вул. Революції в місті Харкові. Крім того, відповідачем ОСОБА_2, були надані письмові заперечення, в яких відповідачі посилаються на те, що укладання даного договору позики було здійснено під впливом важких обставин, викликаних важкою хворобою батька відповідача ОСОБА_2, зазначив, що єдиною можливістю швидко отримати необхідні для лікування гроші було укладання договору позики з позивачем під заставу нерухомого майна, яке належить родині. Виконував зобовязання по договору позики до квітня 2011 року до моменту взяття кредитора під варту і за цей час повернув позивачу 8750 доларів США.

В судовому засіданні за клопотання відповідача ОСОБА_2 в якості третьої особи по справі було визнано ТОВ юридична фірма «Баярд».

Представник третьої особи ОСОБА_6 в судове засідання з»явився. Проти задоволення позову заперечував частково. Посилаючись на той факт, що сума позики, яка надавалась відповідачам була фактично меншою ніж та що зазначена в договорі позики від 21.07.2010 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований нею в реєстрі за № 2510. Стосовно вказаної позивачем суми штрафних санкцій зазначив, що дана сумма не підлягає задоволенню, так як відповідач ОСОБА_2 намагався виконувати вимоги даного договору та повертати частково суму боргу, однак позивач ОСОБА_1 знаходився в Харківському слідчому ізоляторі, і відповідач ОСОБА_2 був позбавлений можливості продовжувати повертати борг шляхом розстрочки.

Суд, заслухавши сторони, перевіривши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 21.07.2010 р. між ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з іншої сторони був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 і ОСОБА_3 валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 65 000 доларів США, а останні зобов'язалися повернути ОСОБА_7 валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 65 000 доларів США не пізніше 21.07.2011 р., в порядку та строки відповідно до умов п. 1 договору позики, а саме: по 1250 доларів США не пізніше 21 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 21.06.2011 р. і 51250 доларів США - в термін до 21.07.2012 р.

Згідно ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Договір позики від 21.07.2010 р. укладений сторонами в письмовій формі і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 2510. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги доказів, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Укладаючи договір позики від 21.07.2010 р., в пункті 4 договору відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 стверджували, що зазначені в цьому договорі валютні цінності вони отримали від ОСОБА_1 ще до підписання цього договору. В пункті 12 договору позики зазначено, що відповідачі отримали нотаріально посвідчену копію договору, яка може бути використана будь-де, як достатній доказ факту його укладення та певних його умов.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідачі після укладання договору позики від 21.07.2010 р. цим правом не скористались, належним чином виконували свої зобовязання по договору щодо поточних повернень до квітня 2011 року включно, і таким чином повернули позивачу валютні цінності в натурі на загальну суму 8 750 доларів США, що визнається обома сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Зважаючи на викладене, суд критично ставиться до пояснень відповідача ОСОБА_2 і не приймає до уваги його твердження про отримання від ОСОБА_1 у позику валютних цінностей в сумі, яка менша за вказаний в договорі розмір. Також суд не приймає до уваги твердження відповідача про нарахування позивачем відсотків за користування позикою в розмірі 2,5 % на місяць, що становить 30% річних. Відповідно до змісту договору від 21.07.2010 року, погоджені сторонами умови надання та повернення позики не містять обовязку позичальника сплачувати будь-які відсотки за користування валютними цінностями. Зважаючи на відсутність в договорі позики умов щодо порядку сплати процентів вказаний договір укладено сторонами як безвідсотковий.

Відповідно до положень норм ст. ст. 526, 530, 611, 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу норми ч. 1 ст. 61 ЦПК України, судом достовірно встановлено, що відповідачі за договором позики від 21.07.2010 року не повернули позивачу валютні цінності в сумі 56 250 доларів США, у зв'язку з чим суд вважає вимогу позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на його користь гривневого еквіваленту цих коштів обґрунтованою і приходить до висновку про необхідність її задоволення.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк.

Нормою ч. 3 ст. 614 ЦК України обов'язок доведення відсутності своєї вини в зобов'язанні покладений на особу, яка порушила зобов'язання.

Представником позивача ОСОБА_8 надані суду докази направлення ним боржникам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вимоги від 22.08.2012 року про виконання зобов'язання і повернення кредиторові ОСОБА_1 боргу за договором позики із пропозицією сплатити борг представникові з належним чином оформленими повноваженнями, виконати його у передбачений ст. 537 ЦК України спосіб або повідомити про наявні проти цієї вимоги заперечення. Зазначену вимогу відповідачі проігнорували, позичені валютні цінності в натурі не повернули, заперечень не надіслали.

Доказів намагання виконати свої зобов'язання перед ОСОБА_1В або направлення йому претензій щодо неможливості повернути борг через його відсутність відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 суду не надали.

Твердження відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про неможливість виконати свої зобов'язання за договором позики у зв'язку з перебуванням позивача ОСОБА_1 під вартою в СІЗО з квітня 2011 року суд не приймає до уваги, бо ст. 613 ЦК України чітко обумовлені обставини, з якими закон пов'язує настання прострочення кредитора, зокрема не вчинення кредитором дій, без чого боржник не міг виконати своє зобов'язання. Відсутність кредитора по грошових зобов'язаннях до такої обставини не відноситься.

На випадок відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання на підставі вимог ст. 537 ЦК України надає боржникові за грошовим зобов'язанням право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса або нотаріальної контори.

У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що саме з вини відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квітня 2011 року не здійснювались поточні повернення, а також не здійснено остаточне повернення позики в строк до 21.07. 2011 року, передбачене сторонами в пункті 1 договору позики від 21.07.2010 року.

Відповідно до пункту 4 договору позики прострочкою виконання зобов'язань позичальником за цим договором є недотримання строку сплати будь-якого з поточних платежів більш ніж на п'ять днів.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 порушили виконання своїх зобов'язань за договором позики від 21.07.2010 року перед ОСОБА_1 вже з 26.03.2011 року.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Представником позивача ОСОБА_1 розмір трьох процентів річних від простроченої поверненням відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 суми позичених валютних цінностей розрахований за період з 26.03.2011 р. по 05.10.2012 р. в розмірі 2231 доларів США.

В силу норми ст. 11 ЦПК України, вимога позивача про стягнення з відповідача гривневого еквіваленту трьох процентів річних підлягає задоволенню саме в цьому розмірі.

Враховуючи, що за погодженими сторонами умовами договору позики від 21.07.2010 року позикодавець не має права на отримання від позичальника відсотків за користування валютними цінностями, порядок одержання процентів договором також не встановлено, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 гривневого еквіваленту 9 818 доларів США, нарахованих позивачем як процентів за користування позикою за період з 21.07.2010 року по 05.10.2012 року, визначених на рівні облікової ставки Національного банку України згідно ст. 1048 ЦК України. На підставі чого, суд вважає, що в задоволенні цієї частини позовних вимог позивачу необхідно відмовити. .

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

В пункті 6 договору позики від 21.07.2010 року сторони встановили, що за прострочення виконання своїх зобов'язань позичальники ОСОБА_2 і ОСОБА_3 повинні сплатити на користь позикодавця ОСОБА_1 штраф (пеню) в розмірі 14 000 грн. за кожен день прострочення.

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 суми штрафу (пені) в розмірі 7 826 000 грн. представник позивача ОСОБА_1 вказує на факт порушення відповідачами строків виконання своїх зобовязань по договору позики, яке мало місце в період з 26.03.2011 року по 05.10.2012 року, тобто упродовж 559 днів.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 повністю заперечують проти позову в даній частині стягнення неустойки - штрафу (пені), стверджують, що положення пункту 6 договору, яким встановлено порядок визначення штрафу (пені) фіксованою сумою в 14 000 грн. за кожен день прострочення, суперечать нормам чинного цивільного законодавства, а тому не підлягають застосуванню.

Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. В ч.3 ст. 549 ЦК України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Наведені норми не є диспозитивними, а тому сторони правочинів не можуть на власний розсуд визначати неустойку іншим чином, ніж зазначено ст.549 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 ст.203 ЦК України).

Недодержання сторонами в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.1 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину. (ч.1 ст.215 ЦК України) . Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. (ч.1 ст.216 ЦК України)

Дослідивши зміст пункту 6 договору позики від 21.07.2010 року суд дійшов висновку про його невідповідність вимогам ст. 549 ЦК України, а також про наявність підстав для визнання цієї частини правочину недійсною згідно нормам статей 203, 215 ЦК України.

Тому суд відмовляє в задоволені позовних вимог позивача ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 7 826 000 грн. штрафу (пені), оскільки вони є незаконними.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

За ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

На підставі вказаного, суд приходить до висновку, що загальний розмір основного боргу відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_1 складається із суми додатків неповернутої суми валютних цінностей за договором позики в розмірі 56 250 доларів США та трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу в розмірі 2 231 доларів США і дорівнює 58 481 долар США, що згідно офіційного курсу НБУ на день постановлення рішення на рівні 799 грн. 30 коп. за 100 доларів США, становить 467438 грн. 63 коп. , і позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню в повному обсязі. В іншій частині в задоволенні позовних вимог суд вважає необхідним - відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору по 89 грн. 87 коп. з кожного, що є пропорційним сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 192, 203, 215, 230, 253, 256, 258, 267, 526, 530, 533, 537, 546, 548-551, 610 - 614, 625,627, 629, 1046 - 1051 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 27, 31, 58 - 61, 88, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ТОВ юридична фірма «Баярд» про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 58481 (пятдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят один ) доларів США, що згідно курсу НБУ еквівалентно 467438 (чотириста шістдесят сім тисяч чотириста тридцять вісім) грн.. 63 коп..

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 179 ( сто сімдесят девять) грн.. 74 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3 процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 9818 доларів США, суми штрафу ( пені) в розмірі 7826000 ( сім мільйонів вісімсот двадцять шість тисяч) грн.. 00 коп. відмовити.

Рішення по справі може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

З повним текстом рішення маєте можливість ознайомитися 26 листопада 2013 року о 15.00 год.

Суддя : О. І. Клименко