Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

27 березня 2013 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Бортяна К. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Біла Церква цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину майна,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з листопада 1994 р. і в період шлюбу придбали разом однокімнатну квартиру №67 в ОСОБА_4 Линника 9, в якій позивач з дітьми проживає і на сьогодні. В жовтні 2012р. позивач дізналася про зміну власника цієї квартири, з 11.03.2005 р. власником зазначеної квартири на підставі договору дарування є ОСОБА_3, сестра відповідача ОСОБА_2 Позивач, вважаючи дану квартиру спільною власністю з ОСОБА_2, просить суд визнати договір дарування квартири №67 в буд. №9 по вул. ак. Линника в м. Біла Церква частково недійсним, визнати зазначену квартиру спільною подружньою власністю та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належно, зокрема, було надано оголошення про виклик в судове засідання на розгляд даної справи в ЗМІ (газети "Час Київщини", "Замкова Гора"), відповідач ОСОБА_2 особисто, під розписку був повідомлений про розгляд даної справи. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст..224 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи № 2-14196 за 2004 рік, дослідивши матеріали даної справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 20.03.1996 року виконком Білоцерківської міської ради народних депутатів та ОСОБА_2 уклали договір продажу однокімнатної квартири, загальною площею 35,06 кв.м за адресою АДРЕСА_1. Наведене підтверджується копією договору продажу квартири (а/с6).

Відповідно до ордеру на житлове приміщення виданому відповідачу ОСОБА_2 28.07.1998р., йому як одинокому було надано ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. (а/с30).

Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 25.10.2004 р. у справі № 2-14196 за ОСОБА_2 визнано право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3. (а/с 10-11).

Відповідно до довідки №3618 від 09.10.2012р., наданої КП "Білоцерківське МБТІ" право власності на АДРЕСА_4 було зареєстрованоза гр. ОСОБА_2 на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 25.10.2004р. А на підставі договору дарування, посвідченого Білоцерківським приватним нотаріусом ОСОБА_5 11.03.2005 р. за № 2193 право власності на зазначену квартиру зареєстровано за гр. ОСОБА_3 (а/с12).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу - 01.11.1994р. позивач ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 (а/с 7), а 12.11.2003 року позивач розірвала шлюб з ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а/с8).

З наведеного вище слідує, що договір купівлі квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_2 укладав в період шлюбу з позивачем, (в 1996році), а також, ордер на вселення в зазначену квартиру було видано ОСОБА_2 в період його шлюбу з позивачем, (в 1998р.). Тобто, судом достовірно встановлено, що зазначена квартира була придбана в період шлюбу подружжя ОСОБА_2.

Відповідно до довідки за № 298 від 20.03.2013р. наданою КП ЖЕК №6, в спірній квартирі зареєстровані позивач, відповідач ОСОБА_2 та їх дочка ОСОБА_6 та дочка позивача ОСОБА_7 Згідно матеріалів даної справи позивач була знята з реєстрації в с. Адамівка Погребищенського району Вінницької обл.14.07.1998р., та 26.08.1998 року зареєструвала своє місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1. Наведене підтверджується зібраними матеріалами справи та поясненнями позивача.

Встановленим є те, що відповідач ОСОБА_2 приховав факт свого одруження з позивачем при отриманні ордеру на квартиру, який було видано на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.03.1996р., не надав інформації про склад своєї сім'ї, про осіб, які зареєстровані в спірній квартирі. З наведеного слідує, що відповідач ОСОБА_2 бажав визнати право власності на спірну квартиру, лише, за собою, а тому після розірвання шлюбу з позивачем звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру, а не звернувся до Комунальної служби приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква .

В судовому засіданні встановлено, що в 2004 році на час розгляду судом справи про визнання права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2, шлюб між ним та позивачем був вже розірваний, однак позивач з дітьми в даній квартирі постійно, з серпня 1998р., і на сьогодні проживають та позивач вважає цю квартиру спільною сумісною власністю з відповідачем ОСОБА_2

Так, відповідно до ч.2 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім"ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов"язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Відповідно до п.20 Положення "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян", затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992р. (яке діяло на час виникнення правовідносин) при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере довідку про склад сім"ї та займані приміщення.

Але як було зазначено вище в рішенні, відповідач ОСОБА_2 пішов іншим шляхом, - не бажав приватизовувати квартиру, так як вимушений був би надати довідку про склад сім'ї, інформацію про всіх зареєстрованих осіб на час приватизації житла, а тому, відповідач звернувся до суду, пославшись на виниклий спір - небажання платити 1% від загальної вартості житла, приховав відомості про зареєстрованих осіб в спірній квартирі, та як наслідок, став єдиним власником цієї квартири. Тобто, встановлено, що оформлення права власності на спірну квартиру відбулося без дотримання вимог ст. 345 ЦК України, ЗаконуУкраїни "Про приватизацію державного житлового фонду" та Положення "Про порядок передачі квартир у власність громадян".

В судовому засіданні встановлено, що в березні 2005 року відповідач ОСОБА_2 подарував спірну квартиру своїй сестрі ОСОБА_3 відповідачу по даній справі, яка, лише, в липні -серпні 2012 року звернулася в ЖЕК та переоформила особовий рахунок даної квартири на своє ім'я, що і послугувало виникненню ряду питань та підозри у позивача з даного приводу. Наведене підтверджується оглянутими квитанціями на сплату комунальних послуг.

Як пояснила в судовому засіданні позивач, наприкінці серпня 2012 року, вона отримала квитанцію про оплату комунальних платежів і здивувалася тому, що особовий рахунок квартири записаний на ОСОБА_3, звернулася за правовою допомогою і в жовтні 2012 року їй стало відомо, що квартира де вона проживає більше 15 років, переоформлена та належить з 2005 року сестрі її бувшого чоловіка, що і змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. Позивач, також, суду пояснила, що документами на оформлення квартири займався її бувший чоловік із своїм дядьком, який знався в цих питаннях. Квартиру АДРЕСА_6 позивач разом з чоловіком купували за спільні гроші подружжя для проживання їхньої сім'ї. До листопада 2003 року позивач з відповідачем ОСОБА_2 проживали однією сімєю в своїй квартирі, де і залишаються зареєстрованими на сьогоднішній день. Відповідач ОСОБА_3 ніколи не проживала і не була зареєстрованою в спірній квартирі. Позивач в силу обставин, довіряючи бувшому чоловіку та не знаючи всіх нюансів оформлення документів на житло, будучи неосвіченою в даних питанням, вважаючи себе власником половини спірної квартири, не витребувала у відповідача документів на квартиру, не з'ясовувала належність житла.

Встановлено, що позивач не була залучена до розгляду судом справи за позовом ОСОБА_2 в 2004 році про визнання за ним права власності на спірну квартиру. З огляду наведеного, суд вважає, що до даних позовних вимог можливо не застосовувати положення про строки позовної давності. Суду не надано доказів протилежному, тобто не має відомостей про те, що позивач знала про визнання права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_2 та про укладення в березні 2005року договору дарування спірної квартири, за яким власником житла стала ОСОБА_3

Оскільки спірне майно було набуте подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в 1996 році, то до цих правовідносин слід застосовувати законодавство, що діяло на той час, тобто норми КпШС УРСР.

Так, відповідно до ст.22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1ч.3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного із них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1, ч.4 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже, виходячи з наведеного, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_7, оскільки вона придбана в період шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки подружжя є рівними. Відповідно, підлягає визнанню частково недійсним договір дарування зазначеної квартири від 11.03.2005 року за № 2193, посвідчений Білоцерківським приватним нотаріусом ОСОБА_5 Таким чином, оцінивши всі надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачів на користь позивача судові витрати по справі, що складаються з судового збору в сумі 800 грн., сплачені позивачем при подачі позовної заяви до суду.

Враховуючи наведене та керуючись ст.22 КпШС УРСР, ст..203,228,328,345,369 ЦК України, ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", Положенням "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян", затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992р. № 56, ст.ст.10, 60, 88, 209, 212-215, 224-226, 228,232, 296 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_8 недійсним.

Визнати квартиру №67 будинку №9 по вул. ак. Линника в м. Біла Церква Київської області спільною подружньою власністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири №67 буд. №9 по вул. ак. Линника в м. Біла Церква Київської області.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі 800 (вісімсот) грн.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_8