Провадження № 22-ц/783/5641/13 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:46
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2013 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Служалі А.Ю.,

за участю ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4; ОСОБА_5 - представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_6, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просила суд провести поділ майна та стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину від вартості автомобіля марки „Шевроле Авео", 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 26.01.2007 року був укладений шлюб з відповідачем, під час якого в 2009 році ними було придбано автомобіль марки „Шевроле-Авео", 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, власником якого зареєстровано відповідача і яким той користується одноособово, хоча він придбаний за спільні кошти подружжя.

Оскаржуваним рішенням вище згаданий позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивачки 29 803 грн. 05 коп. в якості компенсації 1/2 вартості спільного майна та 214 грн. 60 коп. судового збору, а також 73 грн. 40 коп. в дохід держави.

Дане рішення оскаржив представник відповідача ОСОБА_5

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що судом при ухвалені оскаржуваного рішення помилково застосовано положення ст.ст. 60, 65, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України та Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», оскільки вважає, що до спірних правовідносин необхідно було застосовувати положення ст. 51 Сімейного кодексу України та п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - у зв'язку з тим, що спірне майно належить до особистої приватної власності відповідача (апеллянта) як таке, що було набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Вважає, що наведене стверджується рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 11 березня 2013 року у справі № 464/2008/13-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики (яке не оспорювалося та набрало законної сили), яким встановлено, що 15 травня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого ОСОБА_7А передав ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 38 100 грн., що підтверджувалося розпискою, згідно з якою ОСОБА_6 зобов'язувався повернути вказані кошти до 18.05.2012 року, однак у вказаний строк не повернув і в рахунок погашення заборгованості 01.10.2012 року передав ОСОБА_7 автомобіль марки „Шевролет Авео", вартість якого відповідно до довідки-рахунку від 08.12.2012 року становить 25 000 грн., а непогашену заборгованість по розписці в сумі 13 100 грн. було стягнуто вище згаданим рішенням суду, яке у подальшому було виконано ОСОБА_6 самостійно, що підтверджується Постановою про закінчення виконавчого провадження ВП № 37460845 від 19.04.2013 року.

Вважає, що судом неправомірно не було взято до уваги те, що вартість автомобіля на момент його придбання становила 20 230 грн., а на момент його передання в рахунок часткового погашення заборгованості за договором позики становила 25 000 грн., однак було враховано лише висновок експерта про визначення ринкової вартості автомобіля, який проводився без фактичного огляду транспортного засобу, а лише на підставі нормативних даних.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 51 Сімейного кодексу України (якою апелянт обгрунтовує доводи апеляційної скарги) встановлено, що дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, однак щодо наведеного між сторонами спір відсутній, а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд мав би керуватися згаданою нормою матеріального права, є надуманими і до уваги прийматися не можуть.

Системний аналіз норм Сімейного кодексу України свідчить про те, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а відтак при виникненні спору про це саме на ту сторону спору, яка стверджує про придбання майна за кошти, які належали їй особисто, покладається обов'язок доказування цієї обставини.

Позивачка ОСОБА_4 до участі у розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики не залучалася (а.с. 56), а відтак рішення суду по згаданій справі не звільняє відповідача ОСОБА_6 від доказування у іншій справі - про поділ майна подружжя - того факту, що спірний автомобіль під час шлюбу ним придбано за кошти, які належали йому особисто.

Доводи апеляційної скарги не містять пояснень щодо необхідності позики на придбання спірного автомобіля, який згідно звіту про його ринкову вартість від 19.05.2009 року на час його придбання ОСОБА_6 коштував 20 230 грн. (а.с. 75), у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 38 100 грн.

Крім цього, договір відчуження автомобіля іншій особі у відповідності до ч. 3 ст.208 ЦК України та постанови КМ України від 07.09.1998 року № 1388 слід вчиняти у письмовій формі, однак такий договір відчуження спірного автомобіля іншій особі (по версії апелянта - в рахунок часткового погашення боргу за договором позики) в матеріалах справи відсутній, так само, як відсутні докази про переоформлення цього автомобіля на іншу особу в реєструючих органах, а відтак доводи про таке відчуження грунтуються лише на поясненнях представника відповідача (апелянта), який безспірно є заінтересованою особою, яка (однак) не була особисто учасником подій на які вона посилається, а відповідач ОСОБА_6 особистої участі у розгляді даної справи взагалі не приймав, а відтак і не міг бути допитаним судом за правилами допиту свідків.

В той же час, в оскаржуваному рішенні наведено детальний аналіз норм матеріального права, які підлягали застосуванню під час розгляду справи про поділ майна подружжя, і доводи апеляційної скарги висновків рішення суду про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власностю подружжя, не спростовують.

По справі ухвалою суду від 15.02.2013 року було призначено автотоварознавчу експертизу на предмет визначення ринкової вартості спірного автомобіля, у зв'язку з чим відповідача було зобов'язано представити в розпорядження експерта цей автомобіль (а.с. 35), однак згадана вимога суду відповідачем виконаною не була (без будь-яких пояснень), а тому автотоварознавчу експертизу було проведено без огляду автомобіля - згідно наданих документів.

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що експертизу автомобіля було проведено без його фактичного огляду, а лише на підставі нормативних даних, до уваги прийматися не можуть.

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_6, відхилити та залишити рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 червня 2013 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: