РІШЕННЯ

Іменем України

20.12.2013 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Зотько Т.А.

при секретарях Самойловій М.М., Корнюшкіній Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-особа: Служба у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання незаконним виселення, визнання права користування квартирою та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1,що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом до відповідачів, який в ході розгляду справи судом був уточнений позивачем, про визнання незаконним виселення, визнання права користування квартирою та вселення, посилаючись на той факт, що 20.02.2010 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Перебуваючи в шлюбі, вона разом з чоловіком та дитиною проживали в квартирі АДРЕСА_1, що належить відповідачам на праві власності. Після народження дитини місце проживання сина було зареєстровано у спірній квартирі. Спільне життя з ОСОБА_5 не склалося, в зв'язку з чим згідно рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 17.01.2013 року шлюб між ними було розірвано. Однак при цьому, ще до розірвання їх шлюбу, 01.09.2012 року її з малолітнім сином було примусово та в насильницький спосіб виселено зі спірної квартири, після чого відповідачем ОСОБА_3 було замінено замки на вхідних дверях до помешкання, чим було позбавлено права на проживання її та дитини у квартирі. Внаслідок протиправної поведінки відповідача, позивач разом з дитиною змушені проживати у своєї бабусі в квартирі АДРЕСА_2 в зв'язку з відсутністю власного помешкання. В даному приміщенні, житловою площею 31, 6 кв.м., крім них, проживає ще три особи, що позбавляє дитину належних умов для проживання, а тому вона вимушена звертатись до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач та її представник - ОСОБА_6 уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. При цьому, позивач при наданні особистих пояснень, зазначила суду, що у них з сином відсутнє власне житло на території України, вона зверталась до відповідача ОСОБА_5 з вимогою надати їй дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон, т.я. її батьки мешкають на території Російської Федерації та мають власне житло де вона також має можливість проживати з сином, однак останній їй відмовив у категоричній формі. Оскільки позивачу з сином немає де жити, ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_6 уточнені позовні вимоги просили суд задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7 проти позовних вимог заперечували у повному обсязі. При цьому вказали, що не заперечують проти права користування та проживання у належній їм на праві власності спірній квартирі малолітнього ОСОБА_2. Однак позовні вимоги в частині незаконного виселення позивача з дитиною, визнання права користування самою позивачем спірною квартирою та наміром позивача вселитись до спірної квартири разом з сином, вони не визнають та категорично заперечують в зв'язку з неможливістю спільного проживання з ОСОБА_1. Крім того, відповідачі та представник ОСОБА_7 зазначили суду, що ОСОБА_1 проживала у належній відповідачам на праві власності спірній квартирі, тимчасово, як дружина відповідача ОСОБА_5 на період допоки її батьки не придбають їй з чоловіком та дитиною власне житло у м.Києві. Також відповідачі послались на той факт, що виїхала позивач з дитиною добровільно, фактично відповідачами право дитини на користування та проживання у квартирі не оспорюється, при розірванні шлюбу позивача з відповідачем ОСОБА_5, представник ОСОБА_1 зазначив, що малолітня дитина буде проживати разом з матір'ю, а тому відсутній предмет спору. Однак, вони вимушені заперечувати проти позовних вимог в зв'язку з наміром самої позивача вселитись до квартири разом з дитиною.

Представник 3-особи: Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації до суду не з'явився, про розгляд справи служба повідомлена належним чином, на адресу суду надійшли листи з проханням проводити розгляд справи у відсутності їх представника (а.с.97, 99).

За таких обставин суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника 3-особи: Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд приходить висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню судом, виходячи з наступних обставин.

Згідно зі ст.ст. 3, 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьками є: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с.7).

Згідно з копією рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 17.01.2013 року, шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_5, укладений 20.02.2010 року було розірвано, рішення суду сторонами по справі оскаржено не було та набрало законної сили (а.с.9).

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Сторонам роз'яснювалось, що відповідно до вимог ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, відповідач, третя особа для підтвердження своїх вимог та заперечень, зобов'язані надати суду всі наявні докази, або повідомити про них суд до початку розгляду справи судом по суті.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 та 3-ій особі ОСОБА_5 в рівних долях, що не заперечували та визнавали у судовому засіданні сторони по справі.

Згідно з довідкою за формою №3, виданої ЖЕКом - 310 за №1011 від 20.09.2013 року, в спірній квартирі є зареєстрованими наступні особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - відповідачі по справі та малолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був зареєстрований на спірній житловій площі 30.09.2010 року (а.с..70).

Згідно ч. 2 ст.18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до положень ст..405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналогічні положенні містяться і в нормах Житлового Кодексу України, а саме відповідно до частин 1,2 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частин 2 статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як зазначили суду відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_7, позивач ОСОБА_1 була тимчасово вселення у належну на праві власності відповідачам спірну квартиру, як дружина відповідача ОСОБА_5, до того часу, поки її батьки не придбають їй у м.Києві власне житло, однак не дивлячись на те, що вона була членом сім'ї власника частини спірної квартири (так як була його дружиною), вона не набула права користування квартирою АДРЕСА_1 При цьому судом також враховується те, що ОСОБА_1 має право користування іншим постійним житлом в м.Києві (двокімнатна квартира АДРЕСА_2, виходячи з того, що вона є онукою власниці житла - ОСОБА_8, де є зареєстрованими чотири особи: власник квартири - ОСОБА_8 - бабуся позивача, сама позивач ОСОБА_1, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що підтверджується довідкою - форма №3 (а.с.77).

Згідно з вимогами ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітній ОСОБА_2 є зареєстрованим за адресою спірної квартири, власником частини якої є його батько. ОСОБА_5 не оспорює право свого сина на користування належним йому житлом, окрім того, бажає, щоб дитина проживала разом з ним, про що заявили суду його представник та відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з копії вищевказаного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 17.01.2013 року, при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_5 про розірвання шлюбу між подружжям, представник ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_5 визнав та не заперечував проти їх задоволення, зазначив суду, що спорів матеріального характеру не існує, дитина буде проживати разом з матір'ю.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ще до моменту розірвання свого шлюбу визначились з місцем мешкання неповнолітньої дитини, малолітній ОСОБА_2 зареєстрований за адресою спірної квартири АДРЕСА_1 Саме факт реєстрації за адресою спірного житла підтверджує, що у малолітньої дитини виникло право користування та проживання у квартирі, за таких обставин суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 добровільно та на власний розсуд визначила місце проживання їх з відповідачем ОСОБА_5 спільного малолітнього сина ОСОБА_2.

Крім того, згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, аналізуючи обставини справи та взаємовідносини сторін в світлі наведених правових норм, суд вважає, що позивачем не доведено факт порушення, невизнання або оспорювання права малолітньої дитини на користування спірною квартирою та проживання в ній. При цьому суд враховує і те, що вказані права дитини, визначені законом, не оспорюються та визнаються відповідачами, а тому приходить до висновку, що предмет спору з цього приводу фактично відсутній, а відтак дана частина позовних вимог не підлягає задоволенню судом.

Згідно з вимогами ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 Житлового кодексу України - передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з положенням частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 заявила вимогу про визнання незаконним виселення, визнання за нею право користування спірною квартирою та вселення. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила, що відповідачі її з малолітньою дитиною виселили із квартири, після чого відповідачем ОСОБА_5 було замінено замки на вхідних дверях, проте вказані пояснення спростовуються поясненнями відповідачів та показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, які показали суду, що 01.09.2012 року були присутні при виселенні позивача та на її прохання та прохання відповідача ОСОБА_5 допомагали ОСОБА_1 виносити коробки з речами на вулицю. При цьому, позивача ніхто з відповідачів з квартири не виганяв, вона особисто зазначила про те, що має намір покинути сім'ю, т.я. це буде на краще для неї та дитини. Разом з тим, саме позивач ОСОБА_1 зчинила сварку, намагалась псувати речі відповідачів у квартирі, кричала, що її б'ють, в той час, як відповідачі загалом знаходились в іншій кімнаті, а після того, як в двері квартири почали гучно стукати невідомі особи чоловічої статі, що були знайомі з позивачем, було викликано наряд міліції, який по приїзду зазначив, що в квартирі залишились тільки власники та зареєстровані в ній особи, а всі решта покинули приміщення, що і було зроблено. Свідки показали, що позивач ОСОБА_1 самостійно збирала власні речі та просила допомоги вивезти їх зі спірної квартири, що і було в подальшому зроблено.

З урахуванням всього вищенаведеного, суд критично відноситься до пояснень позивача ОСОБА_1 про застосування відповідачами насильницьких дій під час її виселення зі спірної квартири та дійшов до висновку про відсутність обґрунтування з боку позивача та її представника їх тверджень, щодо визнання виселення ОСОБА_1 разом з неповнолітньою дитиною зі спірної квартири незаконним, адже ці доводи не відповідають реальності та спростовуються наявними у даній справі доказами.

Доводи позивача в обґрунтування вимог на те, що вона та дитина власного житла на території м.Києва не мають, на висновок суду в даному випадку не впливають.

Враховуючи той факт, що суд дійшов висновку про відсутність обґрунтування вимог позивача щодо визнання її виселення зі спірної квартири разом з малолітньою дитиною неправомірним, та не вбачає підстав для визнання за ОСОБА_1 права на користування спірною квартирою, за таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача щодо її вселення до належної відповідачам на праві власності квартири АДРЕСА_1, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню судом у повному обсязі.

Оскільки суд відмовляє позивачу в задоволенні її позовних вимог у повному обсязі, за таких обставин, судові витрати, понесені позивачем, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 27, 31, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 405 ЦК України, ст.ст.9, 64, 109, 156 ЖК України, ст.18 ЗУ "Про охорону дитинства", -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1, що діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-особа: Служба у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання незаконним виселення, визнання права користування квартирою та вселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Деснянського

районного суду м. Києва Т.А.Зотько