Справа № 1305/2-534/12 Головуючий у 1 інстанції: Українець П.Ф.
Провадження № 22-ц/783/249/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2013 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник Т.А., Мацея М.М.,

секретаря Дідуся О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 05 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Управління держкомзему у Городоцькому районі Львівської області про визнання права власності на земельну ділянку та визнання нечинним Державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він є власником будинку № 67, який знаходяться за адресою: Львівська область, м. Городок, вул. Перемишльська, та розташований на земельній ділянці площею 0,1006 га. Просив визнати за ним право власності на зазначену земельну ділянку на підставі ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Управління держкомзему у Городоцькому районі Львівської області, про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,1006 га, кадастровий № :29:002:0030 на вул. Перемишльська, 67 у м. Городок, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та визнання таким, що втратив чинність Державний акт серія ЯД № 481812, що виданий 05.04.2007 р. ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,1006 га, на вул. Перемишльська, 67 у м. Городок, для обслуговування житлового будинку відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Суд на власний розсуд трактує положення ЗК України, стверджуючи, що факт набуття права власності на житловий будинок не породжує за собою набуття права власності на земельну ділянку, проте ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України стверджують зворотнє. Згідно ухвали Городоцького районного суду Львівської області від 28.10.2011 року визначено розмір спірної земельної ділянки - 0,1006 га та кадастровий № :29:002:0030, що є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти. Якщо в договорі відчуження житлового будинку (у його - апелянта випадку ухвала суду) не вказано факту одночасного переходу права власності на земельну ділянку, але вказана площа відповідної земельної ділянки та її кадастровий номер, то за таким договором (ухвалою суду) відповідно до ЗК України переходить і право власності на цю земельну ділянку. Відповідно до ППВС України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами, з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), переходить право власності, користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника. Однак, вказані вище норми судом першої інстанції проігноровані та не враховані. Також судом зазначено, що порядок набуття права власності на земельні ділянки із земель державної чи комунальної власності набувається виключно за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відповідно до ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування», однак не враховано, що на день розгляду спірна земельна ділянка не перебувала та не перебуває у державній чи комунальній власності, а отже посилання на вищевказані статті є безпідставним.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлений (а.с. 82), в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, причину своєї неявки суду не повідомив, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Судом установлено, що власником спірної, за вказаним позовом, земельної ділянки площею 0.1006 га, яка розташована м. Городок, вул. Перемишльська, 67 Городоцького району Львівської області, є ОСОБА_3, що стверджується Договором дарування будинку та земельної ділянки від 05.09.2006 року та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 481812, виданим ОСОБА_3 05.04.2007 року (а.с. 10, 11, 12).

25 листопада 2011 року на підставі ухвали Городоцького районного суду Львівської області від 28 жовтня 2011 року, якою: задоволено заяву ОСОБА_2, змінено спосіб виконання рішення суду від 08.07.2007 року у справі № 2-688/2007 р. за позовом Кредитної спілки «Християнська злагода» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та передано у приватну власність ОСОБА_2, заставлене майно боржника ОСОБА_3 житловий будинок по вулиці Перемишльській, 67 у м. Городок Львівської області, що знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0.1006 га, кадастровий номер :29:002:0030, - позивач ОСОБА_2 набув права власності на цей будинок.

Згідно із ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Підстави набуття громадянами України права власності на земельні ділянки, визначені ст. 81 ЗК України - розширеному тлумаченню не підлягають.

Зазначене свідчить, що така підстава набуття права власності на земельну ділянку, як ухвала суду про зміну способу виконання рішення суду, чинним законодавством не передбачена.

Що стосується вимог позивача про визнання таким, що втратив чинність Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, виданий у 2007 році ОСОБА_3, то суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 153 ЗК України власник майна не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно із ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений статтями 140-149 ЗК України. Так, у відповідності до статті 140 цього Кодексу підставами припинення права власності на земельну ділянку є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Указаний перелік є вичерпним.

Слід зазначити, що предметом застави за Кредитним договором № 227/07-1 від 29.06.2007 року, по якому ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 08.09.2011 року замінено стягувача з КС «Християнська злагода» на ОСОБА_2, спірна земельна ділянка не являється.

Наведене свідчить про відсутність підстав для припинення права власності на земельну ділянку відповідачки ОСОБА_3

Спірна земельна ділянка, на якій розташований об'єкт нерухомості, є самостійним об'єктом цивільних правовідносин, що потребує самостійного правового регулювання переходу права власності шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод між власником земельної ділянки і набувачем будинку (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо або оренди), незалежно від права власності на розташованій на ній будівлі.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в позові.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 05 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_5