Справа №784/1781/13 22.05.2013 22.05.2013 22.05.2013
Провадження №22-ц/784/1662/13
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц/784/1662/13 Головуючий 1-ї інстанції: Рум`янцева Н.О.
Категорія: 27 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Вовненко Г.Ю.,

суддів: Буренкової К.О., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання: Дубовій К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_3 та ПАТ Родовід Банк

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року у справі за первісним позовом ПАТ Родовід Банк до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання пункту 3.6 кредитного договору недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2012 року ПАТ Родовід Банк (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 27 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 56.1/АА-00011.08.2, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 25324,50 доларів США зі сплатою 14,5% річних за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення кредиту 27 червня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_5 27 червня 2008 року укладено договір поруки.

Боржник ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 08 жовтня 2012 року заборгованість за договором становила 56 763, 18 доларів США, що еквівалентно 453 708 грн. 10 коп.

Посилаючись на вказані обставини, Банк просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь 56763, 18 долара США заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

В лютому 2013 року Банк звернувся із заявою про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що розмір пені в межах річного строку позовної давності з 08 жовтня 2011 року по 07 жовтня 2012 року складає 20878, 14 доларів США. Але позовні вимоги не зменшував і просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь 56763, 18 доларів США заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

В січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до Банку та ОСОБА_5 про визнання кредитного договору недійсним.

ОСОБА_3 свої вимоги мотивував тим, що внаслідок ненадання йому Банком повної та достовірної інформації про наявні форми кредитування, сукупну вартість кредиту та послуг з його оформлення, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, а також, що в порушення чинного законодавства кредит йому надано в іноземній валюті, порушені його права як споживача банківських послуг.

В подальшому ОСОБА_3 уточнив свій позов і остаточно просив суд визнати недійсним лише пункт 3.6 кредитного договору, яким визначені умови нарахування пені за прострочення зобовязань за кредитом. ОСОБА_3 посилався на те, що розмір пені, зазначений в кредитному договорі, суперечить положенням Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

В січні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до Банку, третя особа - ОСОБА_3, про визнання договору поруки припиненим. Свої вимоги вона мотивувала тим, що хоча боржник ОСОБА_3 і не виконує належним чином зобовязання за кредитним договором, але Банк у встановлений законом строк не звернувся до неї як поручителя з вимогою про виконання зобовязань за кредитним договором, то відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК договір поруки є припиненим.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року первісний позов Банку задоволено частково.

Достроково стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором 17992,29 доларів США, прострочену заборгованості за відсотками 1391,58 доларів США та 39965 грн. пені.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено та визнано припиненим договір поруки від 27 червня 2008 року, укладений між нею та Банком.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Банку 1949 грн. судового збору.

Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_5 114 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його уточненого зустрічного позову і в цій частині ухвалити нове рішення, яким його уточнені позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі Банк просить рішення суду змінити та стягнути додатково в солідарному порядку з відповідачів пеню в розмірі 32 188, 33 доларів США та 3% річних у розмірі 190, 98 доларів США, а всього стягнути в солідарному порядку з відповідачів з 56 763, 18 доларів США заборгованості за кредитом.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_6 слід відхилити, а апеляційну скаргу Банку задовольнити частково із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 27 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 56.1/АА-00011.08.2, за умовами якого Банк надав останньому кредит в сумі 25324,50 доларів США зі сплатою 14,5% річних за користування кредитними коштами та кінцевим терміном повернення 27 червня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_5 27 червня 2008 року укладено договір поруки.

Судом встановлено і це не оспорювалось ОСОБА_3, що він належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором. Внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 08 жовтня 2012 року становила: заборгованість за кредитом 17992,29 доларів США; прострочена заборгованість за відсотками 1391,58 доларів США; пеня - 37188,33 доларів США; 3% річних 190,98 доларів США.

Згідно ст. 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно о звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦКякщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК.

Встановивши порушення ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором, суд відповідно до положень ст. ст. 525, 526, 530, 1050 ЦК прийшов до правильного висновку, про наявність підстав для дострокового стягнення з ОСОБА_3на користь Банку заборгованості за кредитним договором.

Проте обґрунтованими є доводи апеляційної скарги Банку стосовно того, що оскаржуване рішення в частині зменшення розміру пені та відмови в стягненні 3% річних не відповідає умовам кредитного договору та положенням цивільного права.

Як вбачається із позовної заяви Банку, розрахунку заборгованості, розмір пені за прострочення зобовязань за кредитом і відсотками ( п.3.6 кредитного договору) ним визначено за період з 13 січня 2009 року по 28 вересня 2012 року в розмірі 37188, 33 доларів США. Позовні вимоги в цій частині Банк не зменшував, а ОСОБА_3 із заявою про застосування спеціального строку позовної давності при стягненні пені ( п.1 ч.2 ст. 258, ч.3ст. 267 ЦК) до суду не звертався.

Крім цього, частиною 3 ст. 551 ЦК визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Проте, згідно розяснень, викладених у п. 27 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року Про застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка.

За наведених обставин у суду першої інстанції не було підстав для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню із ОСОБА_3 на користь Банку.

Тому на користь Банку із ОСОБА_3 слід стягнути пеню в розмірі 37188,33 доларів США.

У зв`язку з чим рішення в цій частині слід змінити, стягнувши на користь Банку із ОСОБА_3 заборгованість за кредитом 17992, 29 доларів США; прострочену заборгованість за відсотками 1391, 58 доларів США; пеню - 37188,33 доларів США. А всього - 56572,20 коп. доларів США, що, виходячи із встановленого Національним Банком України курсу гривни до валюти США станом 8 жовтня 2012 року у співвідношенні 1 долар : 7,993 грн., еквівалентно 452181 грн. 59 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п.18 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30 березня 2012 року зазначено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання.

З огляду на вказані положення закону, суд першої інстанції безпідставно відмовив Банку у стягненні 3% річних від простроченої суми, яка визначена Банком у 190,98 доларів США. Тому вимоги Банку в цій частині підлягають задоволенню.

У звязку з чим, відповідно до вимог пунктів 1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути на користь Банку із ОСОБА_3 190,98 доларів США, що еквівалентно 1526 грн.50 коп. в рахунок 3% річних.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК на користь Банку із ОСОБА_3 слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 4939 грн. 50 коп., із яких 3219 грн. становлять витрати по сплаті судового збору, виходячи із розміру задоволених позовних вимог, і 1720 грн.50 коп. витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Разом з тим, не підлягають задоволенню доводи Банку про безпідставність оскаржуваного рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про припинення поруки та відмови в стягненні заборгованості за кредитом із останньої та ОСОБА_3 в солідарному порядку.

Згідно ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. ст. 252 ЦК).

Із змісту кредитного договору видно, що строк його виконання визначено 27 червня 2015 року.

Договір поруки не містить умов, якими визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки пунктами 4.1, 4.2 цього договору встановлено, що він діє до повного погашення всіх зобовязань боржника за основним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що ПАТ Родовід Банк письмову вимогу до ОСОБА_7 як поручителю про дострокове виконання в 3-денний строк основного зобовязання направив 11 січня 2011 року і остання її отримала 15 січня 2011 року, про що свідчить зворотне поштове повідомлення, надане Банком до суду. Проте з даним позовом до суду Банк звернувся 10 грудня 2012 року.

Тому суд першої інстанції правильно вважав, що умови договору поруки про його дію до повного виконання всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК.

Суд також правильно вважав, що у даній справі строк предявлення Банком вимоги до поручителя про повернення грошових коштів за договором кредиту має обчислюватися з моменту предявлення вимоги про повернення кредиту достроково. При цьому вірним є висновок суду першої інстанції, що вимога до поручителя повинна бути предявлена до суду протягом шести місяців від дня настання строку основного зобовязання.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав, передбачених ч.4 ст. 559 ЦК, для припинення договору поруки, укладеного між Банком та ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Не підлягає задоволенню і апеляційна скарга ОСОБА_6 щодо незаконності оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його зустрічного позову.

Обґрунтовуючи вимоги уточненої зустрічної позовної заяви щодо визнання недійсними п.3.6 кредитного договору, ОСОБА_3 посилався на те, що Банком йому не була надана повна та достовірна інформація щодо умов кредитування, відповідальності за порушення зобовязань по кредитному договору, внаслідок чого пунктом 3.6 договору кредиту пеня встановлена в розмірі, що значно перевищує розмір пені, визначеної Законом Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, що, на його думку, є порушенням положень Закону Про захист прав споживачів.

Проте відповідно до пунктів 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно із змісту кредитного договору, позивач власноручно зробив в ньому запис, що до моменту укладення даного договору в письмовій формі він повідомлений про всі умови кредитування, передбачені п.2 ст. 11 Закону Про захист прав споживачів. У п. 7 кредитного договору також зазначено, що позичальник, підписуючи цей договір, підтверджує, що він отримав у письмовій формі та ознайомився з інформацією, наданою Банком про умови кредитування, вартість супутніх послуг, орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 за недоведеністю.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 не містить доводів, які спростовували б висновки суду в цій частині.

За наведених обставин колегія вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 ухвалені з додержанням вимог процесуального та матеріального права, а тому підстав для його скасування в цій частині не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ПАТ Родовід Банк задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ Родовід Банк заборгованості за кредитним договором та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ Родовід Банк заборгованість за кредитом - 17992, 29 доларів США; прострочену заборгованість за відсотками 1391, 58 доларів США; пеню 37188, 33 доларів США, а всього 56572, 20 доларів США, що еквівалентно 452181 ( чотириста пятдесят дві тисячі сто вісімдесят одна) грн. 59 коп.

Це ж рішення в частині відмови в задоволенні вимог ПАТ Родовід Банк про стягнення 3% річних від простроченої суми боргу скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ Родовід Банк 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 190, 98 доларів США, еквівалентно 1526 (одна тисяча п`ятсот двадцять шість) грн. 50 коп.

Це ж рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ Родовід Банк судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ Родовід Банк 4061 (чотири тисячі шістдесят одна) грн. 03 коп. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, алез цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних.

Головуючий:

Судді: