Справа № 357/2590/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2013 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Гапоненко А. П. ,

при секретарі Миронова Н. В.,

за участю представників: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Біла Церква, справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом в якому зазначила, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 19.08.1983 року по 16.04.2003 року. Після розлучення вони розділили спільне майно, відповідач залишив будинок і проживав у іншому місці. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 23.05.2003 року відповідач визнаний таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком № 40-а по вул.. Першотравневій с. Мала Антонівка, Білоцерківського району. В жовтні місяці 2006 року позивач приватизувала будинок і стала його власником. Відповідач повернувся проживати в належний їй будинок і в лютому місяці 2007 року вона надала згоду на його реєстрацію за вказаною адресою. Подальше сімейне життя з відповідачем не склалося, так як вони різні за характером та мають різні погляди на життя. Відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та бійки, спричинив їй тілесні ушкодження, створює неможливі умови спільного проживання тому позивач змушена залишити свій будинок та проживати у матері за іншою адресою. Посилаючись на те, що вона являється власником будинку змушена звернутись до суду з даним позовом, яким просить суд усунути перешкоди в користуванні будинком та виселити відповідача з будинку із зняттям з реєстрації.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, пославшись на обставини та підстави, викладені у позові, просять суд його задовольнити.

Відповідач та його представник позов не визнали, надали суду письмові заперечення ( а.с.30-33), просять суд в задоволені позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, покази свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.08.1983 року по 16.04.2002 року, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу та його розірвання ( а.с.12-13). Перебуваючи у шлюбі позивач, як спеціаліст, отримала недобудований будинок № 40-а по вул.. Першотравневій с. Мала Антонівка, Білоцерківського району для проживання сімї, який разом з відповідачем добудували та проживали разом до розлучення. Земельну ділянку, на якій розташований будинок, на підставі рішення Малоантонівської сільської ради від 09.07.1996 року відповідач ОСОБА_4 приватизував, що підтверджується наданою суду копією Державного акту на право власності на землю серії 111-КВ № 029483 ( а.с.35). Після розірвання шлюбу та поділу спільного майна подружжя, відповідач виселився з будинку та проживав у іншому місці до липня 2006 року, що підтверджується копією його паспорту ( а.с.17-18) та не заперечують сторони у справі. У 2006 році відповідач повернувся до сімї і знову став проживати з позивачем у зазначеному будинку однією сімєю, вести спільне господарство, що підтвердили свідки у судовому засіданні і не заперечують сторони у справі.

10 жовтня 2006 року позивач ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно будинок в с. Мала Антонівка, Білоцерківського району, вул.. Першотравнева, 40-а на підставі рішення виконкому Малоантонівської сільської ради, що підтверджується копією зазначеного свідоцтва ( а.с.7).

В період проживання відповідача в іншому місці він був визнаний у судовому порядку таким, що втратив право на користування житловим приміщенням зазначеного будинку. В подальшому зі згоди позивача, як власника будинку, відповідач зареєструвався у будинку 13.02.2007 року і з того часу постійно проживає в ньому, іншого житла не має.

Відповідно до ст.150 Житлового Кодексу України, ст.319 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право володіти, користуватись та розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

У відповідності до ст.156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст.64 ч. 2,3 ЖК України відповідач являється членом сімї власника будинку, який постійно проживає, веде спільне господарство.

Відповідно до вимог ст.. 157 ЖК України, членів сімї власника будинку може бути виселено у випадках, передбачених ст.. 116 ЖК України.

Стаття 116 ЖК України передбачає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При вирішені цивільного спору суд враховує, що стороною позивача не надано суду доказів наявності підстав для виселення відповідача, передбачених ст.. 116 ЖК України, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Судом також встановлено, що причиною звернення позивача до суду стала сварка між сторонами під час якої позивачу були спричинені легкі тілесні ушкодження. Після цієї події позивач самостійно залишила будинок і стала проживати у своєї матері. Будь-яких доказів того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні чи розпорядженні будинком, суду не надано, тому позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні будинком також до задоволення не підлягають.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

В частині 3 ст.9 ЖК України зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Враховуючи, що сторона позивача не надала суду доказів та не довела законних підстав для виселення відповідача, в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 64,116,150,156-157 ЖК України, ст.ст. 3,11,16,405 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_5