РІШЕННЯ

Іменем України

28.03.2013 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Зотько Т.А.

при секретарях Корнюшкіній Н.М., Самойловій М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-особи: Головне управління юстиції у м.Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання договору довічного утримання недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік ОСОБА_4, оскільки за життя померлому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, а їх неповнолітня донька є спадкоємцем першої черги, тому вона звернулась до житлово-експлуатаційної контори для отримання документів, які необхідні для відкриття спадкової справи. Представниками житлово-експлуатаційної контори у видачі довідки з місця реєстрації померлого їй було відмовлено та повідомлено, що 24.06.2011 року ОСОБА_4 уклав договір довічного утримання зі своєю сестрою ОСОБА_3. Оскільки померлий ОСОБА_4 за своє життя постійно працював, отримував пенсію, здавав в оренду одну з кімнат двокімнатної квартири, тобто мав регулярний дохід, та в жодному разі не потребував будь-якої допомоги від своєї сестри, а тому укладати вказаний договір у нього не було потреби. У зв'язку з цим, позивач вважала, що договір довічного утримання є фіктивним правочином та повинен бути визнаний судом недійсним.

В ході розгляду справи судом, за клопотанням представника позивача ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації.

У судовому засіданні ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, та її представник - ОСОБА_5 подали заяву про зміну підстав позову, у якій посилались на те, що ОСОБА_4 з 2000 року страждав на алкоголізм, мав ряд хронічних невиліковних хвороб, які прогресували у зв'язку з алкогольною залежністю, неодноразово був госпіталізований у лікарню, у 2008 р. переніс клінічну смерть, три дні знаходився у комі, а тому, підписуючи договір довічного утримання, відповідач не могла не усвідомлювати, що такий договір матиме нетривалий строк дії. Як зазначила позивач у своїй заяві, ОСОБА_3, підписуючи договір довічного утримання з ОСОБА_4, який фактично не виконувала, не могла не розуміти, що вчиняє аморальний вчинок стосовно двох неповнолітніх дітей свого брата. Підписання договору довічного утримання призвело до суттєвого порушення прав дітей ОСОБА_4, а саме до позбавлення їх права власності на квартиру. Крім того, як зазначила позивач у заяві, на визнання договору недійсним впливає і те, що померлий за життя працював, здавав частину двокімнатної квартири в оренду. Зважаючи на моральний стан ОСОБА_4, його спосіб життя, психічний стан, довготривалі тяжкі невиліковні захворювання, байдужість до своїх обов'язків, як батька дітей, співмірність витрат на утримання та вартість переданого за правочином майна, враховуючи нетривалий характер правовідносин, позивач вважає, що договір довічного утримання, від 24 червня 2011 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з метою, завідомо суперечною основам моральності, а відтак має бути визнаний недійсним.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_7 у судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі, зазначали суду, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що на укладенні договору довічного утримання наполягав її брат з причин своєї фінансової неспроможності по забезпеченню своїх життєвих потреб, та потреби в лікуванні. Оскільки ОСОБА_4 не мав постійної роботи, фактично не працював, не мав постійного доходу, потребував догляду за станом здоров'я, вона погодилась укласти з ним вказаний договір. Окрім того, у ОСОБА_4 існував суттєвий борг по оплаті комунальних послуг у сумі 6210 грн. 87 коп., не виплата якого могла б призвести до примусового стягнення, в тому числі за рахунок належного йому майна, або до інших негативних наслідків. Відповідач та її представник зазначали, що посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_4 за життя не працював, отримував пенсію та здавав кімнату за договором оренди, є бездоказовими твердженнями, оскільки померлому за її допомогою було проведено медичне обстеження та в подальшому встановлено інвалідність, яка надавала йому можливість отримувати соціальну допомогу, однак це було встановлено вже після укладення договору довічного утримання. Також вказували на те, що вказаний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідав внутрішній волі обох сторін, був оформлений відповідно до вимог чинного законодавства, а упродовж всієї дії договору відповідач регулярно приїжджала до свого брата, привозила продукти харчування, сумлінно та в повному обсязі сплачувала комунальні послуги за квартиру та електропостачання, сплатила борг за комунальні послуги, а також належним чином виконала свій обов'язок по похованню ОСОБА_4 Враховуючи той факт, що позивач не надала будь-яких доказів та не зазначила фактичних обставин згідно яких можна визнати вказаний договір недійсним з точки зору застосування ст.ст.203, 215 ЦК України, посилання позивача на те, що відповідач не виконувала умови договору довічного утримання, не може бути підставою для визнання його недійсним з огляду на те, що договір був виконаний у повному обсязі, а з вказаних підстав може бути заявлений позов лише про розірвання вказаного договору. Договір за життя ОСОБА_4 не оскаржувався, усі його умови набули чинності, у тому числі і право власності на майно.

Крім того, відповідач та її представник зазначили суду, що на момент укладання спірного договору неповнолітня ОСОБА_2 жодного відношення до майна померлого не мала, співвласником квартири АДРЕСА_1 не була, ніколи не проживала та не була прописана в ній, будь-яких звернень з боку ОСОБА_1 чи органу опіки та піклування щодо намірів проживання у вказаній квартирі не існувало, а тому просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації - Курілов І.Г. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначив суду, що до них не звертались будь-хто зі сторін договору довічного утримання з приводу надання дозволу на відчуження померлим належної йому на праві власності спірної квартири, а відтак проти задоволення позову вони не заперечують.

Представник Головного управління юстиції у м.Києві до судового засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином про що свідчать копія листа та поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 67, 68), на адресу суду надійшло письмове пояснення від в.о. начальника Управління нотаріату - Мінерт О.А., у якому зазначено, що 24 червня 2011 року до Сьомої Київської державної нотаріальної контори, для посвідчення договору довічного утримання, звернувся ОСОБА_4 та ОСОБА_3, при посвідченні договору довічного утримання державним нотаріусом було додержано усіх норм та умов, встановлених Законом України «Про нотаріат», а також Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року 20/05, а саме: зазначені всі необхідні реквізити, в тому числі встановлено особу громадян, що звернулися за вчиненням даної нотаріальної дії, перевірено цивільну дієздатність осіб. У даному випадку, при перевірці документів, у нотаріуса не виникло підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Крім того, як зазначено в поясненнях, при посвідченні договору довічного утримання, державним нотаріусом Сьомої КДНК Паньшиною О.В. було дотримано всіх вимог чинного на той момент законодавства України, вимога позовної зави щодо визнання договору довічного утримання є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Просив суд проводити розгляд справи у відсутність представника Головного управління юстиції у м.Києві з подальшим інформуванням про результати судового розгляду справи (а.с. 83-84).

За таких обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутність представника Головного управління юстиції у м.Києві.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, показання свідків, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані по справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Сторонам роз'яснювалось, що відповідно до вимог ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, відповідач, третя особа для підтвердження своїх вимог та заперечень, зобов'язані надати суду всі наявні докази, або повідомити про них суд до початку розгляду справи судом по суті.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що згідно договору довічного утримання від 24 червня 2011 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої КДНК - Паньшиною О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 4-1137, ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_3 зобов'язалась його довічно утримувати (а.с. 73).

Відповідно до вимог п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України).

Як закріплено статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 745 ЦК України встановленого вимоги щодо форми договору довічного утримання (догляду), а саме, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Згідно зі статтею 746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання.

Згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 від 05 жовтня 2012 року, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 63), причина смерті - хронічна ішемічна хвороба серця (а.с. 64).

Згідно свідоцтва про народження, ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1, народилась ІНФОРМАЦІЯ_2, її батьком є ОСОБА_4 (а.с. 6).

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано 05 березня 2009 року (а.с. 9).

Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 04.07.2011 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3, підстава виникнення права власності - договір довічного утримання від 24.06.2011 року (а.с. 34)

Відповідно до довідки ЖБК «Спартак» від 16 листопада 2012 р., в період з 01.02.2007 р. плата за комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 вносилась не регулярно, внаслідок чого станом на 01.01.2011 р. заборгованість за комунальні послуги становила 6210 грн. 87 коп. З метою уникнення судового спору, з сестрою ОСОБА_4 - ОСОБА_3 була досягнута домовленість щодо погашення боргу та подальшої оплати нею поточних комунальних послуг. Станом на 01.07.2012 існуюча заборгованість була повністю оплачена. В період з червня 2011 року по теперішній час оплата комунальних послуг здійснювалась належним чином, а станом на 15 листопада 2012 р. заборгованість відсутня (а.с.35).

Згідно з довідкою про поховання померлого громадянина на кладовищі м. Києва від 13 жовтня 2012 року, відповідач ОСОБА_3 здійснила поховання померлого ОСОБА_4 (а.с. 52).

У судовому засіданні була допитана у якості свідка ОСОБА_12, котра є головою ЖБК «Спратак», яка показала суду, що дійсно ОСОБА_4 мав заборгованість по сплаті за комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1, вказана заборгованість була повністю погашена ОСОБА_3

Як показала допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_1, ОСОБА_4 з 2000 року страждав на алкоголізм, мав ряд хронічних невиліковних хвороб, які прогресували у зв'язку з алкогольною залежністю, неодноразово був госпіталізований у лікарню, у 2008 р. переніс клінічну смерть, три дні знаходився у комі, а тому, підписуючи договір довічного утримання, відповідач не могла не усвідомлювати, що вчиняє аморальний вчинок стосовно двох неповнолітніх дітей свого брата, оскільки такий договір матиме нетривалий строк дії. Підписання договору довічного утримання призвело до суттєвого порушення прав неповнолітньої ОСОБА_2. Крім того, померлий за життя працював, здавав частину двокімнатної квартири в оренду, зважаючи на моральний стан ОСОБА_4, його спосіб життя, психічний стан, довготривалі тяжкі невиліковні захворювання, байдужість до своїх обов'язків, як батька дітей, співмірність витрат на утримання та вартість переданого за правочином майна, враховуючи нетривалий характер правовідносин, договір довічного утримання, від 24 червня 2011 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з метою, завідомо суперечною основам моральності, а відтак має бути визнаний недійсним.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 показала суду, що їй відомо що померлий ОСОБА_4 за свого життя здавав одну кімнату квартири АДРЕСА_1 квартиранту, оскільки за життя він звертався до неї за наданням послуги в здачі кімнати, однак вона особисто з померлим жодних договорів не укладала, відвідуючи спірну квартиру, вона за слів та за зовнішнім виглядом приміщення зрозуміла, що в ній проживає квартирант. Крім того, вона бачила померлого разом з іншими чоловіками вранці на зупинці громадського транспорту і таким чином зрозуміла, що він працював. Також свідок показала суду, що померлий ОСОБА_4 за життя звертався до неї з питанням щодо продажу спірної квартири, однак документів у нього не було, свідок вважала, що документи на квартиру напевно були у відповідача.

Відповідно до вимог ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та померлий ОСОБА_4 ще до моменту розірвання шлюбу визначились з місцем мешкання дітей, згідно довідки Форми №3 від 18.01.2013 року за № 90, виданої ЖЕК-414, в квартирі АДРЕСА_2 з 2003 року є зареєстрованими та мешкають ОСОБА_1, ОСОБА_14, та неповнолітня ОСОБА_2 (а.с.100).

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_4 ще до моменту розірвання свого шлюбу визначились з місцем мешкання неповнолітньої дитини, на момент укладення спірного договору неповнолітня ОСОБА_2 не була співвласником та не була зареєстрованою у спірній квартирі АДРЕСА_1, за таких обставин суд приходить до висновку, що укладання договору довічного утримання ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 не суперечило правам та інтересам його неповнолітньої доньки - ОСОБА_2.

Доводи ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та її представника щодо неналежного виконання ОСОБА_3 умов договору довічного утримання судом як доказ не приймаються, оскільки вказані обставини не мають значення та не є підставою для визнання договору довічного утримання недійсним та можуть бути спростовані лише сторонами вказаного договору.

Що ж стосується тверджень ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 та її представника з приводу того, що на визнання договору довічного утримання впливає те, що ОСОБА_4 мав ряд хронічних невиліковних хвороб, які прогресували у зв'язку з алкогольною залежністю, його моральний та психічний стан, необхідно зазначити, що законом не встановлено жодних вимог щодо стану здоров'я особи, яка є відчужувачем за договором довічного утримання.

Окрім того, не знайшли свого підтвердження та обґрунтування посилання ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на те, що померлий ОСОБА_4 за своє життя постійно працював та отримував сталий дохід, оскільки позивачем на надано суду жодного доказу в підтвердження даного факту, твердження свідка ОСОБА_13 щодо працевлаштування ОСОБА_4 є її особистим припущенням, а тому не можуть бути прийняті судом як доказ.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, не надано суду належних, у відповідності до вимог ст.ст.27, 31 ЦПК України, доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а відтак суд не вбачає підстав для визнання договору довічного утримання від 24 червня 2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Сьомої КДНК - Паньшиною О.В. недійсним, а тому відмовляє у задоволенні позову.

В ході розгляду справи судом, ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, подала заяву про забезпечення позову, у якій просила суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, посилаючись на те, що остання може розпорядитися майном на свій розсуд, що може унеможливити виконання рішення суду у випадку його задоволення.

Ухвалою судді від 31 жовтня 2012 року, було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, заборонивши укладати будь-які угоди з вказаною квартирою.

Враховуючи той факт, що суд відмовляє ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову, відповідно до ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 31.10.2012р. про накладення арешту на квартиру.

На підставі викладеного та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 10, 27, 31, 60, 61, 169, 212 - 215 ЦПК України, ст. 203, 215, 744, 745, 746 ЦК України, ст.160 СК України, п. 7 Постанови ПВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, в позові до ОСОБА_3, 3-особи: Головне управління юстиції у м.Києві, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити.

Скасувати ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 31.10.2012р.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Деснянського

районного суду м. Києва Т.А.Зотько