Справа №784/4535/13 16.12.2013 16.12.2013 16.12.2013
Справа №22-ц/784/3564/13 Суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 37 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 та представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2013 року

за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_4, ОСОБА_7, за участю третіх осіб Біржи нерухомості «Едвайс-Консульт», Третьої державної нотаріальної контори

про визначення недійсним свідоцтва про право на спадщину

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Позивач зазначав, що його мати ОСОБА_8 у вересні 2000 року була вбита, після чого злочинці використавши її документи, отримали нотаріально посвідчене доручення від її імені на імя ОСОБА_7 та на підставі вказаного доручення ОСОБА_7 отримав на імя матері ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину від 19 січня 2001 року про прийняття останньою у спадщину частини квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9 матері останньої та бабусі позивача, яке в подальшому використали для продажу вказаної квартири ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 23 січня 2001 року.

Посилаючись на викладене позивач просив визнати недійсним доручення від імені його матері ОСОБА_8 на імя ОСОБА_7, свідоцтво про право на спадщину на імя матері після смерті ОСОБА_9 а також договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_2 б в м. Миколаєві.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2013 року позовні вимоги в частині визнання недійсним доручення та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири залишено без розгляду.

Уточнюючи позовні вимоги позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори 19 січня 2001 року, відповідно до якого ОСОБА_8 отримала у спадщину 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 б в м. Миколаєві, що належала спадкодавиці, після смерті своєї матері ОСОБА_10

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2013 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_4 просить вказане рішення суду скасувати, посилаючись на те, що суд безпідставно не застосував строки позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що

квартира АДРЕСА_3, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 квітня 1994 року належала ОСОБА_9, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (а.с. 7).

ОСОБА_9 померла 25 жовтня 1999 року, про що видане відповідне свідоцтво (а.с. 16).

Згідно з вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 11 квітня 2003 року ОСОБА_8 вбито у вересні 2000 року, її особисті документи та документи на вказану квартиру використані злочинцями при нотаріальному оформленні правочинів щодо житла від імені вбитої.

Так, від імені ОСОБА_8 16 жовтня 2000 року було нотаріально посвідчено доручення, яким уповноважено ОСОБА_7 оформити спадкові права після смерті ОСОБА_9

На підставі вказаного доручення державним нотаріусом Третьої Миколаївської нотаріальної контори 19 січня 2001 року на імя ОСОБА_8 видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/9 частки (2/3 від 1/3) вказаної спірної квартири після смерті ОСОБА_10 (а.с. 49-61).

Заочне рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2013 року доручення від імені ОСОБА_8І на уповноваження ОСОБА_7 від 16 жовтня 2000 року визнано недійсним. Рішення набрало законної сили (а.с. 62-63).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Наведені положення ст. 203 ЦК України встановлюють, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорення.

В п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містяться розяснення про те, що з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Так, 12 березня 2013 року видано свідоцтво про смерть ОСОБА_8 26 вересня 2000 року (а.с. 146).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 квітня 2013 року визначено позивачу ОСОБА_6 додатковий строк для подання ним заяви для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 два місяці (а.с. 144).

17 травня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 (а.с. 6,145).

Таким чином враховуючи, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину від 19 січня 2001 року видане на підставі доручення на імя ОСОБА_7, яке рішенням суду визнано недійсним, то і вказане свідоцтво як наслідок недійсності доручення та в звязку з відсутністю волевиявлення ОСОБА_8І на його отримання - не відповідає вимогам наведеного закону, а тому є таким, що підлягає також визнанню недійсним. Тому висновок районного суду про наявність правових підстав для визнання вказаного свідоцтва про право на спадщину недійсним є обґрунтованим.

Вірним слід вважати також висновок суду про наявність поважних причин для поновлення позовної давності, оскільки із довідки інформаційно-аналітичного забезпечення вбачається, що позивач ОСОБА_6 з 2000 року по серпень 2010 року періодично перебував в місцях позбавлення волі, в звязку з чим участь в судовому засіданні по кримінальній справі за звинуваченням осіб у вбивстві матері позивача ОСОБА_8, як потерпілий не приймав (а.с. 166). Із матеріалів вказаної кримінальної справи № 1-1/03 т.14, яку оглянуто в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вбачається, що вирок позивачу не направлявся по пошті. Вказаний вирок позивач отримав за заявою представника лише 6 березня 2013 року, такий висновок суду відповідає положенням ч. 5 ст. 267 ЦК України (а.с.173).

За вказаних обставин, районний суд дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне поновлення позовної давності є необґрунтованими та спростовуються наведеними висновками.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: