РІШЕННЯ

іменем України

23.04.2013 Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого суддіСаламон О.Б.
з участю секретаряСолодухіної Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частину квартири, витребування майна з чужого володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 10 вересня 2012 року звернувся до суду з позовом, який було уточнено в процесі судового розгляду (а.с.112-116) про визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частину квартири, витребування майна з чужого володіння.

Посилаючись на ст. ст. 48,215-216,230,387-388 ЦК України свої вимоги мотивує тим, що з 08 лютого 1985 року по 08 вересня 1994 року він, позивач ОСОБА_3, та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1994 році на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК "Мотозаводець-11" була надана АДРЕСА_2, за яку пайовий внесок погашений у повному обсязі. У квітні 1995 р. за неможливості подальшого співіснування, він, ОСОБА_3 переїхав до іншого місця проживання, при цьому звертався до ЖЕК з заявою у 1995 році щодо не проведення виписки та прописки без його дозволу та у 1995 році було накладено арешт на зазначену квартиру. Як стало відомо в 2010 р., його, ОСОБА_3, 27 листопада 2001 року було оголошено померлим. В 2002 р., отримавши свідоцтво про смерть на підставі рішення суду, його знято з реєстрації, а квартиру продано ОСОБА_8 (договір купівлі - продажу від 26.12.2003 р.), а за виручені кошти від продажу квартири придбано АДРЕСА_1 (договір купівлі - продажу від 26.12.2003 р.). У 2007 р. ОСОБА_8 помер і спірна квартира була успадкована ОСОБА_6 та ОСОБА_9 за заповітом від 11.05.2004 р (свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.03.2007 р.). На даний час квартира знаходиться у власності ОСОБА_5 (договір купівлі - продажу від 04.09.2007 р.). ОСОБА_4, укладаючи договір з ОСОБА_8, приховала ту обставину, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. 23 вересня 2010 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2001 року про оголошення ОСОБА_3 померлим. За таких обставин позивач вважає, що має право звернутися до суду щодо повернення майна, яке було відчужено у зв'язку з оголошенням його померлим та визнання свідоцтва про право власності, видане на ОСОБА_4, недійсним. У зв'язку з тим, що його майно, а саме 1/2 частина квартири вибула з його володіння не за його волею, а в результаті обману ОСОБА_4, просить витребувати своє майно у ОСОБА_5, який на даний час є власником квартири.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладене у позові. Зокрема, позивач зазначив, що після розлучення з дружиною у 1994 році декілька разів на рік приїжджав до Києва, однак до спірної квартири не приходив, оскільки основні речі забрав, ключів не мав, а необхідності заходити не було.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що жодних незаконних дій нею вчинено не було. Зазначає про те, що після розлучення з чоловіком у 1994 році, останній наприкінці вересня 1994 року вивів з квартири спільно нажите майно, а сам зник у невідомому напрямку, при цьому за час перебування у шлюбі ними були придбані три транспортні засоби, а саме легковий, вантажний автомобілі та трактор, якими останній також розпорядився на власний розсуд. Дійсно у 1994 році була придбана квартира, при цьому пайовий внесок сплачений особисто нею. В подальшому їй не було відомо місцеперебування колишнього чоловіка, його було виключено з членів ЖБК за невиконання статутних обов'язків, а її прийнято в члени ЖБК, а в подальшому вона звернулася до суду щодо визнання останнього померлим.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_10 позовні вимоги не винав, зазначаючи про їх необґрунтованість та неправдивість. Зокрема зазначив, що позивач спірною квартирою почав цікавитися лише з жовтня 2009 року (підтвердженням є справа, яка перебувала у провадженні суду, яку повернуто), тобто майже через 14 років після розірвання шлюбу, який неможливо виправдати будь - якою поважною причиною пропуску строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_11 позов не визнав, посилаючись на відсутність обґрунтованих доказів, які б могли свідчити про доведеність вимог викладених позивачем. Зазначив, що відповідач ОСОБА_5 є добросовісним набувачем спірної квартири, він не знав і не міг знати про взаємовідносини колишнього подружжя, як і про стосунки з послідуючими власниками даної квартири, які отримували її на підставі належним чином оформлених договорів купівлі - продажу з послідуючою реєстрацією в БТІ.

Третя особа - ОСОБА_6 до суду не з"явилася, хоча про розгляд справи неодноразово повдомлялася за відомою суду адресою.

Представник третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_12 позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість та на те, що договори купівлі - продажу були укладені у відповідностиі до чнного законодавства.

Зазначені вище представники, посилаючись на ст. 257, 261, 267 ЦПК України, просили також відмовити у задоволенні позову у зв'язку з закінченням строків позовної давності, оскільки до вимог про поділ майна подружжя застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які пояснили, що кошти на придбання спірної квартири надавалися матір"ю ОСОБА_4, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено наступне.

З 08 лютого 1985 року по 08 вересня 1994 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с13-14)

22 квітня 1994 року на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК "Мотозаводець-11" члену ЖБК ОСОБА_3 була надана АДРЕСА_2 (далі по тексту спірна квартира), про що свідчить ордер на жиле приміщення № 102229 від 10 травня 1994 року. (а.с.16)

Згідно з довідкою, наданою 09 березня 2000 року ЖБК "Мотозаводець-11" пайовий внесок повністю погашений 06 грудня 1993 року саме ОСОБА_4 (а.с.57)

12 квітня 1995 року ухвалою Ватутінського районного суду м. Києва накладено арешт на спірну квартиру в межах розгляду справи за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу спірної квартири. (а.с.67)

22 травня 1995 року ухвалою Ватутінського районного суду м. Києва зазначений позов ОСОБА_3 залишено без розгляду. (а.с.66)

10 грудня 2003 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва скасовано заходи щодо забезпечення позову - арешт. (а.с.24) В описовій частині ухвали зазначено про те, що арешт був накладений на спірну квартиру при розгляді справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, який 22 травня 1995 року у зв'язку з неявкою позивача було залишено без розгляду.

10 жовтня 2001 року згідно з протоколом членів ЖБК "Мотозаводець-11" (а.с.55) у зв'язку з систематичною несплатою внесків на експлуатацію та ремонт будинку та комунальних послуг, за невиконання статутних обов'язків, ОСОБА_3 виключено із числа членів ЖБК, а ОСОБА_4 прийнято в члени ЖБК.

У відповідності до витягу з розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17 липня 2002 року, затверджено рішення зборів уповноважених членів ЖБК "Мотозаводець-11" від 30 травня 2002 року про прийняття в члени ЖБК ОСОБА_4 та закріплення за нею з родиною квартири АДРЕСА_2. (а.с.20,56,58)

Дане рішенння зборів чинне і ні ким не оскаржувалося.

27 листопада 2001 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_3 оголошено померлим. (а.с.21)

12 вересня 2002 року на ім."я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру (а.с.22)

Згідно з даними, наданими Київським Бюро технічної інвентаризації та рестрації права власності на об'єкти нерухомого майна (а.с.106), первинна реєстрація права власності на АДРЕСА_2 була проведена за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12 вересня 2002 року.

Далі право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_8 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 26 грудня 2003 року.

Після ОСОБА_8 право власності на квартиру перейшло до:

-1/2 частина - ОСОБА_16 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 05 березня 2007 року (а.с.110);

-1/2 частина - ОСОБА_17 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 05 березня 2007 року. (а.с.109)

В подальшому право власності на квартиру перейшло та на даний час зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 04 вересня 2007 року. (а.с.90)

23 вересня 2010 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у відповідності до вимог ст. 250 ЦПК України, а не у зв'язку з його незаконністю, як зазначав представник позивача, скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2001 року про оголошення ОСОБА_3 померлим. (а.с.11)

Відповідно до наданих матеріалів, будь - яких підстав стверджувати, що відповідач ОСОБА_4 умисно у 2001 році визнала позивача в судовому порядку померлим з метою заволодіння його майном, не має.

Норми ст. 22 ЦК УРСР та ст. 48 ЦК України регламентують наслідки явки громадянина, оголошеного померлим.

В цих нормах зазначено, що в разі зявлення або виявлення місцеперебування громалчнина, оголошеного померлим, відповідне рішення про оголошення його померлим скасовується судом, що і було вчинено Деснянським районним судом м. Києва 23 вересня 2010 року.

Незалежно від часу своєї появи, фізична особа, яка була оголошена померлою, має право вимагати від особи, яка володіє її майном, повернення цього майна, якщо воно збереглося і безоплатно перейшло до неї після оголошення фізичної особи померлою.

Особа, до якої майно пейшло за відплатним договором, зобов'язана повернути його, лише якщо буде встановлено, що на момент набуття цього майна вона знала, що фізична особа, яку було оголошено померлою, жива.

В даному випадку спірна квартира перейшла за відплатною угодою, а саме на підставі чинного і легітимного договору купівлі - продажу до ОСОБА_8, який став законним її власником, провівши відповідну оплату.

Позивач не навів жодних доказів того, що в момент придбання спірної квартири покупець ОСОБА_8 або інші послідуючі її власники знали на момент укладення договорів, що ОСОБА_3, якого оголошено померлим, є живим.

Придбання квартири ОСОБА_8 було законним і відповідно до діючого на той час законодавства він набув право власності на неї, як і його діти, що успадкували цю спірну квартиру, а також і відповідач ОСОБА_5, який придбав цю квартиру у зазначених спадкоємців, являючись добросовісним набувачем. Він не знав і не міг знати про взаємовідносини колишнього подружжя, як і про стосунки з послідуючими власниками даної квартири, які отримували її на підставі належним чином оформлених договорів купівлі - продажу з послідуючою реєстрацією в БТІ.

Між покупцем спірної квартири ОСОБА_5 та продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було укладено відповідний договір купівлі - продажу спірної квартири, який відповідав чинному законодавству з дотриманням всіх необхідних норм діючого законодавства України.

Саме тому у позивача відсутні будь - які правові підстави вимагати повернення йому 1/2 частини спірної квартири та безпідставно стверджувати, що ніби то ОСОБА_5 не набув права власності на дану квартиру, так як придбав спірну квартиру у осіб, які не набули права власності, оскільки успадкували спірну квартиру.

Позивач не навів та не надав аргументованих доказів чи обставин, які б в повній мірі свідчили про те, що свідоцтво про право власності, видане на ОСОБА_4 було видано незаконно чи з порушенням вимог законодавства при його виготовленні та видачі.

Безпідставними є також твердження представника позивача з приводу виключення позивача з членів ЖБК та прийняття в члени цього кооперативу ОСОБА_18 саме на підставі рішення суду про оголошення померлим, оскільки позивач, як член житлово - будівельного кооперативу зобов'язаний був своєчасно вносити платежі на експлуатацію та капітальний ремонт будинку та утримання прибудинкової території, чого систематично не виконував, про що не заперечував в судовому засіданні.

Саме за порушення вимог Статуту, позивача і було у жовтні 2001 року виключено з членів ЖБК та прийнято в члени кооперативу ОСОБА_4, яка проживала у спірній квартирі та була зареєстрована, при цьому рішення про оголошення померлим винесено у листопаді 2001 року.

Твердження позивача про те, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру мало видаватися як на нього, так і на ОСОБА_4 є необґрунтованим і спростовується наступним.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про власність" член житлового, житлово-будівльного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повінстю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває право власності на це майно.

Виходячи з цих вимог закону, лише член кооперативу набуває право власності і саме на його імя видається свідоцтво про право власності на дану квартиру.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив про те, що ніби то ОСОБА_3 звертався до ЖЕК з приводу не виписки його зі спірної квартири. Однак як вбачається з заяви, адресованої начальнику ЖЕК -1318 від 19.04.1995 р., позивач звертаючись до ЖЕК лише ставив питання щодо не проведення прописки та виписки сторонніх осіб без його відому, зазначаючи своє місце реєстрації АДРЕСА_2 і не повідомляючи про фактичне місце проживання. (а.с.26)

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав щодо незаконності отриманого ОСОБА_4 свідоцтва про право власності спірної квартири, а звідси і безпідставність вимоги про визнання цього документу недійсним.

Що стосується визнання недійсним договору купівлі - продажу спірної квартири від 26 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, суд виходить з наступного.

Оспорюваний договір укладено у відповідності до чинного законодавства, яке діяло намомент укладення цієї угоди та порушення вимог на його укладення сторонами допущено не було.

Обману зі сторони ОСОБА_4 та приховування обставин, що спірна квартира є ніби то спільною сумісною власністю подружжя станом на 26 грудня 2003 року при укладенні договору купівлі - продажу не було, враховуючи що рішенням Деснянського районного суду м. Києва більш як за два роки до цього, а саме 27 листопада 2001 року, ОСОБА_3 було оголошено померлим і ОСОБА_4 була єдиним власником спірної квартири, розпорядившись нею на свій розсуд.

Укладення договору купівлі - продажу спірної квартири від 26 грудня 2003 року виникло до набрання чинності 01 січня 2004 року ЦК України.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він застосовується жо цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Сумнівів в набутті права власності на дану квартиру відповідачем ОСОБА_5 не має, він набув таке право власності на підставі нотаріального посвідченого договору купівлі - продажу від 04 вересня 2007 року в п. 11 якого визначено, що згідно зі ст. 334 ЦК України, право власності у покупця на вказану в договорі квартиру виникає з моменту державної реєстрації даного договору.

Слід також зазначити, що власником спірної квартири на момент її продажу ОСОБА_8 була ОСОБА_4, являючись членом ЖБК "Мотозаводець-11".

І при визнанні права власності на певну частину цієї квартири в судовому порядку ОСОБА_3, в разі своєчасного звернення до суду, мав би навести доводи та обґрунтування, що він мав право саме на зазначену ним частину, а не меншу, враховуючи взаєморозрахунки бувшого подружжя та внесення конкретних коштів кожним з них.

Не наведено таких доказів в обґрунтування вимог щодо укладення договору купівлі - продажу спірної квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, а також достатності доводів для визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Тобто, після розлучення у 1995 році ОСОБА_3 переїхав до іншого місця проживання, а спірною квартирою почав цікавитися лише з жовтня 2009 року (підтвердженням чого була справа, яка перебувала у провадженні Деснянського районного суду щодо скасування рішення щодо оголошення померлим, визнання права власності, визнання угоди недійсною, відшкодування матеріальної шкоди), тобто майже через 14 років.

У судовому засіданні останній зазначав про те, що перебував у селі, доглядаючи за батьком, однак належних доказів на підтвердження зазначеного, не надав.

Посилання позивача на необізнаність ним вимог законодавства, неможливістю захистити свої права у судових органах з посиланням на зайнятість по догляду за батьком, безпідставні і не можуть братись до увги при вирішенні даних спірних правовідносин.

Достовірних доказів, а не припущень з приводу того, що ОСОБА_4 ніби то було відомо про місце його знаходження на момент прийняття рішення про оголошення померлим, позивач протягом судового розгляду також не надав.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_5 набув права власності на спірну квартиру належним чином, право власності якого своєчасно було зареєстровано в БТІ, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позову, зокрема і в частині витребування у ОСОБА_5 1/2 частини спірної квартири.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності належних доказів на підтвердження вимог позову.

Позивач грунтує свої позовні вимоги лише на припущеннях, не підтверджуючи свої вимоги належними та допустимими доказами у відповідності до ст. 57 ЦПК України. Посилання на твердження "обманним шляхом позивача оголошено померлим", "відповідач мала намір заволодіти майном" не є доказами в розумінні чинного законодавства, а інших обґрунтувань позов не містить.

Доказів на підтвердження вимог, що правочин, вчинений особою під впливом обману (ст. 230 ЦК України), не надано.

Відповідно до ст. 257 загальна позовна давність встановлюється строком у три роки.

Зокрема, з приводу захисту свого права власності, в тому числі що стосувалось спірної квартири, позивач оспорюючи таке право і намагаючись відновити свої права, звертався в 1995 році до Деснянського (Ватутінського) районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу спірної квартири недійсним, що підтверджується копією ухвали Ватутінського районного суду від 12 квітня 1995 року про накладення арешту на цю квартиру, але в судове засідання ОСОБА_3 не з"явився і його позов 22 травня 1995 року був залишений без розгляду. Фактично право ОСОБА_3 було порушено у 1995 році, тому строк позовної давності у ОСОБА_3 на оспорювання права власності на частину спірної квартири сплинув 22 травня 1998 року.

Аналіз встановлених в судовому засіданні обставин свідчить про те, що вимоги позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частину квартири, витребування майна з чужого володіння.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підстав для відшкодування позивачу судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє йому в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 27,31-32, 60, 123, 137, 143-144, 213-215 ЦПК України, 203, 236, 261, 267 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частину квартири, витребування майна з чужого володіння, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон