Справа №591/6084/13-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2002/13 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Левченко Т.А..

суддів - Собини О.І.. ОСОБА_3.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Інституту прикладної фізики Національної академії наук України

па рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 серпня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Інституту прикладної фізики Національної академії наук України, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. -

встановила:

ОСОБА_4 звернулась до суду з зазначеним позовом, свої вимоги мотивує тим. що з 1990 року по 15 травня 2012 року вона працювала на різних посадах в Інституті прикладної фізики НАН України (остання - провідний інженер, з якого була звільнена 15 травня 2012 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку зі скороченням штату. Оскільки своєчасно при звільненні з нею не було проведено розрахунку, а остаточно з нею розрахувався відповідач 30 травня 2012 року, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1 682,23 гривень та моральну шкоду, завдану їй в зв'язку з цим в сумі 10292.06 гривень.

Рішенням суду від 13 серпня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Інституту прикладної фізики Національної академії наук України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2012 року по 30 травня 2012 року включно в сумі 1091 гривня 09 копійок.

Стягнуто з Інституту прикладної фізики Національної академії наук України на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 200 гривень.

Стягнуто з Інституту прикладної фізики Національної академії наук України на користь держави судовий збір в сумі 229,4 гривень.

В апеляційній скарзі Інститут прикладної фізики ПАН України просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В доводах посилається на те. що судом порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для розгляду справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з зазначеним позовом, судом невірно визначена кількість робочих днів для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та безпідставно стягнуто на користь позивачки моральну шкоду.

Заслухавши доповідь судді- доповідача. пояснення представника Інституту прикладної фізики Національної академії наук України ОСОБА_6. позивачки ОСОБА_4. вивчивши матеріали справи і перевіривши законність обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2012 року позивачка звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі. стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с. 1).

27 вересня 2012 року позивачкою були уточнені позовні вимоги, згідно яких вона просила також стягнути з відповідача кошти за затримку розрахунку при звільненні (т. 1 а.с. 1 18).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 грудня 2012 року, залишеним в силі ухвалою від 12 лютого 2013 року Апеляційного суду Сумської області, в задоволенні позову ОСОБА_4 було відмовлено (т. 2 а. с. 59. 108).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року зазначені судові рішення скасовано в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди та в цій частині справу передано на новий розгляд (т. 2 а. с. 164).

З 23 травня 2011 року по 15 травня 2012 року позивачка працювала на посаді провідного інженера Інституту, звідки була звільнена, згідно наказу директора № 47-вк від 15 травня 2012 року (т. 1 а. с. 5).

Остаточний розрахунок з позивачкою було проведено 30 травня 2012 року. Вказана обставина визнається сторонами в справі та підтверджується витягом з картрахунку позивачки, на який їй перераховувалась заробітна плата (том 2 а. с. 213)

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що затримка розрахунку з позивачкою при звільненні сталася саме з вини відповідача, а тому за період з 16 по 30 травня 2012 року на підставі ст. 117 КЗпП України на її користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток. Крім того позивачка має право на відшкодування їй моральної шкоди, спричиненої в звязку з несвоєчасним проведення розрахунку при звільненні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення власником або уповноваженим ним органом розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Встановивши, що відповідач не провів з позивачкою розрахунок при звільненні в строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що судом невірно було визначена кількість днів затримки розрахунку з огляду на встановлений в Інституті в цей період чотирьохденний робочий тиждень. Вказаним твердженням відповідача суд першої інстанції надав належну оцінку та обґрунтовано не взяв їх до уваги з посиланням на те, що середньоденна заробітна плата позивачки для обрахунку середньої заробітної плати визначалась відповідачем виходячи з повного робочого тижня за останні два місяці перед її звільненням. Крім того ст. 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні у виді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Врахування змін тривалості робочого часу на підприємстві в період, коли сталася затримка розрахунку, при визначенні середнього заробітку, який підлягає виплаті працівникові, вказаною нормою не передбачено.

Не може колегія суддів погодитись і з доводами апеляційної скарги про те, що позивачка пропустила строк звернення до суду з зазначеним позовом.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачка, вважаючи свої звільнення незаконним, звернулась з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. З вказаним позовом вона звернулась в строки, передбачені ст. 233 КЗпП України. Знаходження на розгляді суду вказаного позову, задоволення якого виключає задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, є обставиною, яка свідчить про те, що у позивачки були поважні причини звернутись до суду з такою вимогою і після винесення рішення суду про відмову в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи, що ОСОБА_4 доповнила цією вимогою позов про поновлення на роботі і ці доповнення були прийняті судом до ухвалення рішення про відмову в задоволення вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відмови в задоволенні її позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди в звязку з пропуском строку звернення до суду.

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що в звязку з недотриманням відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України порушено законні права позивачки на своєчасне проведення з нею розрахунку при звільненні, що призвело до її моральних страждань, пов'язаних з необхідністю прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. З матеріалів справи вбачається, що зазначеними обставинами позивачка обґрунтовувала свої вимоги про відшкодування моральної шкоди (том 2 а. с. 209). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України вказані обставини є підставою для відшкодування на користь позивачки моральної шкоди, а тому доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів на підтвердження спричинення позивачці моральної шкоди та відсутність її посилань на ці обставини в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає помилковими.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давати підстави для скасування чи зміни постановленого рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила :

Апеляційну скаргу Інституту прикладної фізики Національної академії наук України відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 серпня 2013 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищою спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді