Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/778/3495/13 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2013 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.,

Суддів: Мануйлова Ю.С.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, про стягнення боргу за договором позики, в якому зазначав, що з січня по липень 2012 року він позичив відповідачу грошові кошти на загальну суму 36 500 грн.. При цьому за усною домовленістю остання гарантувала, що 01 серпня 2012 року вона поверне кошти у повному обсязі. Проте 01 серпня 2012 року ОСОБА_4 позичені кошти так і не повернула і позивач став вимагати написати розписку про дату повернення боргу.

З урахуванням цього, відповідачка перевела вказану суму еквівалентом у доллари США, та 10 серпня 2012 року написала розписку про те, що вона у строк до 10 вересня 2012 року поверне 4570 доларів США. Однак борг нею повернуто не було.

Просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики у сумі 36 528,00 гривень, які станом на 27 лютого 2012 року і становлять 4570 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2013 року відмовлено в задоволені позову.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм законодавства, просить його скасувати, ухвалити нове про задоволення його позову.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення боргу суд прийшов до правильного висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимим доказами про існування між сторонами договірних правовідносин, зокрема договору позики.

У позовних вимогах ОСОБА_3 зазначав, що з січня по липень 2012 року він позичав відповідачу грошові кошти на загальну суму 36 500 грн.. При цьому за усною домовленістю остання гарантувала, що 01 серпня 2012 року вона поверне кошти у повному обсязі. Проте 01 серпня 2012 року ОСОБА_4 позичені кошти так не повернула і за його вимогами вона 10 серпня 2012 року написала розписку про те, що у строк до 10 вересня 2012 року поверне отриману грошову суму з переведенням у 4 570 доларів США.

У відповідності до ст.,ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму грошей).

На підтвердення укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

На підтвердення вищевказних обставин позивачем надано дві розписки: від 10.08.2012р., у якій вказано лише про те, що ОСОБА_4 зобовязалася повернути ОСОБА_5 4 570 доларів США та від 03.01.2013р., у якій вказано, що ОСОБА_4 зобовязується 12.01.2013р. принести обіцяну в розписці суму.

Однак із змісту розписок ОСОБА_4, як правильно зазначив суд першої інстанції, не вбачається про існування між сторонами договірних правовідносин щодо виконання зобовязнь про договору позики, бо вказані розписки не свідчать про передання ОСОБА_3 певної грошової суми останній у борг.

Інших допустимих доказів, а саме письмових документів про укладення між сторонами договору позики в матеріалах справи не мається.

Нормами ст.,ст.11, 31 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

При цьому особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предметі спору на власний розсуд і до початку розгляду судом справи по суті має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Оскільки позивач підстав позову до початку розгляду судом справи на цим позовом не змінював, то у цій справі заявлений позов не може розглядатись за іншими правовими підставами, що не позбавляє позивача права на звернення до суду про стягнення грошової суму з інших правових підстав.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при розгляді справи в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів прийшов до правильного висновку про недоведеніть заявлених позивачем підстав для задоволення позову про стягнення боргу за договором позики.

Доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом норм діючого законодавства.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2013 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: