Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2445/13 Головуючий у 1-й інстанції Ревуцький С. І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2013 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 березня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням; зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення,-

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, треті особи сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, який уточнювала під час розгляду справи.

В обгрунутвання позову зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок № 17 по вул.. Мічуріна в м. Бердянську Запорізької області. У вказаному будинку крім неї також зареєстроване місце постійного проживання її чоловіка ОСОБА_4, доньки ОСОБА_3 та онука неповнолітнього ОСОБА_5, 23.08.2007 р. н.

Вказувала, що ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_5 добровільно не проживають у будинку більше шести років, участі у сплаті комунальних послуг та утриманні будинку не приймають, але добровільно зніматись з реєстрації не бажають. Проживають у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй на праві власності жилим будинком № 17 по вул. Мічуріна в м. Бердянську , визнавши ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування вказаним жилим будинком.

ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що проживала у спірному будинку до одруження в 2007 році, а потім в ньому також проживав її чоловік. З того часу між усіма членами родини почали виникати сварки, які провокувались батьками і з причини яких вони були вимушені інколи навіть не ночувати вдома. Восени 2009 року ОСОБА_2 змінила замки від вхідних дверей, ключі не дала, перешкоджає доступу до жилих приміщень в будинку , тобто фактично вигнала її та чоловіка з будинку.

Вказувала, що бажає проживати в цьому будинку, тому просила вселити її в спірний будинок та зобовязати ОСОБА_2 не перешкоджати їй користуватись вказаним жилим приміщенням.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 березня 2013 року в задоволенні позову відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Вселено ОСОБА_3 до буд. 17 по вул.. Мічуріна в м. Бердянську Запорізької області. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що су рішення не відповідає вимогам чинного цивільно-процесуального та цивільного законодавства України через неповне зясовані обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому просить його скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку №17 по вул. Мічуріна в м. Бердянську (а.с.6-12) . У зазначеному будинку зареєстровані на правах членів сімї ОСОБА_3 з 20.01.2001 року (а.с.12-16, 33), її малолітній син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30, 33), та її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.33)

Суд першої інстанції дослідивши надані сторонами докази дійшов висновку проте, ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу у 2007 році з ОСОБА_8, внаслідок створення для неї та її малолітнього сина умов, неможливості такого проживання, а саме: ненадання власником будинку ключів від вхідних дверей будинку, постійних сварок та скандалів, пропозицій піти з будинку та проживати окремо, з поважних причин не проживала у ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем своєї реєстрації та реєстрації свого малолітнього сина.

Та оскільки вона як член сімї власника має право користуватися спірним житлом вселив її до будинку.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в досліджені яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Оскільки в апеляційній скарзі відповідно до вимог ч.7, 8 ст. 295 та ч.2 ст. 303 ЦПК України не заявлялося клопотань про витребування доказів, колегія судів розглядає справу у межах заявлених позивачем вимог та доказів , наданих сторонами у суді першої інстанції.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених позивачем і на підставі доказів, наданих сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує, що судом не повно зясовані обставини справа, а саме проігноровано клопотання про наявність у ОСОБА_8 чоловіка її дочки нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 та суд взяв до уваги абсурдні слова ОСОБА_8, який в суді заявив , що не знаю кому належить ця квартира.

За вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2 стверджує в апеляційній скарзі проте, що відповідач та її представник визнали той факт, що її чоловікові на праві приватної власності належить трьохкімнатна квартира АДРЕСА_3, проте матеріали справи не містять такого твердження ОСОБА_2 та як зазначено у самій апеляційній скарзі суд взяв до уваги абсурдні слова ОСОБА_8, який в суді заявив , що не знаю кому належить ця квартира.

Матеріли справи не містять в собі підтвердження того, як проте стверджує ОСОБА_2, що ОСОБА_8 на праві власності має нерухоме майно за адресою АДРЕСА_2, куди після одруження добровільно переїхала проживати її дочка з мотивів, що у її чоловіка є інше житло.

Отже висновок суду про відсутність іншого житла у дитини, аніж того де зареєстрований малолітній ОСОБА_5 не спростовані доказами зі сторони ОСОБА_2, а тому не може бути прийнятими апеляційною інстанцією на припущені.

Посилання в апеляційній скарзі проте, що судом не прийнято заходів щодо доручення опікунській раді скласти акт огляду житлових умов за фактичним проживання дитини у квартирі батька є такими , що не відповідають вимогам ст. 11 ЦПК України, яка передбачає диспозитивність цивільного судочинства та здійснення таких заходів судом лише за клопотанням сторін. Проте, матеріали справи не містять в собі підтвердження таких клопотань. У суді першої інстанції приймаючи участь у справі орган опіки та піклування виходячи із інтересів дитини просив не позбавляти малолітню дитину житла.

В апеляційній скарзі не було клопотань щодо витребування актів огляду житлових умов дитини відповідно ч.7, 8 ст. 295, ч.2 ст. 303 ЦПК України, а тому наявність житла у дитини залишаються лише твердженням позивача без належного підтвердження, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За змістом ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного із них, з ким вона проживає.

Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Суд першої інстанції ретельно дослідивши надані сторонами докази дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 разом з малолітнім сином хоч і були відсутні понад один рік в будинку за місцем своєї реєстрації та постійного проживання, проте з поважних причин: через неприязні стосунки, що сталися між сторонами після одруження створення позивачем для неї та її малолітнього сина умов, неможливості такого проживання : ненадання власником будинку ключів від вхідних дверей будинку, постійних сварок та скандалів, пропозицій піти з будинку та проживати окремо.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суд взяв до уваги покази зацікавлених осіб ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та не взяв до уваги покази ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які підтверджують її правоту, іншого обґрунтування з посиланням на докази невідповідності висновків суду вона не містить.

Проте, суд у рішенні зазначив, що свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили, що є сусідами ОСОБА_2, підтвердили, що приблизно з 2007 року не бачили ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина у будинку №17 по вул. Мічуріна в м. Бердянську. Свідок ОСОБА_13 показала, що є бабусею ОСОБА_9, та вона підтримує стосунки з внуком, його матірю, а також з ОСОБА_2 та її чоловіком. Відносини з ними доброзичливі, ніколи не була свідком конфліктів. Наскільки знає, після укладання шлюбу ОСОБА_3 переїхала жити до чоловіка, причини цього не знає. Стверджувала, що чоловік ОСОБА_2 дуже суворий, ключі від будинку нікому не давав, тому онук ОСОБА_9 інколи проживав у неї.

І зазначені пояснення свідків взяті до уваги судом як підтвердження обставин, що ОСОБА_3 не проживала з 2007 року після одруження у батьків.

Допитані в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 також підтвердили відсутність за місцем реєстрації ОСОБА_3 після одруження у будинку батьків, але зазначають, що таке не проживання у будинку було зумовлене поважними причинами через неприязні стосунки, що сталися між сторонами після одруження , створення позивачем для неї та її малолітнього сина умов, неможливості такого проживання : ненадання ключів від вхідних дверей будинку, постійних сварок та скандалів, пропозицій піти з будинку та проживати окремо.

І такі пояснення свідків щодо поважності причин не спростовані жодним доказам зі сторони позивача.

Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Апеляційний суд перевіряє рішення суду за правилами ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги.

Окрім загальних слів, в апеляційній скарзі проте, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 фактично є зацікавленими не зазначено, які саме докази спростовують їх свідчення про поважність причини відсутності у будинку ОСОБА_3.

Апеляційна скарга стверджує, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтверджують її правоту, та про яку правоту іде мова. Проте в скарзі не зазначено в чому саме їх свідчення не відповідають поясненню свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які саме обставини, свідчення (або слова) ці свідки спростовують у поясненнях свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а тому вони не можуть бути оцінені колегією, отже апеляційна скарга у порушення вимог ст. 295, 303 ЦПК України не спростовує висновків суду, як про те стверджує ОСОБА_2

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції керуючись ст. 212 ЦПК України, оцінивши надані сторонами докази правомірно виходив з того, що внаслідок вчинення перешкод у користуванні спірною квартирою, відповідач з малолітньою дитиною з поважних причин не проживала у будинку своїх батьків, правильно виходив з фактичних обставин справи, надав належну оцінку доказам щодо непроживання ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірній квартирі. А апеляційна скарга ОСОБА_2 окрім загальних фраз про невідповідність висновків суду не містить обґрунтованого спростування висновків суду.

Таким чином, колегія судів вважає, що апеляційна скарга не спростовує висновків суду першої інстанції, її доводи не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України в якості підстав для скасування рішення та задоволення її вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 березня 2013 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: