Провадження № 2/521/7271/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року Малиновський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді Роїк Д. Я.,

при секретарі Гречко І.О.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

07.03.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. При цьому позивач посилається на те, що його матері - ОСОБА_2 і батькові позивача - ОСОБА_3 17 травня 1995 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкомом Одеської міської ради народних депутатів було видано свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

10.09.2007 року померла мати позивача - ОСОБА_2, після смерті якої відкрився спадок на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини в Сьому Одеську державну нотаріальну контору м. Одеси, де йому 13.02.2008 року було видано витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №13042826 і відкрита спадкова справа №44015963 і номер у нотаріуса №157/2008 . Таким чином, позивач вважає, що його батько фактично прийняв спадок у вигляді 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: вул. Академіка Філатова, б. 53, кв. 10, який відкрився після смерті матері ОСОБА_2. Батько мешкав і був прописаний в спірній квартирі і сплачував усі комунальні платежі, пов'язані з квартирою. Вищезгадана квартира не була зареєстрована в МБТІ м. Одеси, через це батько не міг отримати свідоцтво про право власності.

05 лютого 2013 року батько ОСОБА_1 - ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрився спадок на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського округу ОСОБА_4. де йому було видано витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №34727850 від 1.08.2013 року і відкрита спадкова справа за №54827086, номер у нотаріуса 14/2013. Проте, через відсутність реєстрації на спірну квартиру він не міг отримати свідоцтво про право власності і вимушений звернутися до суду.

У своїй уточненій позовній заяві позивач також вказав, що Цивільний кодекс України набув чинності в 2004 році, а на момент приватизації квартири в 1995 році діяв Цивільний кодекс УРСР від 1963 р., який не містив вимоги про реєстрацію права власності на нерухомість у вигляді квартири.

По-друге, відносно приватизації квартир діє спеціальна норма частини 3 статті 8 Закону України від 19.06.1992 року № 2482 - ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої «передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, яка приймається не пізніше за місяць з дня отримання заяви громадянина». Тобто достатньою основою для виникнення права власності на квартиру при її приватизації являється відповідне рішення, прийняте органом приватизації.

На підставі цієї норми закону, як вказує позивач. у його батьків виникло право власності на спірну квартиру, оскільки їм було видано не лише рішення (розпорядження) органу приватизації Одеської міської Ради від 17.05.1995 року № 50382, але і свідоцтво про право власності від 17.05.1995 року, зареєстроване в реєстровій книзі за № 17-1785.

Така позиція , як вказує позивач , підтримується Верховним Судом України, який у своїй ухвалі від 10.09.2008 року вказав, що право власності на квартиру виникає у громадянина з моменту ухвалення рішення відповідного органу приватизації про передачу квартири у власність. Тобто в цьому випадку - з моменту видачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 розпорядження органу приватизації від 17.05.1995 року № 50382.

По-третє, стаття 182 Цивільного кодексу України не ставить державну реєстрацію як умову виникнення права власності, а лише вказує на те, що факт виникнення, переходу або припинення права власності має бути зареєстрований..

Подібний висновок зробив Верховний Суд України, який у своїй ухвалі від 03.12.2008 у аналогічній справі № 6-2687св08 (номер рішення в ЕДРСР -2610904 ) відмітив : "Нормами ЦК УРСР 1963 року не було передбачено такої виключної підстави для виникнення у фізичної особи права власності на нерухоме майно як обов'язкова державна реєстрація права власності".

Крім того, після смерті батька, як вказує позивач, він оплачував усі комунальні платежі, фактично розпоряджався спадковим майном і є єдиним спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ГК України.

При цьому, згідно ч. 8 розділу "Завершальні і перехідні положення" Цивільного кодексу України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набуття чинності цього Кодексу.

Оскільки Цивільний кодекс України набув чинності з 01.01.2004 року, термін течії набувальної давності по спірній квартирі почав обчислюватися з 01.01.2001 року. Тобто на сьогодні цей термін, з урахуванням вимог закону, склав майже 13 років.

Позивач вважає, що він і його спадкодавці добросовісно заволоділи квартирою, про що свідчать видані його батькам розпорядження органу приватизації Одеської міської Ради від 17.05.1995 року № 50382 і свідоцтва про право власності від 17.05.1995 року, зареєстроване в реєстровій книзі за № 17-1785. А також позивач вказує у своїй позовній заяві, що він і його спадкодавці користувалися відкрито, оскільки нерухомість була очевидна для третіх осіб, які мали можливість її бачити, не було перешкод для доступу державних або контролюючих органів. Користування долею в квартирі померлої в 2007 році мами позивача ОСОБА_2, здійснювалося без приховання від інших осіб цього факту. Здійснювалася регулярна оплата квартплати і комунальних послуг.

Безперервність володіння квартирою підтверджується тим, що спадкодавці були зареєстровані в ній і мешкали з 1987 року до моменту їх смерті: мами ОСОБА_2 - в 2007 році, батька - ОСОБА_3 - в 2013 році, тобто більше 26 років, що підтверджується довідками, наявними в справі.

На підставі наведених обставин, позивач просить суд визнати за ним - ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова б. 53, кв.10, загальною площею 47 ,7 кв.м., житлової площі 32,8 кв.м.

В судове засідання від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі .

Відповідач надала клопотання в якому позовні вимоги ОСОБА_1 вона не визнає, вважає, що необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог по підставам, вказаним в запереченні на позовну заяву. Так, відповідач у своєму запереченні вказує, що відповідно до п. 1.4 «Правил державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних і фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року №56 (далі Правила) Державну реєстрацію обєктів нерухомого майна здійснюють державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів, за рахунок коштів власників нерухомого майна. П.1.5 Порядку встановлено, що до обєктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться:

а) жилі будинки (домоволодіння) розташовані на земельній ділянці, під окремим порядковим номером по вулиці, площі, провулку;

б) нежилі будинки дачі, садові будинки, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках;

в) вбудовані в жилі будинки нежилі приміщення (як частини цього будинку );

г) квартири багатоквартирних будинків.

Державної реєстрації підлягають тільки ті обєкти, які закінчені будівництвом та прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, незалежно від форм власності і відомчого підпорядкування та при наявності матеріалів інвентаризації.

Відповідач вважає, що згідно вищевказаних «Правил» та п.1.1. -1.7 «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна. що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121. для ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державна реєстрація права власності на спірний обєкт нерухомості була обовязковою.

Крім того, відповідач вказує, що ст. 182 ЦК України встановлює, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідач вважає, що оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зареєстрували право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, тому відсутнє спірне майно, яке б міг успадкувати ОСОБА_1. Тому в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 17.05.1995 року, за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_4. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 47,7 кв.м.

Відповідно розпорядження органу приватизації від 17.05.1995 року за №50382, прохання наймача ОСОБА_3 задоволено та квартира, де він мешкає, знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.. Академіка Філатова. №53, кв. 10, передана в спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які мешкають у 3-х кімнатній квартирі, загальної площею 47,7 кв.м.

Згідно свідоцтва про народження, виданого горбюро ЗАГС Калужської області від 25.04.1960 року ІУЮ №062816, 18.04.1960 року народився ОСОБА_5, батьками якого зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД №260487, виданого відділом рагсу Жовтневого райвиконкому м. Одеси від 07.10.1994 року, 07.10.1994 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, актовий запис № 362. Після реєстрації шлюбу чоловіку присвоєне прізвище ОСОБА_7.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 115641, виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції, ОСОБА_2 померла 10.09.2007 року, актовий запис № 7966.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на 1/2 частину вищезазначеної квартири.

Спадкоємцями першої черги на це майно були її чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_1

Згідно матеріалів спадкової справи №157/2008 року до майна померлої 10.09.2007 року ОСОБА_2, наданої за запитом суду, 13.02.2008 року до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори з заявою звернувся ОСОБА_3 про прийняття спадщини що залишилось після смерті його дружини ОСОБА_2, яке складалося з частик ізольованої квартири № 10, розташованій в м. Одесі по вул. Ак. Філатова, буд. № 53.

Згідно витягу про реєстрації в Спадковому реєстрі, реєстратором Сьомою Одеською державною нотаріальної контори зареєстровано спадкова справа №44015963 від 13.02.2008 року, спадкодавець ОСОБА_2

Згідно листа завідуючого Сьомої Одеської державної нотаріальної конторою від 13.02.2008 року № 1037, в свідоцтві про право власності на житло, виданому Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеського міської Ради народних депутатів 17.05.1995 року за №17-1785 на квартиру № 10, розташовану в м. Одесі по вул. Ак. Філатова в будинку № 53 на імя ОСОБА_3, ОСОБА_2 не зазначені частки, які належать кожному з них, тобто квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», державний нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише в разі виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовому формі і підлягає нотаріальному посвідченню, але в цей час такий договір посвідчити неможливо, у звязку з тим, що один із власників квартири ОСОБА_2 померла 10.09.2007 року.

Згідно п.1 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК), законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Вищезазначена правова позиція повністю кореспондується з вимогою частини 1 ст. 357 ЦК України, яка встановлює, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину, оскільки постійно проживав та був зареєстрований в спірній квартирі. Вказане підтверджується квитанціями на його імя по оплаті комунальних послуг на утримання квартири.

Квартира № 10, по вул. Ак. Філатова, № 53 в м. Одесі не була зареєстрована в КП «ОМБТІ та РОН», вказане обумовлено тим, що ОСОБА_3 постійно хворів.

Згідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 329540, виданого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 помер 05.02.2013 року, актовий запис №1387.

Згідно довідки дільниці № 4 КП ЖКС «Черьомушки» № 235 від 14.02.2013 року, ОСОБА_1 мешкає без реєстрації в АДРЕСА_5, та займає жилу площу 32,8 кв.м. Особистий рахунок квартири відкритий на ОСОБА_3 В вказаній квартирі мешкав ОСОБА_3, який помер 05.02.2013 року.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на квартиру № 10, по вул. Ак. Філатова, № 53 в м. Одесі.

Згідно довідки дільниці № 4 КП ЖКС «Черьомушки» № 1101 від 08.08.2013 року, ОСОБА_7 ОСОБА_3, мешкав та був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 25.09.1987 року по день смерті 05.02.2013 року.

01.08.2013 року, у встановлений законом 6-ти місячний термін, ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу ОСОБА_4, про прийняття всієї спадщини після смерті батька - ОСОБА_3 (спадкова справа № 14/2013). Згідно витягу з реєстрації в Спадковому реєстрі, приватним нотаріусом ОСОБА_4 зареєстровано та відкрито спадкову справу за № 54827086 від 01.08.2013 року.

Однак згідно листа приватного нотаріуса ОСОБА_4 від 09.08.2013 року, в видачі свідоцтва про право на спадщину на АДРЕСА_6 М. було відмовлено, оскільки право власності на вказане нерухоме майно не було зареєстроване належним чином.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті батька ОСОБА_3

Довід позивача про те, що Цивільний кодекс України набув чинності в 2004 році, а на момент приватизації квартири в 1995 році діяв Цивільний кодекс УРСР від 1963 р., який не містив вимоги про реєстрацію права власності на нерухомість. суд вважає обґрунтованим. Дійсно, «Правила державної реєстрації обєктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних і фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року №56, були прийняті понад сім місяців після приватизації квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 р. № 121, на яку посилається відповідач також була прийнята після спливу 4 років. Таким чином, на момент приватизації квартири, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Філатова б. 53, кв. 10, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 17 травня 1995 року діяв Цивільний кодекс УРСР від 1963 р., який не містив вимоги про реєстрацію права власності на нерухомість .

Така позиція , як вказує позивач , підтримується Верховним Судом України, який у своїй ухвалі від 10.09.2008 року вказав, що право власності на квартиру виникає у громадянина з моменту ухвалення рішення відповідного органу приватизації про передачу квартири у власність. Тобто в цьому випадку - з моменту видачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 розпорядження органу приватизації від 17.05.1995 року № 50382.

По-третє, стаття 182 Цивільного кодексу України не ставить державну реєстрацію як умову виникнення права власності, а лише вказує на те, що факт виникнення, переходу або припинення права власності має бути зареєстрований..

Подібний висновок зробив Верховний Суд України, який у своїй ухвалі від 03.12.2008 у аналогічній справі № 6-2687св08 (номер рішення в ЕДРСР -2610904 ) відмітив : "Нормами ЦК УРСР 1963 року не було передбачено такої виключної підстави для виникнення у фізичної особи права власності на нерухоме майно як обов'язкова державна реєстрація права власності".

Крім того, стаття 182 Цивільного кодексу України, на яку посилається відповідач, не ставить державну реєстрацію як умову виникнення права власності, а лише вказує на те, що факт виникнення, переходу або припинення права власності має бути зареєстрований.

Відносно приватизації квартир діє спеціальна норма частини 3 статті 8 Закону України від 19.06.1992 року № 2482 - ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої «передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, яка приймається не пізніше за місяць з дня отримання заяви громадянина». Тобто достатньою основою для виникнення права власності на квартиру при її приватизації являється відповідне рішення, прийняте органом приватизації.

На підставі цієї норми закону, як вказує позивач. у його батьків виникло право власності на спірну квартиру, оскільки їм було видано не лише рішення (розпорядження) органу приватизації Одеської міської Ради від 17.05.1995 року № 50382, але і свідоцтво про право власності від 17.05.1995 року, зареєстроване в реєстровій книзі за № 17-1785.

ОСОБА_7 ОСОБА_1 прийняв спадщину у встановлений шестимісячний строк. ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги, проте через відсутність правовстановлюючих документів він не може отримати свідоцтво про право власності на спадщину. Йому було рекомендовано звернутися до суду. Вказане підтверджується квитанціями на його імя по оплаті послуг на утримання квартири та листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 09.08.2013 року про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається державним нотаріусом за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Виходячи з вищевказаного, суд вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично прийняли у спадщину квартиру № 10, по вул. Ак. Філатова, № 53 в м. Одесі, оскільки не заявляли про відмову від неї, а навпаки, звертались з відповідними заявами до нотаріальних контор, проте отримували відмови через відсутність в них правовстановлюючого документу.

Враховуючи встановлені судом обставини а також те, що нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину, суд вважає, що визнання за позивачем права власності на спірну квартиру є єдиним можливим способом захисту його прав, тому позов слід задовольнити.

Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та визнати за ОСОБА_1 право власності на квартири № 10, по вул. Ак. Філатова, № 53 в м. Одесі. в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 05.02.2013 року, актовий запис № 1387.

Враховуючи, що судом встановлено, що спірну квартиру батьки ОСОБА_1 отримали у власність 17.05.1995 року, а позивач є спадкоємцем, до спірних правовідносин не може застосовуватися ст. 344 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212, 213 215, 218, 224 226 ЦПК України, ст.ст. 384, 1266, 1267, 1268 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру № 10, по вул. Ак. Філатова, буд. № 53 в м. Одесі, загальною площею 47,7 кв.м. та житловою площею 32,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер 05.02.2013 року, актовий запис № 1387.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Малиновський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги на протязі десяти днів. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту цього рішення.

Суддя: