Справа № 1319/4160/2012 Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/783/749/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.

при секретарі: Рванцовій О.О.

з участю : ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ПАТ Альфа Банк на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2013 року, по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Альфа-Банк до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2013 року в позові відмовлено.

Рішення оскаржило ПАТ Альфа Банк.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що 21 лютого 2007 року між ЗАТ Альфа-Банк, правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 45 439,05 доларів США строком на 6 років з 21 лютого 2007 року по 21 лютого 2013 року зі сплатою 12% річних за користування кредитом. Для забезпечення належного виконання даного договору 25 червня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, згідно з яким остання взяла на себе обовязок відповідати за зобовязаннями ОСОБА_4 з виконання умов кредитного договору. Однак, ОСОБА_4 взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконував, поточні платежі по кредиту та нараховані відсотки згідно з графіком не сплачував, внаслідок чого утворилася заборгованість. На вимоги про погашення заборгованості відповідач не реагує.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

З матеріалів справи вбачається, що 21 лютого 2007 року між ЗАТ Альфа-Банк, правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 490026842, згідно з яким позивач надав відповідачу ОСОБА_4 кредит у розмірі 45 439,05 доларів США строком на 6 років з 21 лютого 2007 року до 21 лютого 2013 року зі сплатою 12% річних за користування кредитом.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою, заставою.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед

кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з договором поруки № 490026842-П від 21 лютого 2007 року відповідач ОСОБА_5 взяла на себе зобовязання відповідати за виконання відповідачем ОСОБА_4 умов кредитного договору та відповідно до п. 3.1 договору поруки, зобовязується нести солідарну відповідальність у випадку його невиконання чи неналежного виконання останньою.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 травня 2010 року № 2-752/10 задоволено частково позов ОСОБА_4 до ЗАТ Альфа-Банк. Визнано недійсними кредитний договір № 490026842 від 21 лютого 2007 року про надання кредиту в іноземній валюті та договір застави рухомого майна № 490026842-3 від 21 лютого 2007 року, укладені між ЗАТ Альфа-Банк та ОСОБА_4, в порядку застосування наслідків недійсності правочину визнано борг ОСОБА_4 перед ПАТ Альфа-Банк в сумі 118 675,80 грн. Зазначене рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

З урахуванням того, що кредитний договір № 490026842 від 21 лютого 2007 року, укладений між ЗАТ Альфа-Банк та ОСОБА_4, визнано недійсним вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за вказаним договором, з урахування процентів та неустойки, в сумі 558 237,30 грн. є безпідставними, а відтак, задоволенню не підлягають.

З висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суду,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ Альфа Банк відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: