ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.12.2013 м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:
головуючої-судді - ОСОБА_1,
при секретарі - Надь Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ПАТ Фольксбанк до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно, шляхом надання банку права продажу заставного майна від власного імені, виселення -
ПАТ Фольксбанк звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно, шляхом надання банку права продажу заставного майна від власного імені, виселення.
В судове засідання представник позивача не зявився, але надав до суду заяву в якій просить розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують. Не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило, а тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.
Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.
Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Грошові зобов'язання між сторонами виникли в іноземній валюті, що узгоджується з нормами Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 5), Закону України «Про банки і банківську діяльність» (ст. 19, ч. 1, 2 ст. 47, ст.ст. 49, 55), ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України.
Відповідно до п. 1.4. кредитного договору, кредит надавався відповідачу ОСОБА_3 на ремонт та реконструкцію нежитлового приміщення швейного цеху.
У звязку з невиконанням зобовязань відповідачем ОСОБА_3 по погашенню кредиту, утворилась заборгованість, яка згідно довідки - розрахунку заборгованості наданого позивачем станом на 04.09.2013 року становить 78 858,79 євро, що в гривневому еквіваленті становить 830 256,88 грн. що згідно курсу НБУ ( 1 євро - 10,5284 гривень станом на 04.09.2013 р.) складає 830 256,88 грн. з яких: 76 248,22 євро (сімдесят шість тисяч двісті сорок вісім євро, 22 євроценти) сума заборгованості по тілу кредиту, 1 184,58 євро ( одна тисяча сто вісімдесят чотири євро, 58 євроцентів) - несплачені відсотки за користування кредитом; 1 425,99 євро (одна тисяча чотириста двадцять пять євро, 99 євроцентів) пеня. /а.с. 3/
Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані по-ложеннями ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до п.п. 2.1 кредитного договору виконання зобовязань Позичальника за кредитним договором забезпечується іпотекою житлового будинку, який належить майновому поручителю ОСОБА_2 та земельною ділянкою на якій знаходиться житловий будинок, загальною площею 0,1000 га., згідно іпотечного договору.
У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.
У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.
В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ВАТ Електрон Банк правонаступником якого є позивач та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 07.09.2007 р., за умовами якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок №14 по вулиці Далека, що в місті Ужгороді, загальною площею 186,4 м. кв., житловою площею 68,2 м.кв., що належить їй на праві приватної власності та земельну ділянку загальною площею 0,1000 га., яка знаходиться за адресою м. Ужгород, вул. Далека, 14. Вартість предмета іпотеки сторони визначили у 1 381 599,20 грн. /а. с. 18-22/
Укладений між сторонами договір іпотеки від 07.09.2007 року відповідає вимогам ст.ст.203, 205, 208, 209 ЦК України щодо його форми, змісту та нотаріального посвідчення.
Відповідно п.4 вказаного договору іпотеки , за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки,основної суми боргу та будь якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами кредитного договору, а також відшкодувати витрати, повязані з предявленням вимоги за основним зобовязанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до п. 15 вказаного договору іпотеки, право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання , зокрема у випадку затримки боржником щомісячної сплати процентів після настання строку їх сплати у відповідності до умов кредитного договору; у випадку затримки боржником часткового погашення кредиту, згідно встановленого графіку у відповідності до умов кредитного договору.
Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави та має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником осно-вного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'я-занням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 39 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації.
Названі повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з реалізації предмету іпотеки, зокрема на підставі рішення суду шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь якій особі згідно договору купівлі - продажу містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем ОСОБА_2 та ВАТ Електрон Банк , у п.п. 17 - 20 , що містить порядок звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки.
Відповідно до п. 18 договору іпотеки іпотекодержатель має право у випадку, якщо предмет іпотеки складають два або більше обєкти нерухомого майна, звернути стягнення в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно п. 7 договору іпотеки вартість предмета іпотеки сторони визначили у 1 381 599,20 грн., з яких : будинок - 1 104 455,20 гривень; земельна ділянка 277 144 гривень.
Зважаючи на те , що вартість предмета іпотеки , зокрема будинку сторони визначили у 1 104 455,20 гривень, суд вважає за необхідне звернути стягнення в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя, а саме звернути стягнення на житловий будинок, задовольняючи в цій частині частково позовні вимоги.
Згідно з положеннями ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Приписами cтатті 39 ЗУ "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців.
У ч.1 ст.40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.
Приписами ч. 2 і ч. 3 ст.40 ЗУ "Про іпотеку" встановлений певний порядок дій банку: після ухвалення рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено ч.3 ст.109 ЖК України. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку».
Таким чином, ЗУ "Про іпотеку" передбачає можливість виселення мешканців будинку, який перебуває в іпотеці, в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Недотримання вищевказаної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення.
Варто також зазначити, що згідно п. 43 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року судам рекомендовано врахувати при розгляді таких справ те, що «Частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк».З матеріалів справи вбачається, що банком направлялася відповідачам письмова вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, така вимога отримана відповідачами 26 червня 2013 року і відповідачі не звільнили житлове приміщення , на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя.
З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства, та дотриманням Банком обов'язкової процедури письмового попередження відповідачів про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового приміщення підлягають задоволенню.
Що стосується вимог про виселення інших осіб, які проживають разом з відповідачами в житловому приміщенні, суд приходить до наступного.
За змістом ст. 30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі в позовному провадженні є позивач та відповідач. Рішення суду може впливати на права і обовязки тільки щодо сторін у позовному провадженні, а відносно третіх осіб в майбутньому. З вищевикладеного випливає, що рішення суду не може стосуватись не обмеженого, не визначеного кола осіб, які не є стороною по справі, а тому позовні вимоги в частині виселення інших осіб, які проживають разом з відповідачами в житловому приміщенні не можуть бути задоволені.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 543, 551, 553, 554, 610, 612, 623, 624, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст.11, 33, 38, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 224-226, 294 ЦПК України, ЗУ Про банки і банківську діяльність» , Постановою №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд, -
Позовну заяву ПАТ Фольксбанк до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставне майно, шляхом надання банку права продажу заставного майна від власного імені, виселення задовольнити частково.
Виселити з житлового будинку №14 по вулиці Далека в місті Ужгороді Чмельову ОСОБА_4, ОСОБА_3.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ Фольксбанк сплаченого ними суми судового збору в розмірі 3 441,00 грн. (три тисячі чотириста сорок одна гривня, 00 коп.).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1