Справа №1490/5921/12 23.01.2013 23.01.2013 23.01.2013
Справа № 22ц-784/280/13 Головуючий у 1-й інстанції Румянцева Н.О.
Категорія 21 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

23 січня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Вовненко Г.Ю.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Буренкової К.О.,

при секретарі Белевері В.А.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представників позивачки ОСОБА_3, ОСОБА_4,

- відповідачки ОСОБА_5,

- представника відповідачки ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2012 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_5

про

визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

Позивач зазначав, що їй на праві власності належала квартира № 123 розташована по вул. Генерала Свиридова в будинку 7/1 в м. Миколаєві.

У зв'язку з похилим віком та поганим станом здоров'я вона погодилася на пропозицію сина на те, що останній переїде проживати до неї та буде її доглядати, а вона оформить на його ім'я заповіт з метою передати після смерті вказану квартиру, для чого 08 квітня 2004 року вони у нотаріуса підписали документи.

Посилаючись на те, що після смерті сина вона дізналася , що насправді нею було підписано договір дарування спірної квартири, а також на те, що внаслідок похилого віку та стану здоров'я вона помилилася щодо правової природи укладеного правочину, позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування від 08 квітня 2004 року та визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність рішення суду обставинам справи.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що двокімнатна квартира № 123, що розташована в м. Миколаєві по вул. Генерала Свиридова в будинку 7/1 належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 26 лютого 2001 року.

08 квітня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 подарувала належну їй квартиру своєму синові ОСОБА_7

Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8

З матеріалів справи також вбачається, що 08 грудня 2008 року ОСОБА_7 склав заповіт на вказану квартиру на ім'я своєї дружини ОСОБА_5, а 28 лютого 2012 року ОСОБА_7 помер.

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 посилалася на те, що договір дарування нею укладено під впливом обману з боку ОСОБА_7 фактичних умов і наслідків укладення цього правочину.

В силу ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значенні (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як зазначено в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»№ 9 від 6 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Враховуючи, що обставини, на які посилалася позивачка на обґрунтування заявлених вимог, стосуються мотивів вчинення оспорюваного правочину і не свідчать про те, що ОСОБА_7 заперечував наявність яких-небудь обставин, які могли перешкодити укладанню договору дарування, або замовчував існування таких обставин, суд обґрунтовано у відповідності до наведених норм закону відмовив у задоволенні позову.

Крім того, на що також звернуто увагу у вказаному вище пункті постанови Пленуму Верховного Суду України, виходячи зі змісту ст. 230 ЦК України її норми не застосовуються щодо односторонніх правочинів, до яких віднесено й договір дарування.

Доводи апеляційної скарги про те, що підписаний дарувальником договір вона вважала договором довічного утримання, не заслуговують на увагу, оскільки навіть, якщо таке помилкове тлумачення змісту правочину мало місце, це не свідчить про факт обману в розумінні ст. 229 ЦК України.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 листопада 2012 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді