АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6732/13 Справа № 0438/1546/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2013 року м. Дніпропетровськ

14 жовтня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Варенко О.П., Григорченка Е.І.

при секретарі Качур Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановила:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 39935,90 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 399,35 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про те, що в судовому засіданні було належними та допустимими доказами безспірно встановлено, що відповідачка отримала від позивача в борг грошові кошти в загальній сумі 15000 гривень, зобовязавшись в обумовлений за домовленістю сторін в договорі позики строк повернути борг, але свого зобовязання по сплаті коштів в установлений письмовими договорами позики строк не виконала, в тому числі і після отримання письмової вимоги позивачки щодо повернення боргу, в звязку з чим сума боргу підлягає стягненню з відповідачки в примусовому порядку, оскільки відповідно до ст.ст. 526,527,629 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином, в строки та порядку, визначеному законом чи договором, оскільки відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, в звязку з чим з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача за рішенням суду заборгованість за договором позики в загальній сумі 39935 гривень 90 копійок (а.с.9,98), в тому числі боргу з урахуванням відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України індексу інфляції в сумі в сумі 17195 гривень 27 копійок, процентів за користування грошовими коштами в сумі 13524 гривні 66 копійок та штрафу за невиконання зобовязань за договором позики в сумі 9215 гривень 97 копійок.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та обєктивно дослідив всі обставини справи і вірно застосував норми матеріального права, зокрема, що регулюють правовідносини сторін.

Судом встановлено, що 15 грудня 2009 року між сторонами було укладено в письмовій формі договір позики №3 (а.с.5), за яким позивач як фізична особа надав у борг відповідачці грошові кошти у сумі 15000 грн. терміном на 1 рік зі строком їх повернення до 15 грудня 2010 року та сплатою процентів за користування позикою у розмірі 30% річних, інфляційних витрат та в разі несвоєчасно виконання зобовязань за договором штрафу в розмірі 30% від суми заборгованості, при цьому зазначено, що сторонам зміст ст.ст.203-215 ЦК України відомий.

На підтвердження отримання позики відповідачкою було надано 15 грудня 2009 року письмову розписку (а.с.6), а вказані обставини були підтверджені в судовому засіданні і відповідачкою ОСОБА_2, яка підтвердила як факт отримання грошових коштів, так і факт свого підпису під договором позики, а також власноручне написання розписки про отримання від позивача грошових коштів саме по договору позики №3 від 15 грудня 2009 року, а зазначене свідчить про наявність між сторонами договірного зобовязання, яке за формою та змістом відповідає вимогам ст.1046-1047 ЦК України та за яким сторони досягли домовленості за усіма суттєвими умовами договору.

В установлений договором позики строк, в тому числі і після направлення позивачем письмової вимоги від 01 березня 2012 року про повернення боргу, яка була отримана 04 лютого 2012 року (а.с.7-8) особисто відповідачкою, остання борг не повернула, а лише попрохала направити їй протягом трьох днів копію договору позики (а.с.8), що також підтвердила і в судовому засіданні.

Доводи зазначені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі стосовно того, що спірний договір позики не укладався та договір позики є удаваним правочином, який було укладено замість попереднього договору оренди земельної ділянки, про що існувала домовленість між сторонами, не можуть бути прийняті до уваги оскільки це спростовується наданими позивачем та дослідженими судом письмовими доказами: договором позики №3 від 15 грудня 2009 року та розпискою відповідача про отримання грошових коштів та не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію відповідачки, висловлену в ході розгляду справи і полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

Щодо доводів апелянти про те,що договір позики приховував договір оренди земельної ділянки і про це свідчить нотаріально посвідчений 15 грудня 2009 року відповідачкою на користь позивача в Солонянській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області заповіт на земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_2, та довіреність на представництво її інтересів з усіма необхідними повноваженнями з питань користування належною їй земельною ділянкою, а також представляти її інтереси в суді з усіма правами сторони (а.с.27-28),

є також необґрунтованими,оскільки останні в послідуючому були нею скасовані відповідно до нотаріально посвідчених заяв від 28 грудня 2011 року(а.с.51-52), зі змісту яких жодним чином не вбачається, яким чином дані правочини стосуються спірного договору позики, та що їх умови передбачають зарахування грошових коштів, отриманих ОСОБА_3 замість ОСОБА_2 протягом 2010-2011 років як орендної плати за укладеним між ТОВ «Прогрес» та ОСОБА_2 02 серпня 2007 року договором оренди земельної ділянки (а.с.72-83).

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 квітня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді