Справа № 1303/2-495/11 Головуючий у 1 інстанції: Жирибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/783/247/13 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2013 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник Т.А., Мацея М.М.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 01 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй згідно договору дарування від 20 липня 2004 року належить житловий будинок АДРЕСА_1. В будинку прорживають її бувший чоловік - відповідач по справі ОСОБА_2 та син ОСОБА_4 Шлюб з відповідачем був розірваний 25 липня 2006 року, однак він продовжує проживати у її будинку, приводить інших жінок, не працює, зловживає алкогольними напоями, перебував на лікуванні у наркологічному та психічному диспансерах, влаштовує постійні сварки, погрожує їй, вчиняє бійки та застосовує до неї насильство, б'є тварин, яких вона тримає на господарстві. Вона неодноразово зверталась на дії відповідача у правоохоронні органи, внаслідок чого ОСОБА_2 за вчинення протиправних дій притягався до адміністративної відповідальності у 2007 та 2009 роках. Просить суд, на підставі ст. 116 ЖК України та ст. 48 Закону України "Про власність", виселити ОСОБА_2 із займаного житлового приміщення без надання іншого житла за неможливістю спільного проживання.

Заочним рішенням позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку в АДРЕСА_1, за неможливістю спільного проживання.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2, вважає його необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що недоведеними залишились обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Так, суд вважав, що він був належним чином повідомлений про судовий розгляд і без поважних причин не з'являвся на судові засідання, про те це не відповідає дійсності. Жодних повісток про виклик до суду, як і позовної заяви та доданих до неї матеріалів, він не отримував, про що свідчить відсутність його підпису на поштових повідомленнях. Оскільки позивачка проживає разом з ним, вона була зацікавлена у тому, щоб йому не було відомо про розгляд справи, чого й добилась. Районний суд не врахував ту обставину, що він регулярно їздить на роботу до Республіки Польща, що підтверджується численними візами, та перетинами кордону, та на момент розгляду справи перебував за кордоном, однак на повістці врученій йому наявний підпис, якого він не ставив. Також, суд дійшов невірного висновку, що він не працює та не допомагає по господарстві, оскільки всі зароблені гроші в Польщі він привозив в Україну та витрачав на утримання сім'ї, а в зимовий період, перебуваючи здебільшого в Україні, підробляв посильною роботою в селі, оскільки за фахом ветеринар, і зароблені кошти також витрачав на сім'ю. Пенсію, яка була призначена йому, як інваліду ІІІ групи, за період з 1 вересня 2006 року по 31 серпня 2009 року, він також не отримував, оскільки її завжди забирала позивачка. Крім цього, у 2007 році позивачкою було продано належний йому житловий будинок АДРЕСА_2. Договір купівлі-продажу від його імені підписала відповідачка, яка й отримала кошти за продаж будинку. Також, своєю працею він сприяв у будівництві нового будинку, перебуваючи на цей час у шлюбі із позивачкою. Суд також безпідставно вважає доведеним, що він характеризується з негативної сторони. Відповідна характеристика видана Милятинською сільською радою, текст якої грунтується виключно на однобічних посиланнях позивачки, оскільки працівник сільської ради не зміг би достовірно охарактеризувати кожного мешканця, так як сільська рада обслуговує територіальні громади чотирьох сіл. Посилання суду на постанови Буського районного суду від 26.08.2009 року та 04.09.2009 року про притягнення його до адміністративної відповідальності, з моменту винесення яких і до ухвалення заочного рішення минуло понад два роки, також не повинні братись до уваги, оскільки відповідно до ст. 39 КпАП України особа, піддана адміністративному стягненню, яка протягом року після закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Посилаючись у своєму рішенні на ст. 116 ЖК України, районний суд не обґрунтував підстави для його виселення, оскільки такі відсутні, та не врахував інших норм ЖК України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє осіб права користування займаними приміщеннями. Зазначає, що жодну підставу для його виселення з будинку позивачкою не доведено, водночас суд помилково прийшов до висновку про доведеність таких.

Просить заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 01 листопада 2011 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, відновити на реєстраційному обліку та вселити його у будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_3, будучи належним чином повідомлена, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення їй поштового відправлення (а.с. 131), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилася, причину своєї неявки суду не повідомила, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Проте, зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 20 липня 2004 року ОСОБА_3 належить житловий будинок АДРЕСА_1, який складається з семи житлових кімнат та кухні, розмір житлової площі становить 108.9 кв.м., загальна площа 169,7 кв.метри (а.с. 4, 5).

У вказаному будинку зареєстровані та проживають позивачка та її бувший чоловік - відповідач ОСОБА_2, а також їхній син ОСОБА_4, 1992 р.н. (а.с. 9).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 25 липня 2006 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, після реєстрації розірвання шлюбу позивачці присвоєно прізвище - ОСОБА_3 (а.с. 6).

Задовольняючи позовні вимоги та виселяючи ОСОБА_2 з житлового будинку в АДРЕСА_1 - за неможливістю спільного проживання на підставі ст. 116 ЖК України та ст. 48 Закону України "Про власність", суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не працює, не допомагає по господарству, зловживає алкоголем, вчиняє сварки, неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, що підтверджується копіями постанов Буського районного суду від 26.08.2009 року та 04.09.2009 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення сімейних сварок, після розлучення не залишив будинок дружини, що свідчить про те, що його поведінка негативно відображається на розвитку та вихованні дітей (яких дітей не зазначено, оскільки в суді встановлено, що у позивачки один син ОСОБА_4, який повнолітній).

Проте такі висновки суду першої інстанції вимогам закону й матеріалам справи повністю не відповідають.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однак ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Установлено, що ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивачки, ОСОБА_4 - його сином, які вселилися до спірного будинку в установленому законом порядку і набули прав і обов'язків, передбачених ст. 156 ЖК України.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Вирішуючи спір, судом не враховано, що позбавлення житла можливе лише на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Крім того, за змістом рішення суду повинно бути мотивовано із зазначенням встановлених судом обставин, які мають значення для справи, їх юридичної оцінки, а також визначених відповідно до них правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копій постанов Буського районного суду Львівської області від 26.08.2009 року та 04.09.2009 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КпАП України, останній вчинив конфлікт зі своєю колишньою дружиною, за що був підданий адміністративному арешту строком на одну та три доби (а.с. 14, 15).

Однак, з моменту винесення цих постанов і до подачі позовної заяви та ухвалення заочного рішення минуло два роки, а тому вони, при доказуванні систематичного порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, не повинні були братись районним судом до уваги, оскільки відповідно до ст. 39 КпАП України особа, піддана адміністративному стягненню, яка протягом року після закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню. Докази, що відповідач притягувався до відповідальності за насильство у сім'ї, чи застосування до нього заходів громадського впливу, після 04.09.2009 року - відсутні, на такі позивачка у позовній заяві не посилається.

Довідка-характеристика виконкому Милятинської сільської ради (а.с. 23), у якій зазначено, що ОСОБА_2 характеризується з негативної сторони, в останні роки зловживає спритними напоями, не працює, та що позивачка неодноразово зверталась до виконкому про те, що він влаштовує сварки, бійки та дебоширить, - не може слугувати підставою задоволення позову про його виселення, оскільки не ґрунтується на письмових та інших, передбачених законом доказах.

Разом тим, судом першої інстанції не взято до уваги те, що відповідач, починаючи з травня 2004 року і на час подання позову перебував за межами України, в Польщі, що підтверджується копіями віз із його закордонного паспорта про перетин кордону України з Польщею (а.с. 48-55), що також свідчить про відсутність доказів систематичного порушення ним правил співжиття.

Також слід зазначити, що позивачка за відсутності відповідача, маючи довіреність останнього, 05.09.2007 року продала належний ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_2 з господарськими будівлями та спорудами, що свідчить про відсутність у нього іншого житла (а.с. 92-93).

Крім того, вирішуючи спір на підставі ст. 48 Закону України "Про власність", суд першої інстанції припустився помилки, оскільки з набранням чинності нового Цивільного кодексу України, Закон України "Про власність" втратив чинність, а тому його положення не можуть застосовуватись до вказаних правовідносин.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст. 116 ЖК України, для задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення з будинку.

Суд першої інстанції на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та порушивши і неправильно застосувавши норми матеріального і процесуального права, ухвалив необґрунтоване та незаконне рішення. Тому, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, ч. 1 п.п. 1, 4 ст. 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Буського районного суду Львівської області від 01 листопада 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Гірник Т.А.

Мацей М.М.