Справа № 0538/3079/2012
Провадження № 2/265/39/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2013 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Вайновського А. М., при секретарі Григор А.Г., за участю представника позивача ОСОБА_1 в особі - ОСОБА_2, представника співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, про визнання права спільної сумісної власності та про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

19 березня 2012 року ОСОБА_8, діючи від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1, звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позову зазначила, що 02 липня 2008 року помер ОСОБА_9, який є сином позивача та її чоловіком, батьком відповідачів у справі, постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частки зазначеної квартири, а також 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, яку було придбано ним спільно із дружиною під час перебування у зареєстрованому шлюбі із нею на підставі біржової угоди № 28803 від 13.12.2000 року. За умовами угоди продавець отримав грошові кошти, а покупець правовстановлюючі документи на квартиру, якою користується по сьогодення. Спадкоємцями за законом першої черги є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4, який на момент смерті спадкодавця був неповнолітнім. Свідоцтво на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 було отримано. Однак, через те, що біржова угода на квартиру АДРЕСА_1 була оформлена на імя покупця ОСОБА_3, вона не була включена до спадкової маси. Вважаючи, що дана нерухомість належала ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 її частку.

В подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги, в остаточній редакції яких просила: визнати дійсним біржовий контракт № 28803 від 13.12.2000 року, на квартиру АДРЕСА_1, укладений на Маріупольській універсальній товарній біржі між продавцями ОСОБА_6 і ОСОБА_7, з одного боку, та покупцем ОСОБА_3, з іншого; визнати за ОСОБА_9 та ОСОБА_3 прав спільної власності на дану квартиру по 1/2 її частку за кожним; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку даної квартири.

11 липня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності та зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_9 з 10.02.1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3. Фактично шлюбні та сімейні стосунки між ними було припинено з 1999 року та з цього часу проживали окремо. 02 липня 2012 року ОСОБА_9 помер, після чого його мати ОСОБА_1 обіцяла виділити частку майна, що належала її синові, його синам, однак цього не зробила. Квартиру АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_3 за рахунок коштів, наданих їй матірю ОСОБА_11, які складалися з частки її особистих заощаджень та з частки коштів, отриманих у борг під послідуючий продаж належної їй квартири АДРЕСА_3, а тому в сенсі ст. 57 СК України квартира є її особистою приватною власністю. Крім того, ОСОБА_1 безпідставно утримує у себе оригінал свідоцтва про шлюб, який відмовляється повернути, а також відмовляється надати доступ технікові БТІ до квартири АДРЕСА_2, чим чинить перешкоди ОСОБА_4 у оформлені ним спадкових прав на частку даної квартири. Також вважають, що ОСОБА_1 пропущено строк позовної давності, початком перебігу якого вважають дату смерті спадкодавця. Просили визнати спірну нерухомість спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_11, зобовязати ОСОБА_1 повернути їм оригінал свідоцтва про шлюб, а також зобовязати її надати доступ технікові БТІ до квартири з метою належного оформлення ОСОБА_4 спадкових прав.

В подальшому зустрічні позовні вимоги було уточнено, в остаточній редакції яких просили визнати спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_3, а також зобовязати ОСОБА_1 надати доступ технікові БТІ до квартири.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгул справи у її відсутність та за участю її представника ОСОБА_2

Представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові. Позов за зустрічними вимогами не визнала та пояснила, що квартиру на її дімку не може бути визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3, оскільки на момент її придбання і по день смерті ОСОБА_9 вони перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. Що стосується надання доступу до квартири техніку БТІ, то ані відповідачі, ані сам технік БТІ до ОСОБА_1 із такими вимогами не зверталися, а отже остання не чинить їм жодних перешкод. В обґрунтування поважності причин пропущення строку позовної давності зазначила, що після смерті ОСОБА_9 його мати ОСОБА_1 своєчасно звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових справ. Однак на той час вона не мала даних про місцезнаходження спірної квартири, у звязку із чим на протязі 2010-2011 років зверталася до суду із відповідними заявами про забезпечення доказів. І тільки після отримання відповідних відомостей вона звернулася до суду із даним позовом. Просила поновити строк позовної давності та задовольнити позов у повному обсязі, у задоволенні зустрічних вимог -відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не прибули, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність та за участю їх представника ОСОБА_5

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_12 ОСОБА_5, яка діє за довіреностями, у судовому засіданні вимоги за зустрічним позовом підтримала у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у ньому. Додатково пояснила, що коли ОСОБА_9 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, вони проживали у квартирі, належній матері відповідача ОСОБА_11, де у них і народилося двоє синів. З 1999 року через виникаючі конфлікти вони фактично припинили шлюбні відносини, сумісного господарства не вели. Біржова угода на придбання спірної квартири ними не оспорюється. Однак квартиру придбано вже після фактично припинення шлюбних відносин та за рахунок особистих коштів ОСОБА_3, а тому є її приватною власністю. На даний час ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_12 у користуванні часткою квартири АДРЕСА_4, не надає доступу до неї, а також доступу технікові БТІ. Просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, будучи повідомленими про час і місце розгляду справи в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, у судове засідання не прибули з невідомих причин, проте їх неявка не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому Будинком одружень міста Жданова Донецької області від 10 лютого 1988 року, актовий запис № 507 (а.с. 6).

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії VІІІ-НО № 388291, виданого Орджонікідзевським райвиконкомом м. Маріуполя від 07.10.1991 року, ОСОБА_4 народився 23 вересня 1991 року, про що вчинено актовий запис № 934. Батьками зазначені: батьком ОСОБА_9, матірю ОСОБА_3 (а.с. 6).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-НО № 304690, виданим Орджонікідзевським відділом РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області від 02.07.2008 року, ОСОБА_9 помер 02 липня 2008 року, про що вчинено актовий запис № 923 (а.с. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно із ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

При цьому, згідно із ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що передбачено ч. 1 ст. 1269 ЦК України.

Згідно із відомостями, наданими Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою, спадщину у встановлений законом строк після смерті ОСОБА_9 було прийнято спадкоємцями: матірю померлого ОСОБА_1, який видано свідоцтво про право на спадщину за реєстровим № 2-535 від 06.03.2009 року на 1/2 частку від 1/2 спадкової частки двокімнатної квартири АДРЕСА_2; неповнолітнім сином померлого ОСОБА_4, якому видано свідоцтво про право спадщину за реєстровим № 2-890 від 02.06.2012 року на 1/2 частку від 1/2 спадкової частки двокімнатної квартири АДРЕСА_2. Інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні (а.с. 10, 25, 26, 45-47).

13 грудня 2000 року на Маріупольській універсальній товарній біржі між продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з одного боку, та покупцем ОСОБА_3, з іншого, було укладено біржовий контракт № 28803 (договір купівлі-продажу), за умовами якого продавці зобовязалась передати у власність покупцеві нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, яка, в свою чергу, зобовязалась прийняти майно та виплатити за нього грошові кошти у сумі 22835,00 гривень (а.с. 9).

Договір купівлі-продажу жилого приміщення (квартири), сторонами по якому є громадяни, укладений на товарній біржі у порушення вимог ст. 227 ЦК України (в редакції 1960 року), якою передбачене обовязкове нотаріальне посвідчення угод цього виду.

Таке ж положення міститься в ст. 657 ЦК України (в редакції 2003 року).

Відповідно до ст. 47 ч. 2 ЦК України, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідачем ОСОБА_3 та її представником ОСОБА_13 в ході розгляду справи визнано та не спростовано той факт, що придбання квартири відбулося, продавцями було передано правовстановлюючі документи на квартиру, а нею на їх користь сплачено обумовлену грошову суму, з моменту укладення угоди ОСОБА_3 проживає у даній квартирі і користується нею.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не дивлячись на всі передбачені та вжиті судом процесуальні заходи, не прибули у судове засідання, а отже не спростовують наведених обставин.

Отже, суд вважає встановленим, що між продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з одного боку, та покупцем ОСОБА_3, з іншого, мав місце договір купівлі-продажу кватири № 42 будинку № 66 по бульвару Комсомольському в місті Маріуполі, тому як продавцями було передано майно у власність покупцеві, яка прийняла майно та виплатила за нього певну грошову суму і право власності останньої не ставилось під сумнів понад 12 років, а тому визнає його дійсним.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні положення закріплені змістом ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України.

Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 2 ст. 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

В сенсі ж п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Допитана в судовому засідання у якості свідка ОСОБА_11 пояснила, що є матірю відповідача ОСОБА_3 У 1988 році остання одружилася із ОСОБА_9 та у них народилося двоє синів. На той час вони разом проживали у належній їй однокімнатній квартирі. У звязку із матеріальними та побутовими труднощами у період 1994-1998 років вона перебувала на заробітках у м. Москві. Після повернення у неї були деякі грошові заощадження та зароблені кошти. Крім того, вона зайняла у своєї подруги ОСОБА_14 у борг 6500 гривень, які обіцяла повернути після продажу належної їй квартири АДРЕСА_3. Зазначені кошти, а також 5000 гривень особистих заощаджень та зароблені у м. Москві кошти у сумі 800 доларів вона передала у дар дочці з метою придбання нею спірної квартири. Її подруга ОСОБА_14 померла, будь-які письмові докази щодо займу та повернення коштів у неї відсутні.

На підтвердження викладених пояснень представником відповідачів ОСОБА_5 надано копію договору купівлі-продажу, посвідченого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою від 26 квітня 2001 року за реєстровим № 1-760, згідно із яким ОСОБА_11 здійснила продаж належної їй квартири АДРЕСА_3. Продаж вчинено за 10450 гривень (т. 2 а.с. 6).

Як вбачається із довідки, виданої ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 01.02.2012 року, ОСОБА_3, її сини ОСОБА_4 та ОСОБА_10, а також мати ОСОБА_11, зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_4 з 23 січня 2001 року (т. 2 а.с. 9).

Крім того, з акту, складеного ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 02.07.2012 року, вбачається, що ОСОБА_9 у спірній квартирі ніколи не проживав (т. 2 а.с. 8).

Проте, зазначені докази на думку суду не підтверджують придбання ОСОБА_3 спірної нерухомості за рахунок особистих коштів, а пояснення єдиного свідка ОСОБА_11, яка є матірю відповідача, не можуть бути підставою для встановлення такого факту, оскільки жодних письмових доказів щодо витрачених особистих коштів, а так само обдарування доньки цими коштами суду не надано.

Що стосується посилань представника відповідачів ОСОБА_5 про фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами у 1999 році, то вони на думку суду також є недоведеними та ґрунтуються виключно на твердженнях представника відповідачів, а тому не можуть бути визнані доведеними. При цьому суд не може не звернути уваги на те, що розірвання шлюбу між сторонами не ініціювалося взагалі.

Таким чином, зважаючи на положення ст. 60 СК України, спірна квартира АДРЕСА_1, яку було придбано ОСОБА_3 під час зареєстрованого із ОСОБА_9 шлюбу, є обєктом права їх спільної сумісної власності.

Разом із тим, відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_9В та їх представником ОСОБА_5 в ході розгляду справи заявлено про застосування до позову ОСОБА_1 строку позовної давності, в обґрунтування чого зазначили, що перебіг позовної давності розпочався з дня смерті ОСОБА_9, тобто з 02 липня 2008 року, а із позовом до суду ОСОБА_1 звернулася лише у березні 2012 року.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно із ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З викладених позивачем, її представником пояснень та наданих ними доказів вбачається, що ОСОБА_1, будучи особою похилого віку, від дня смерті сина ОСОБА_9 і до 2011 року не мала достовірних відомостей про місцезнаходження спірної нерухомості та доказів щодо перебування її у власності відповідача ОСОБА_3, її придбання останньою у період зареєстрованого із сином шлюбу тощо.

Зазначені обставини підтверджено копіями судових ухвал від 08.12.2010 року, від 18.03.2011 року та від 18.04.2011 року, постановленими за наслідками розглядів звернень ОСОБА_1 щодо витребування доказів (а.с. 69-73).

Таким чином, на думку суду ОСОБА_1 звернулася із позовом в межах встановленого ст. 72 СК України строку позовної давності, а тому питання щодо його поновлення судом не вирішується.

Отже, враховуючи положення ст. 70 СК України, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1, а тому з метою відновлення її порушених прав визнає квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_9, що тягне за собою відповідне визнання за відповідачем в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 права власності на 1/4 її частки.

Зустрічні позовні вимог и щодо визнання спірної квартири особистою приватною власністю, враховуючи наведені вище обставини, задоволенню не підлягають.

Щодо зобовязання ОСОБА_1 у наданні доступу до спірної квартири технікові БТІ, суд виходить з наступного.

ОСОБА_12 прийняв спадщину, що відкрилася після смерті його батька ОСОБА_9, і йому було видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за реєстровим № 2-890 від 02.06.2012 року на 1/2 частку від 1/2 спадкової частки двокімнатної квартири АДРЕСА_2.

Отже, посилання ОСОБА_12 на наявність перешкод, що чиняться ОСОБА_1, у оформленні ним своїх спадкових прав на нерухоме майно, є безпідставними. Вимога щодо зобовязання надати доступ до квартири технікові БТІ є такою, що не ґрунтується на Законі, а тому суд відмовляє у її задоволенні.

У відповідності до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України суд стягує з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_12 на користь позивача ОСОБА_1 понесені нею судові витрати з оплати судового збору у розмірі 214,60 гривень, а також додатково з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь позивача ОСОБА_1 понесені нею судові витрати, повязані із опублікуванням оголошення у пресі, в сумі 158,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, про визнання права спільної сумісної власності та про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити повністю .

Біржовий контракт №28803 від 13 грудня 2000 року (договір купівлі-продажу) на квартиру АДРЕСА_5, укладений на Маріупольській універсальній товарній біржі між продавцями ОСОБА_6, ОСОБА_7, з одного боку та покупцем ОСОБА_15, з іншого боку - визнати дійсним.

Визнати станом на 02 липня 2008 року за ОСОБА_15 та ОСОБА_9, який помер 02 липня 2008 року, право спільної сумісної власності на нерухоме майно, яке складається з квартири АДРЕСА_6.

Визнати у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, який помер 02 липня 2008 року, за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку нерухомого майна, яке складається з квартири АДРЕСА_7.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судові витрати у розмірі 158 (сто п'ятдесят вісім) гривень, з них по 79 (сімдесят дев'ять) гривень з кожного.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 214 (двісті чотирнадцять) гривень 60 копійок, з них по 107 (сто сім) гривень 30 копійок, з кожного.

У задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Суддя _____________________________