Справа № 1328/3476/12 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/783/1151/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.

з участю секретаря Рванцової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11 вересня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради, про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визнання за ним права власності на нежитлове приміщення загальною площею 538,0 кв.м, розташоване у місті Львові на вулиці Шевченка, 360. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що побудував нежитлове приміщення на наданій йому в оренду земельній ділянці. Просить визнати за ним право власності на вказані приміщення, посилаючись на ст.ст.328,376,392 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 11 вересня 2012 року позов задоволено. Визнано за позивачем право власності на нежитлові приміщення загальною площею 538,0 кв.м, які розташовані за адресою: м.Львів, вулиця Шевченка,360.

Рішення оскаржила Львівська міська рада.

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, апелянт вважає, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Зазначає, що земельна ділянка надана позивачеві в оренду з дозволом улаштування тимчасових споруд, які не є капітальним будівництвом, без визнання права власності на таке. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити оскільки суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і обставин справи; висновки суду по суті позову не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в зазначеній частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтями 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права чи інтересу у визначений законом або договором спосіб. Можливість судового захисту субєктивного цивільного права певним способом залежить від нормативної визначеності цього способу.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що позивачем на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м.Львова, побудовано нежитлове приміщення. Вказану земельну ділянку позивачеві надано в оренду. Відповідно до ухвали № 583 Львівської міської ради від 1 березня 2007 року ОСОБА_2 затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,0357 га на вулиці Шевченка,360 у місті Львові в оренду на пять років для встановлення тимчасового торгового центру зі збірно-розбірних конструкцій без права капітального будівництва. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 652 від 27 червня 2008 року ОСОБА_2 дозволено проектування завершення самовільно розпочатого встановлення тимчасового торгового центру без права капітального будівництва та оформлення права власності, що погоджено управлінням архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради.

Зазначене будівництво проведене на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без належного дозволу і належно затвердженого проекту. Відтак, воно має ознаки самочинного будівництва.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, а бо з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього. Належних та допустимих доказів, які б були підставою для визнання права власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення, позивачем не надано. Власник земельної ділянки (територіальна громада м.Львова в особі Львівської міської ради) заперечує проти визнання права власності на обєкт самочинного будівництва.

Питання про визнання права власності за позивачем на спірне приміщення не було предметом розгляду відповідного органу і таким по цьому питанню рішення не приймалось. Відтак, у позивача не було правової підстави звернення до суду для захисту свого права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.303, п. 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 11 вересня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради, управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання права власності за позивачем права власності на нежитлове приміщення за адресою: м.Львів, вулиця Шевченка,360, загальною площею 538,0 кв.м.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскарженим у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: