Справа №784/3881/13 19.09.2013 19.09.2013 19.09.2013
Провадження № 22ц/784/3149/13 Суддя першої інстанції Чаус Л.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

19 вересня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Богуславській О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 серпня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 ПриватБанк (надалі ОСОБА_4) про внесення змін до кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

5 червня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який вточнив в подальшому, до ОСОБА_5, де просив змінити редакцію п. 8.1. кредитного договору, укладеного між сторонами.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 6 травня 2008 року між ним та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно п. 8.1 якого ОСОБА_4 надав йому кредит у вигляді не поновлюваної лінії в сумі 27500 дол. США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць. Також за цим пунктом договору позивач мав сплачувати щомісячно 490,17 дол. США.

Для погашення заборгованості по кредиту, яка виникла внаслідок різкого знецінення гривні в результаті світової фінансової кризи та тяжких сімейних обставин, 25 листопада 2011 року з ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду до цього кредитного договору, згідно якої п. 8.1 викладено в іншій редакції, де сума кредиту збільшена до 30448,88 дол. США, з врахуванням суми заборгованості, зі збільшенням суми щомісячного платежу до 572,99 дол. США.

За такого, на думку позивача, при укладенні кредитного договору він не міг передбачити виникнення світової фінансової кризи та не міг припустити зростання офіційного курсу долара США по відношенню до гривні, ОСОБА_5 не було надано інформації про можливість різкого подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні та наслідки такого подорожчання.

Також, в порушення вимог ст.ст. 11, 18, 21 Закону України Про захист прав споживачів та п. 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ОСОБА_4 не повідомив його про наявні форми кредитування переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту, не попередив про те, що валютні ризики при виконанні зобовязань за цим договором несе споживач.

Крім того, ОСОБА_4 зазначив у договорі суму зобовязання лише в іноземній валюті, тоді як відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, з можливим визначенням грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті.

Згідно умов кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць, що відповідає 15% річних. Однак в додатку № 1 до кредитного договору зазначена реальна відсоткова ставка в розмірі 19,5% річних, що свідчить про наявність невідповідностей у розмірі процентної ставки.

Посилаючись на викладене, на підставі ст.ст. 651, 652 ЦК України ОСОБА_2 просив суд внести зміни до кредитного договору, виклавши п. 8.1 договору в наступній редакції: ОСОБА_4 зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 6 травня 2008 року по 6 травня 2017 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 138 976 грн., що у відповідності з курсом НБУ 505,0 грн. з 100 дол. США становить 27520,00 дол. США, далі по тексту, а також зазначити в додатку №1 до кредитного договору загальну вартість кредиту на 6 травня 2017 року, що є днем погашення, у розмірі 270 346,65 грн.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 серпня 2013 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази й дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для зміни п. 8.1 кредитного договору, укладеного між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 6 травня 2008 року між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством ОСОБА_4 банк ПриватБанк, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство ОСОБА_4 банк ПриватБанк, укладено кредитний договір № NKOOGA, за умовами п.п. 8.1 якого останній надав позивачеві кредит у вигляді не поновлюваної лінії на строк з 6 травня 2008 року по 6 травня 2017 року у розмірі 27520 дол. США на наступні цілі: у розмірі 24000 дол.США - на споживчі цілі, у розмірі 720 дол. США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 160 дол. США - страхування майна, 120 дол. США особисте страхування, 2520 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу (а.с. 6-8).

Щомісяця в період сплати позичальник повинен був надавати ОСОБА_5 кошти у сумі 490,17 дол. США згідно графіку погашення кредиту, що є додатком № 2 до кредитного договору (а.с.9-10).

В додатку № 1 до кредитного договору вказано детальний опис загальної вартості кредиту (а.с. 11).

25 листопада 2011 року між сторонами була укладена додаткова угода договір про внесення змін до кредитного договору, відповідно до умов якого п. 8.1. кредитного договору викладено в іншій редакції (а.с. 12-13).

З 20 жовтня 2011 року збільшено суму щомісячних платежів позичальника до 572,99 дол. США згідно графіку погашення кредит, що є додатком № 1 до цієї додаткової угоди (а.с. 14).

Заявляючи в суді вимоги про зміну пункту кредитного договору з підстав, передбачених ст.ст. 651, 652 ЦК України, ОСОБА_2 указував, що істотною зміною обставин, наслідком якої є зміна пункту кредитного договору, є зростання курсу долара США валюти кредиту по відношенню до гривні, що потягло за собою значне подорожчання кредитного ресурсу, зростання розміру боргу за договором та призвело до неможливості виконати взяті на себе зобовязання.

Між тим такі доводи не відповідають вимогам закону.

За змістом положень ст.ст. 626, 638, 640 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Сторони є вільними у визначені умов договору з урахуванням вимог зазначеного Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ст.ст. 651, 652 ЦК України зміна договору у звязку з істотною зміною обставин допускається за наявності чотирьох обовязкових умов: у момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після її виникнення при всій турботливості і обачності, які від неї вимагались; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено наявності всіх чотирьох умов, необхідних для зміни пункту 8.1 кредитного договору у звязку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору.

Так, згідно зі ст. 36 Закону України Про національний ОСОБА_4 України офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним ОСОБА_5 України.

Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюються Національним ОСОБА_5 України за погодженням із Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного ОСОБА_5 України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація по користуванню іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Зі змісту додатку № 1 до кредитного договору сторони погодили, що з укладанням цього договору валютній ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе позичальник.

За такого, укладаючи спірний договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Позивачем також не доведено, що сторони при укладенні договору про надання споживчого кредиту були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Посилання боржника на відсутність необхідних коштів суд вірно не взяв до уваги, зазначивши, що ці обставини не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, як це передбачено ст. 617 ЦК України.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами та положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку, встановлених законом.

Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролю ( надалі Декрет КМУ) передбачає, що операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

В частині вимог пп. в п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлені межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Зазначені правові норми не суперечать положенням ст. 99 Конституції України, яка не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

На таке застосування законодавства України, що регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, вказано в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року, прийнятій у цивільній справі за позовом ОСОБА-1 до Публічного акціонерного товариства ОТП ОСОБА_4, ОСОБА-2, треті особи: Національний банк України, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, ОСОБА-3,ОСОБА-4 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Крім того, в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року у справі № 3-62гс11, постанові цього ж суду від 26 грудня 2011 року у справі № 3-141гс11 зазначається, що за змістом ст.ст. 524, 533, 627, 628 ЦК України положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у разі зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Вказані рішення Верховного Суду України, ухвалені в порядку перегляду судових рішень з мотивів неодноразового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, в силу статті 360-7 ЦПК України, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, а також для всіх судів України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач на час укладення спірного кредитного договору мав банківську ліцензію та дозвіл, видані НБУ, на здійснення операцій з валютними цінностями, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявність у банку зазначених документів є достатньою правовою підставою для здійснення кредитування в іноземній валюті

Оскільки текст укладеного сторонами кредитного договору містить повну інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування, то договір повністю відповідає положенням ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Також не встановлено й порушення прав позивача, передбачених ст. 21 зазначеного Закону, а стосовно положень ст. 18 цього Закону, які визначають підстави недійсності договорів, що обмежують права споживача, то ці підстави не розповсюджуються на підстави щодо зміни таких договорів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність позивачем умов для зміни кредитного договору та додатку № 1 до цього договору з підстав визначених позивачем, а тому місцевий суд обґрунтовано зазначив про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що редакція п. 8.1 кредитного договору та додаток № 1 вже змінювалися за погодженням сторін додатковою угодою від 25 листопада 2011 року. Це свідчить про те, що на час звернення ОСОБА_2 до суду, діяла редакція п. 8.1. зазначеної додаткової угоди.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: