ун. № 759/8595/13-ц
пр. № 2/759/4245/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2013 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Борденюка В.В.,

при секретарі - Трегубенку М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Інжирингбудсервіс" про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства "Інжирингбудсервіс" та просив визнати за ним право власності на нежилі приміщення, які знаходяться у м. Києві по АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, у зв'язку з реальною загрозою переходу права власності до відповідача по безпідставним причинам.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на порушення і не визнанні права власності позивача.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також на те, що позивач не виконав умови договору будівельного підряду щодо їх оплати.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частина 1 ст. 64 ЦПК України встановлює, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що 10.09.2012 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Інжирингбудсервіс" було укладено Договір будівельного підряду №10.

Відповідно до п. 1.1. Договору будівельного підряду №10, Підрядник (Відповідач) зобов'язується виконати ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкцію наступних об'єктів нерухомого майна: нежитлова будівля, літера "В", загальною площею 1200,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; нежитлове приміщення, загальною площею 742,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; нежитлове приміщення - ТП-5439, загальною площею 71,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, відповідно до проектно - кошторисної документації, а Замовник (Позивач) зобов'язується передати Підрядникові затверджену проектно - кошторисну документацію, прийняти Об'єкти та оплатити роботи.

Згідно Додатку № 1 до Договору будівельного підряду № 10 від 10.09.2012 року, сторони погодили між собою склад та зміст проектно-кошторисної документації, яка становила суму 750 000,00 грн.

Відповідно до п. 1.9. Договору будівельного підряду № 10 від 10.09.2012 року, строк завершення ремонтно-будівельних робіт та часткової реконструкції Об'єктів - 30 квітня 2013 року.

Відповідно до п. 1.9. Договору будівельного підряду № 10 від 10.09.2012 року, власником Об'єктів до його здачі Замовнику є Підрядник.

Згідно п. 2.3. Договору будівельного підряду № № 10 від 10.09.2012 року, кінцевий строк оплати Замовником Підряднику виконаних робіт не пізніше 30 вересня 2013 року.

30 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Інжирингбудсервіс" було підписано Акт виконаних робіт до Договору будівельного підряду № № 10 від 10.09.2012 року.

З Акту виконаних робіт від 30 квітня 2013 року складеного між ОСОБА_1 та Приватним підприємством "Інжирингбудсервіс" вбачається, що Сторони дійшли згоди, що хоча Підрядник і не в повному обсязі виконав умови Договору будівельного підряду № 10 від 10 вересня 2012 року, оскільки вартість будівельних матеріалів непомірно зросла і подальше проведення ремонтно-будівельних робіт нежитлової будівлі, літера "В", загальною площею 1200,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - є економічно недоцільним, то Сторони не вважають себе більше зв'язаними умовами відповідного Договору і вважається, що Підрядник належним чином виконав ремонтно-будівельні роботи та часткову реконструкцію нежитлового приміщення, загальною площею 742,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлового приміщення - ТП-5439, загальною площею 71,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

В судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що на підставі Договору будівельного підряду № 10 від 10 вересня 2012 року, Позивач набув право власності на нежитлову будівлю, літера "В", загальною площею 1200,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а тому позовні вимоги в частині визнання права власності за Позивачем на зазначене вище нерухоме майно - не підлягають задоволенню, оскільки даний Договір Сторонами в цій частині не був виконаний.

Судом встановлено, що 08.05.2013р. Позивач отримав від відповідача лист-вимогу, в якому відповідач стверджує про перехід до нього з 20 травня 2013 року права власності на об'єкти нерухомого майна, при цьому посилається на п. 2.4. Договору будівельного підряду № 10 від 10 вересня 2012 року, згідно якого у разі неоплати роботи Підрядника у встановлений Договором строк, власність на Об'єкти переходить до Підрядника та.

Суд критично ставиться до таких тверджень Відповідача, оскільки згідно з п. 2.3. Договору будівельного підряду № 10 від 10 вересня 2012 року, кінцевим строком оплати виконаних робіт є 30 вересня 2013 року. На день виставлення вимоги цей строк ще не настав.

Позивач є власником нежитлового приміщення, загальною площею 742,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яке самостійно побудував на земельній ділянці, якою користується на підставі Договорів про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНН-2011-12/13 від 07.12.2011р. та ДНН-2012-12/126 від 21.12.2012р., укладених між позивачем та КП "Київтранспарксервіс".

Відповідно до п. 2.2.2. цих Договорів, Сторона-2 (ОСОБА_1) за власні кошти має право здійснювати облаштування та обладнання Об'єкту відповідно до правил паркування ( в тому числі приміщенням для охорони).

Згідно ст. 376 Цивільного кодексу України, нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано за рішенням суду.

Стосовно нежитлового приміщення - ТП-5439, загальною площею 71,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, то Позивач був власником цього нежитлового приміщення на підставі Договору купівлі-продажу від 10.10.2003р. та Акту приймання-передачі від 10.10.2003р.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частина 1 ст. 331 ЦК України встановлює, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Згідно абзацу 1 ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Стаття 876 ЦК України встановлює, що власником об'єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором.

Суд дійшов висновку, що у ОСОБА_1 виникло право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 742,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення - ТП-5439, загальною площею 71,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується Актом виконаних робіт від 30 квітня 2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частина 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частина 2 ст. 386 ЦК України встановлює, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При розгляді даної справи, суд дійшов висновку, що дійсно право власності за ОСОБА_1 на об'єкти нерухомого майна не визнається та оспорюється Приватним підприємством "Інжирингбудсервіс", а також може не визнаватися іншими будь-якими третіми особами, які можуть чинити позивачу перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним вище нерухомим майном, а тому позивач не зможе повною мірою реалізовувати свої права, як власника, передбачені ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 320 ЦК України щодо цього майна.

Оцінюючи зібрані по справі докази в частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 742,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення - ТП-5439, загальною площею 71,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також у їх достатності і взаємному зв'язку, враховуючи те, що це право виникло у Позивача на підставі договору будівельного підряду як на новостворене нерухоме майно і не визнається відповідачем, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні позовні вимоги в цій частині є доведеними і такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що позивачем не надано суду належних і достовірних доказів про будівництво та реконструкцію нежитлової будівлі, літера "В", загальною площею 1200,0 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а також доказів про належність позивачу цієї нежитлової будівлі, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне у задоволенні позову в цій частині відмовити як недоведеному.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, п. 1 ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 320, ст. 321, ч. 1 ст. 328, ч. 1 ст. 386, ст.ст. 392, 876 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) право приватної власності на нежитлове приміщення, загальною площею 742,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, як на окремий об'єкт нерухомого майна.

Визнати за ОСОБА_1 (АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) право приватної власності на нежитлове приміщення - ТП-5439, загальною площею 71,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, як на окремий об'єкт нерухомого майна.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: