Справа №1805/5022/2012 Головуючий у суді у 1 інстанції - Грищенко Олена Валеріївна
Номер провадження 22-ц/788/1116/13 Суддя-доповідач - Ільченко О. Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2013 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Гагіна М. В., Рибалки В. Г.,

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 квітня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5

про захист честі, гідності, ділової репутації, стягнення моральної шкоди,

та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3

про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 05 квітня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 та задоволити його. При цьому, не погоджується з висновками в рішенні суду про те, що висловлювання ОСОБА_5 є оціночними судженнями, а поширену відповідачем інформацію вважає недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і шкодить діловій репутації позивачки.

Заслухавши пояснення представника позивачки, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що інформація, висловлена ОСОБА_5 є критикою професійних, морально-етичних якостей та діяльності позивачки на посаді заступника головного лікаря КУ «Сумської міської клінічної лікарні № 5» та являється оціночними судженнями.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог з підстав, що заявником не доведено факту завдання моральної шкоди та наявності негативних наслідків, які б перебували у причинному зв'язку між діями позивачки і завданою шкодою, а сам факт подання позовної заяви не може бути підставою для задоволення вимог про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Пунктом 16 абз. 2 Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року роз'яснено, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Зі змісту ст. 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» вбачається, що статтею не забороняється обговорення або поширення отриманої інформації, навіть якщо виникають серйозні сумніви щодо її вірогідності.

З матеріалів справи вбачається, що з січня 2011 року ОСОБА_6 звертався до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування з заявами про протизаконну діяльність заступника головного лікаря КУ «Сумської міської клінічної лікарні № 5» - позивачки ОСОБА_3 (а.с. 5-19 т. 1), за результатами розгляду яких відповідачу надавались письмові відповіді. (а.с. 96, 147, 149 т. 1)

Підставою для звернення ОСОБА_5 зі скаргою на дії позивачки став факт, що він не зміг своєчасно отримати довідку для отримання путівки в санаторій, що було ним відображено у скарзі від 05 січня 2011 року на адресу головного лікаря . (а.с. 173 т. 1)

11 січня 2011 року головний лікар КУ «СМКЛ № 5» звернувся до Зарічного відділу міліції СМВ УМВС України в Сумській області про вжиття заходів до ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, стосовно його поведінки у медичному закладі та висловлювання погроз позивачці, проте постановою від 07 лютого 2011 року в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_5 відмовлено за ст. 6 п. 2 КПК України. (а.с. 99, 101 т. 1)

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_5 до вищестоящих органів охорони здоров'я, органів місцевого самоврядування та правоохоронних органів щодо порушень в сфері медичного обслуговування та незаконних дій посадових осіб.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення відповідача до вказаних органів було зумовлено прагненням виконати свій громадський обов'язок та захистити свої права, як пацієнта лікарні.

Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Це право також закріплено у ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства.

Рішенням Конституційного Суду України про офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 7 ЦК УРСР роз'яснено, що межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян, тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Колегія суддів також вважає, що вислови відповідача, які є предметом розгляду, не є тією інформацією, що підлягають спростуванню, оскільки з огляду на повний текст заяв вони сприймаються, як судження про окремі події та дії позивачки, як заступника головного лікаря лікарні. Таким чином, наведені в заявах висловлювання є оціночними судженнями відповідача, критичною оцінкою певних фактів і недоліків, що мали місце в діяльності позивачки на вищезазначеній посаді.

Доводи представника апелянта про те, що відповідач здійснив втручання в особисте сімейне життя позивачки, вказавши в звернені від 31 січня 2011 року факт її особистих взаємовідносин з головним лікарем, що вона є його "коханкою" і "знаходиться під його опікою", колегія суддів не вважає тією інформацією, що підлягає спростуванню, виходячи з наступного.

Вказане звернення було направлено для розгляду начальнику Управління охорони здоров'я Сумської облдержадміністрації. З огляду змісту листа ОСОБА_5 вбачається, що він фактично виклав свої припущення щодо їх вірогідності у виниклій ситуації. Зі змісту цього та послідуючих звернень ОСОБА_5 вбачається, що він наводить факти порушень в КУ «СМКЛ № 5» з приводу ненадання медичного обслуговування пільговій категорії громадян, до якої він відноситься та, що це сталося внаслідок бездіяльності зі сторони посадових осіб: заступника головного лікаря та головного лікаря. (а.с. 5 т. 1)

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що інформацію, викладену в зверненнях від 04 травня 2011 року та 10 жовтня 2011 року (а.с. 11, 19 т. 1), де ОСОБА_5 обізвав позивачку та іншу особу «закоханою парочкою», «організованим злочинним угрупуванням» у зв'язку з незаконним використанням приміщень комунального закладу та неправильним використанням наркотичних засобів (а.с. 10, 19 т. 1), то колегія суддів також не знаходить підстав для спростування цієї інформації, оскільки відповідач звертався з метою проведення відповідних перевірок правоохоронними органами. Такі перевірки проводились Управлінням охорони здоров'я та Державною податковою адміністрацією в Сумській області, про що свідчать відповідні листи на його звернення та із яких вбачається, що мали місце певні недоліки в господарській діяльності установи. (а.с. 147, 149, 154 т. 1) Крім того, як вбачається із пояснень сторін в суді апеляційної інстанції перевірки за зверненнями проводяться і до цього часу.

Що стосується доводів апелянта про незаконність отримання персональних відомостей про трудову діяльність позивачки, то з пояснень відповідача в суді апеляційної інстанції вбачається, що фотокопію записів із трудової книжки позивачки він отримав в органах міліції. (а.с. 132 т. 1) І ця обставина не спростовується іншою стороною.

Суд вірно визначився в спірних правовідносинах та обґрунтовано послався на вимоги ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, виходячи зі змісту статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно визначився в спірних правовідносинах, дав належну правову оцінку зібраним доказам й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.3, 4; 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05 квітня 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а в частині скасування окремої ухвали рішення оскарженню не підлягає, оскільки не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий -

Судді -