АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.

суддів - Слоквенка Г.П., Максюти Ж.І.

при секретарі - Бец Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто із відповідача на користь позивача 120 гривень на відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок втрати 50% професійної працездатності у зв'язку із отриманою травмою на виробництві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду, та постановлення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі, оскільки суд не врахував обставини у справі щодо розміру спричиненої шкоди.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що травма отримана позивачем, пов'язана із виробництвом, оскільки потерпілий працював на підприємстві ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля», що підтверджується наданими доказами.

За час роботи на підприємстві в підземних, шкідливих умовах позивач отримав виробничу травму, згідно акту №112 від 10.08.1994 року.

24.11.1994 року позивачу було первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 50% за виробничу травму, що підтверджується копією довідки МСЕК.

14.12.2012 року повторним висновком МСЕК позивачу повторно встановлена втрата професійної працездатності у розмірі 80% за виробничу травму та його визнано інвалідом другої групи. Позивачу було підвищено процент втрати професійної працездатності.

Суд вважав, що внаслідок втрати професійної працездатності у позивача наявне спричинення моральної шкоди, в зв'язку із чим він вимушений пристосовуватися та організувати своє повсякденне життя по-новому.

Посилаючись на вимоги п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженими ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ від 23.06.93 N 472 (далі Правил), суд вказав на обов'язок відповідача відшкодувати завдану моральну шкоду.

При цьому суд посилався на те, що відповідно до положень ст. 233 КЗпП України в редакції на час встановлення стійкої втрати працездатності працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Разом з цим за положеннями ст. 83 ЦК УРСР, яка діяла на той час, позовна давність не розповсюджується на вимоги щодо порушення особистих немайнових прав, крім випадків передбачених законом.

Крім того, за положеннями п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України ( 2004 року) позовна давність також не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Таким чином, строки позовної давності не можуть застосовуватись до вимог про відшкодування моральної шкоди спричиненої пошкодженням здоров'я, як вимог щодо порушення особистих немайнових прав, а тому висновок суду відповідає діючому законодавству на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до вимог п. 11 Правил розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Розмір мінімальної заробітної плати на момент первинного висновку МСЕК становив 60000 крб., відповідно до Постанови Верховної Ради України №3653-ХІІ від 25.11.1993 року.

Українські карбованці підлягали обміну на гривні за курсом 100000 карбованців на 1 гривню, відповідно до ст.3 Указу Президента України « Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 року.

Таким чином, на відшкодування моральної шкоди на користь позивача суд обґрунтовано стягнув 120 гривень (0,6 гривень х 200 =120 гривень), що складає максимальний розмір відповідно до п. 11 Правил.

Не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду не відповідають вимогам законодавства в частині підстав відшкодування шкоди та її розміру.

Факт отримання виробничої травми позивачем 10.08.1994 року, а також дати встановлення позивачу втрати професійної працездатності, сторонами не заперечувалися.

Первинним висновком МСЕК від 24.11.1994 року позивачу було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 50%.

24.12.2012 року повторним висновком МСЕК позивачу повторно підтверджена втрата професійної працездатності у розмірі 80% за виробничу травму, отриману у 1994 році, та його визнано інвалідом другої групи. Позивачу підвищено процент втрати професійної працездатності.

На час виникнення правовідносин підстави відшкодування моральної шкоди визначались п. 11 Правил відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Суд правильно визначив грошову суму на відшкодування моральної шкоди, застосувавши положення Постанови Верховної Ради України №3653-ХІІ від 25.11.1993 року, Указу Президента України « Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 року.

В зв'язку із чим відсутні підстави для задоволення позову у повному обсязі та стягнення іншої грошової суми на відшкодування моральної шкоди, оскільки норми Цивільного Кодексу України 2003 року, на які посилається позивач, набрали законної сили лише із 01 січня 2004 року. А тому відсутні підстави і для застосування роз'яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки на час виникнення правовідносин розмір відшкодування моральної шкоди визначався п. 11 Правил.

На підставі ст.308 ЦПК України рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала чинна із моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку у двадцятиденний строк.

Судді: