АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7998/13 Справа № 2/201/1538/13 Головуючий у 1 й інстанції - Демидова С.О. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Філіної Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2013 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Підшипники України» (далі - ТОВ «Підшипники України») до ОСОБА_2 про визнання договору перевезення укладеним, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ТОВ «Підшипники України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору перевезення укладеним, мотивуючи тим, що ними на виконання договору транспортно-експедиційного обслуговування вантажів автомобільним транспортом, укладеного з ТОВ «ІНТЕРПАЙП Україна» 02 грудня 2005 року, для виконання взятих на себе зобов'язань в якості перевізника було залучено відповідача ОСОБА_2, який зобов'язався здійснити перевезення вантажу - стальні труби, від ТОВ «ІНТЕРПАЙП НІКО-ТЬЮБ» м.Нікополь до ТОВ «ІНТЕРПАЙП Україна» м.Новомосковськ. У відповідності до укладеного договору перевезення вантажу від 15 жовтня 2012 року, оформленого транспортною заявкою, водієм відповідача ОСОБА_3 був прийнятий для перевезення вантаж. Приймання вантажу до перевезення в повному обсязі і вибуття з місця завантаження до місця розвантаження було оформлено належним чином. До теперішнього часу вантаж не надійшов до місця розвантаження.

Зазначають, що відповідач - власник автомобіля РЕНО, реєстраційний номер НОМЕР_1, на даний час спростовує власну участь як у самих перемовинах щодо договору, так і щодо будь-якої власної причетності до обумовленої події, а тому просять визнати дійсним договір перевезення стальних труб, вагою брутто 20720 кг, нетто 20630 кг, від ТОВ «ІНТЕРПАЙП НІКО-ТЬЮБ» м.Накополь до ТОВ «ІНТЕРПАЙП Україна» м.Новомосковськ в строк від 15 жовтня 2012 року по 17 жовтня 2012 року, укладений між ними та ОСОБА_2 від 15 жовтня 2012 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2013 року позов ТОВ «Підшипники України» задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2013 року і ухваленні нового рішення, яким відмовити ТОВ «Підшипники України» в задоволенні позову у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно вимог ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В ст.208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Частиною 2 ст.218 ЦК України визначено, що якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Як зазначено в ст.908 ЦК України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст.909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Таким чином, договір перевезення є трьохстороннім договором (відправник, перевізник, одержувач).

Частинами 1, 2 ст.929 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Тобто, права та обов'язки перевізника і експедитора є самостійними.

Статтею 915 ЦК України визначено, що перевезення, яке здійснюється юридичною особою, вважається перевезенням транспортом загального користування, якщо із закону, інших нормативно-правових актів або ліцензії, виданої цій організації, випливає, що вона має здійснювати перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти за зверненням будь-якої особи.

Договір перевезення транспортом загального користування є публічним договором.

Згідно до вимог ст.920 у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 15 жовтня 2012 року між ТОВ «Підшипники України» та ОСОБА_2 договір перевезення вантажу не укладався.

Відповідно до договору оренди транспортних засобів від 03 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А., ОСОБА_2 передав в оренду, а ТОВ «ФАНФАРО УКРАЇНА» прийняло у тимчасове користування транспортні засоби - автомобіль марки RENAULT, реєстраційний номер НОМЕР_1, напівпричіп марки FRUHAUF, реєстраційний номер НОМЕР_2, строком до 03 липня 2015 року.

Посилання ТОВ «Підшипники України» на транспортну заявку як на підтвердження факту укладення договору перевезення з ОСОБА_2 колегія суддів вважає необґрунтованим, яке протирічить вимогам ст.207 ЦК України, а тому не може бути підставою для визнання договору дійсним.

Доказів тому, що ОСОБА_3 є водієм відповідача, ТОВ «Підшипники України» суду не надані.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

З урахування встановленого, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «Підшипники України» не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.303,304,309,310,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 червня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Підшипники України» до ОСОБА_2 про визнання договору перевезення укладеним відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді: