АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1650/13 Головуючий в 1 інстанції - Грищенко В.М.
Справа № 2/0417/124/12
Категорія - 46 Доповідач - Кочкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2013 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Кочкової Н.О.,

суддів - Слоквенка Г.П., Максюти Ж.І.,

при секретарі - Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання 2/3 часток квартири особистою власністю, визнання 1/3 частки квартири спільною сумісною власністю подружжя, про припинення права власності на частки квартири та присудження компенсації з встановленням порядку користування квартирою та про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково; позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені повністю. Визнано особистою власністю ОСОБА_2 2/3 частки квартири № АДРЕСА_4, 1/3 частку вказаної квартири визнано спільною сумісною власністю подружжя з визнанням за кожним з подружжя: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на 1/6 частку квартири, як частку подружжя у спільній сумісній власності. Припинено право ОСОБА_1 на 1/6 частку у спільному майні подружжя - квартири АДРЕСА_5 вартістю 44 174, 5 грн. з присудженням їй в якості майнової компенсації за належну їй 1/6 частку вказаної квартири - 5/16 часток квартири АДРЕСА_1 вартістю 100 739, 38 грн., належні ОСОБА_2, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 5/16 часток квартири АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат: 3 площею 17,1 кв.м.; 4-12,6 кв.м, 2-7,4 кв.м., кухні 5-9,5 кв.м., ванної кімнати 8-2,1 кв.м., вбиральні 7-1,1 кв.м., коридора 1-6,7 кладової 6-0,4 кв. м., залишивши в користуванні ОСОБА_1 у вказаній квартирі житлову кімнату 3 площею 17,1 кв. м. з балконом І-0,8 кв. м. та в спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 кухню 5, ванну кімнату 8, вбиральню 7, коридор 1, кладову 6. Припинено право власності ОСОБА_2 на 5/16 часток квартири АДРЕСА_1 вартістю 100 739, 38 грн. з присудженням йому в якості майнової компенсації за 5/16 часток вказаної квартири 1/6 частку квартири АДРЕСА_5 вартістю 44 174, 50грн. належну ОСОБА_1, визнавши за ОСОБА_2 право власності на вказану 1/6 частку квартири АДРЕСА_5, без стягнення з ОСОБА_1 на його користь різниці в сумі вартості часток в квартирах в розмірі 56 564,88 грн, а всього визнати за ОСОБА_2 право власності в цілому на квартиру АДРЕСА_5 житловою площею 27,7 кв.м., загальною площею 43,6 кв. м., що складається з житлових кімнат 7 площею 17,2 кв.м, 6-10,5 кв.м, кухні 5-7,6 кв.м., ванної кімнати 3-2,1 кв.м., вбиральні 4-1,2 кв.м, коридору 1-4,7кв.м., кладової 3-о,3 кв.м., лоджії.

В порядку поділу рухомого спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 3-х дверну шафу для одягу коричневого кольору вартістю 700 грн, та трюмо з дзеркалом коричневого кольору вартістю 500 грн., визнано за нею право власності на вказане майно всього на суму 1200 грн., зобовязавши ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 вказане майно. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судової будівельно-технічної експертизи в сумі 3 023, 76 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави недоплачену суму судового збору в сумі 3054,50 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.205-212).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, яким здійснити поділ та визнати за нею право власності на ? частини квартири АДРЕСА_5, та право власності ? частини вказаної квартири визнати за ОСОБА_2; відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в повному обсязі; витребувати у відповідача ОСОБА_2 шафу для огляду коричневого кольору вартістю 700 грн., та дзеркальне трюмо коричневого кольору вартістю 500 грн. (а.с.216-220).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 жовтня 1983 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2010 року розірвано. Подружжя мали сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який ІНФОРМАЦІЯ_2 року загинув. У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 02 листопада 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6., була придбана квартира АДРЕСА_5, право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с.9-11). Купівля квартири вчинена за 1 000 000крб, сторони визнали, що фактично квартира була придбана за 6 000 доларів США.

Згідно із свідоцтвом про право на житло від 12 грудня 1996 року, виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_1 була приватизована і належала на праві спільної часткової власності: ОСОБА_3 (мати ОСОБА_2.), ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, по ? частині кожному (а.с.65).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 є: батько ОСОБА_2 в ? частині, дружина ОСОБА_4 в ? частині, дочка ОСОБА_7 в ? частині. Спадщина складається із ? частини квартири АДРЕСА_1; свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину видано ОСОБА_2, свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини не видано (а.с.77). Таким чином, у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_1 належить ? частина, а ОСОБА_2 5/16 частин (а.с.94, 95-99).

Висновком №4319-11 судової будівельно-технічної експертизи від 23 квітня 2012 року встановлено, що середньо-ринкова вартість квартири АДРЕСА_5 складає 265 047 грн., середньо-ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 322 366, грн. (а.с.158).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права особистої власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_5, суд першої інстанції посилався на ст. 25 КпШС УРСР і виходив з того, що із загальної вартості спірної квартири (6000 доларів США) - 4000 доларів США були особистими коштами ОСОБА_2, оскільки він особисто отримав їх у борг, а потім особисто повернув позичальникам; а 2000 доларів США є спільними коштами подружжя, відповідно 2/3 частки є особистою власністю, а 1/3 - спільною сумісною власністю подружжя.

Однак, із такими висновками погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права (при поділі майна подружжя, що розірвало шлюб у 2010 році, суд застосував норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, які не регулюють дані правовідносини), що, згідно із п.3, 4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.1, 2 ст.. 24 Кодексу про шлюб та сім*ю УРСР, який діяв у 1994 році на момент придбання спірної квартири, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане під час шлюбу у дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них; роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування, хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Із матеріалів справи вбачається, що належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про визнання 2/3 часток квартири особистою власністю ОСОБА_2 не надано, квартира не отримана ним ні у дар, ні у порядку спадкування, а його посилання на те, що 4000 доларів США були його особистими коштами з тих підстав, що він особисто отримав їх у борг, а потім особисто повернув позичальникам, - протирічать матеріалам справи (а.с.81, 83), у яких знаходяться розписки позичальників про отримання від ОСОБА_2 коштів. Більше того, ч.4 ст. 65 Сімейного Кодексу України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сімї.

Судом 1 інстанції безспірно встановлено, що квартира АДРЕСА_5, була придбана в інтересах сімї, борг повернутий у період шлюбу між сторонами, тому квартира являється спільною сумісною власністю подружжя, і кожен із подружжя має право на ? частину вказаної квартири, оскільки частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання 2/3 часток квартири особистою власністю, - слід відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_5 за кожним.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині припинення права власності на частки квартири та присудження компенсації з встановленням порядку користування квартирою, суд виходив із того, що між сторонами склалися вкрай гострі відносини, проживання в одній квартирі та спільне користування нею є неможливим, частка ОСОБА_1 1/6 квартири АДРЕСА_5 - є незначною, на протязі тривалого часу ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі, та має в користуванні кімнату в квартирі АДРЕСА_1, посилаючись на ст. 365 ЦК України, ст. 29 КпШС УРСР, суд стягнув на користь ОСОБА_2 майнову компенсацію за належні йому 5/16 часток вартістю 100 739, 38 грн. квартири АДРЕСА_1 шляхом виділу йому 1/6 частки квартири АДРЕСА_5 м. Дніпропетровську, вартість якої складає 44 174,50 грн., яка належить ОСОБА_1 як дружині, з припиненням права власності ОСОБА_2 на 5/16 часток в квартирі № 116 та визнання за ним права власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_5.

Однак, із такими висновками погодитись також неможливо, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права суд застосував норми Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, які не регулюють правовідносини по припиненню права власності, присудженню компенсації та встановленню порядку користування квартирою, що, згідно із п.4 ч.1, ч.2 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення.

Із матеріалів справи вбачається, і не заперечувалось сторонами, що квартира АДРЕСА_2 не являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була приватизована 12 грудня 1996 року, і належала на праві спільної часткової власності: ОСОБА_3 (мати ОСОБА_2.), ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, по ? частині кожному. Після смерті ОСОБА_5 частка ОСОБА_2 збільшилась до 5/16.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як в своїй позовній заяві, так і в запереченнях на позов ОСОБА_2, ОСОБА_1 заперечувала проти отримання (чи сплати) грошової компенсації, кошти на депозитний рахунок суду ніким не вносились. Співвласник квартири АДРЕСА_3 та дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_4, яка фактично в ній проживає, були залучені до участі у справі у якості третіх осіб, а не відповідачів.

За таких обставин у задоволенні позову про припинення права власності на частки квартири та присудження компенсації з встановленням порядку користування квартирою, слід відмовити.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування 3-дверної шафи вартістю 700гр. та трюмо вартістю 500гр. суд 1 інстанції виходив із того, що відповідач проти цього не заперечував. Однак, із вказаними висновками суду погодитись неможливо, оскільки згідно із ч.4 ст. 174 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову при визнанні позову відповідачем лише у разі наявності для того законних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяв і у судовому засіданні посилалась на те, що вказані речі належать її батькам, і не являються спільним майном подружжя. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню згідно із п.4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК України, оскільки порушення судом 1 інстанції норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, а у задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.307, ч.1 ст.309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_5 за кожним.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання 2/3 часток квартири особистою власністю, визнання 1/3 частки квартири спільною сумісною власністю подружжя, про припинення права власності на частки квартири та присудження компенсації з встановленням порядку користування квартирою та про поділ майна подружжя відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на повернення судового збору 1325гр. 23коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

СУДДІ: