У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2013 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Василевича В.С., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.

з участю сторін та їх представників: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду від 19 липня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Сарненського районного територіального центру соціального обслуговування про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Сарненського районного суду від 19 липня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сарненського районного територіального центру соціального обслуговування про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність та необґрунтованість через неправильне і неповне зясування судом обставин справи.

Вказувала, що прибирання сміття на вулиці не входило до її обовязків, як санітарки-прибиральниці. Посилання суду на наказ №119 від 13.09.2011 року Сарненського районного територіального центру соціального обслуговування, яким передбачено обовязок санітарки-прибиральниці прибирати навколишню територію згідно схеми та місця відпочинку, є безпідставним, оскільки з вказаним наказом її не ознайомлено і про його існування вона дізналася лише в судовому засіданні.

Доводить, що взятий судом до уваги акт перевірки належного виконання нею функціональних обовязків від 14.06.2013 року був складений 17.06.2013 року, тобто після її звільнення, що може підтвердити ОСОБА_5 З цим актом її ознайомлено також не було.

Стверджує, що станом на 01 січня 2013 року стаціонарне відділення Сарненського районного територіального центру соціального обслуговування нараховувало 15 штатних одиниць, які були членами профкому, однак 13 червня 2013 року на засіданні членів профспілкового комітету, на якому розглядалось питання про перебування її на посаді, були присутні лише 5 членів профспілкового комітету.

Доводить, що за одне і теж порушення трудової дисципліни до неї було застосовано два дисциплінарних стягнення - догану і звільнення, що суперечить ч.2 ст. 149 КЗпП України.

Суд належним чином не зясував, у чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом для її звільнення, та чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору.

Вказує, що тільки правомірно накладені стягнення можуть бути підставою для звільнення працівника за п.3 ст. 40 КЗпП України, а тому суд, вирішуючи спір, повинен був зясувати, систематичне невиконання яких саме трудових обовязків позивачем передувало звільненню.

__________________________________________________________________________________________________

Справа №572/2747/13-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_6

Провадження № 22-ц /787/1857/2013р. Суддя-доповідач ОСОБА_7

Враховуючи наведене, просила рішення Сарненського районного суду від 19 липня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В запереченні на апеляційну скаргу Сарненський районний територіальний центр соціального обслуговування зазначив, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представники Сарненського районного територіального центру соціального обслуговування ОСОБА_3 та ОСОБА_4, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що в суді знайшло своє підтвердження систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, до якого раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, а порушення в роботі, виявлені під час перевірки виконання функціональних обовязків прибиральниці ОСОБА_1, стало законною причиною звільнення її з роботи.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу № 198 від 01 грудня 2006 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу санітаркою - прибиральницею Сарненського районного територіального центру соціального обслуговування (а.с.4).

Згідно наказу № 80 від 17 червня 2013 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи згідно п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків (а.с.9).

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір , укладений на невизначений строк , а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Протягом року до звільнення ОСОБА_1 до неї застосовувались заходи дисциплінарного стягнення у виді догани, зокрема наказом № 92 від 08 серпня 2012 року та наказом № 79 від 13 червня 2013 року (а.с.22,27). Ці накази не оскаржувались та не скасовані і були чинними на час звільнення позивачки, що підтверджує систематичність невиконання ОСОБА_1 без поважних причин трудових обовязків.

Факт невиконання ОСОБА_1 без поважних причин покладених на неї трудових обовязків, які слугували підставою для застосування стягнення в виді звільнення з роботи, підтверджується показаннями свідків, допитаних в справі, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та актом перевірки від 14 червня 2013 року з якого вбачається, що приміщення та територія, яку обслуговувала прибиральниця ОСОБА_1 утримуються в неналежному санітарному стані. Підписати цей акт та надати пояснення з цього приводу, а також про ознайомлення з наказом про звільнення з роботи, ОСОБА_1 відмовилась (а.с.28, 29).

Твердження апелянта про посилання місцевого суду на наказ №119 від 13.09.2011 року, яким передбачено її обовязок як санітарки-прибиральниці прибирати навколишню територію згідно схеми та місця відпочинку, є безпідставним, оскільки в оскаржуваному рішенні посилання суду на цей наказ відсутні. Крім того, виявлене при перевірці 14 червня 2013 року неналежне виконання трудових обовязків прибиральницею ОСОБА_1 стосується не тільки території, а й приміщень центру.

Посилання апелянта на те, що за одне і теж порушення трудової дисципліни до неї було застосовано два дисциплінарних стягнення - догану і звільнення спростовується матеріалами справи. Стягнення в виді догани, оголошеної наказом від 13 червня 2013 року, застосовано за порушення трудової дисципліни, вчинене 6 червня 2013 року, а звільнення від 17 червня 2013 року - за порушення, вчинене 14 червня 2013 року, що підтверджується матеріалами справи.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку що звільнення позивачки з роботи в порядку застосування дисциплінарного стягнення було проведено роботодавцем в установленому законом порядку відповідно до ст.ст.147,149, 43 КЗпП України та зі згоди профспілкового комітету, на засіданні якого вона була присутня (а.с.31).

Посилання апелянта на неправомочність профкому, який дав згоду на її звільнення, не заслуговує на увагу, оскільки таку згоду мали надавати не збори профспілкової організації в кількості 15 членів, а саме профком, що він і зробив в повноважному складі ( 4 члени із 5).

Враховуючи, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, 315, 317 ЦПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду від 19 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: