Справа № 226/326/13-ц
Справа № 2/226/246/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2013 року Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Рибкіна О.А.,

при секретарі Конопльовій О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Козинець Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Димитров справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про відшкодування моральної шкоди у звязку з травмою на виробництві,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про відшкодування моральної шкоди у звязку з травмою на виробництві.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 04.10.2004 року він працював в ТОВ «Краснолиманське» прохідником підземним 4 розряду. 01.10.2011 року, працюючи в ТОВ «Краснолиманське» прохідником підземним 4 розряду, у другу зміну при виконанні наряду він був травмований. Після чого був доставлений у Димитровську ЦМЛ, де йому був встановлений діагноз: середньо-важка травма, забій головного мозку 1 ст. з парезом в правій руці, двосторонньої пірамідної недостатністю. По факту травми на підприємстві складені акти форми Н-1 від 10.11.2011 р. та Н-5 від 10.11.2011 р. 13.01.2012 року МСЕК встановила йому первинно 50% втрати працездатності та третю групу інвалідності, йому протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах. 15.01.2013 року МСЕК повторно встановила йому 50% втрати працездатності та третю групу інвалідності. В результаті травми йому заподіяна моральна шкода. Внаслідок травми він зараз відчуває постійні головні болі, в нього значно погіршилася память, він відчуває почуття тривоги, внутрішньої напруги, страху, став дуже дратівливим. Перебуваючи на лікуванні, він не міг вести повноцінний спосіб життя, тривалий час відчував фізичні страждання, фізичну біль, обумовлені важкістю травми, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Втрата працездатності в 50%, наявність інвалідності викликають в нього додаткові моральні переживання. Все це постійно й негативно позначається на його душевному стані, в нього змінився його життєвий уклад. З урахуванням важкості перенесених моральних страждань, моральну шкоду у звязку з травмою на виробництві він оцінює у розмірі 100000 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн.

Позивач до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву з проханням справу розглянути без його участі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на задоволенні позову у повному обсязі, обґрунтовуючи позовні вимоги викладеними в позовній заяві обставинами.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, пояснила, що відповідач перебував в трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське» з 04.10.2004 р. по 01.02.2006 р. та з 01.04.2010 р. по 13.02.2012 р. в якості прохідника підземного. 01.10.2011 р. при виконанні робіт на виробництві він був травмований, про що підприємством 10.11.2011 р. були складені акти за формою Н-1 та Н-5. Норми ст. 237-1 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, повязані з відшкодуванням моральної шкоди у звязку з пошкодженням здоровя, осіб, які працюють в умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форм власності і господарювання, і підлягають загальнообовязковому державному страхуванню. Стаття 9 Закону України «Про охорону праці» покладає обовязок відшкодувати шкоду, спричинену працівнику внаслідок ушкодження його здоровя у процесі трудової діяльності, на Фонд згідно з Законом України № 1105-XIV від 23.09.1999р. «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві …». Вважає, що правовідносини, які виникли між позивачем і відповідачем, регулюються Законами України за окремими видами загальнообовязкового державного страхування, зокрема вищеназваним законом. Згідно з ст.ст. 1, 15, 21, 28, 34 цього закону, у випадку настання страхового випадку, відшкодування моральної шкоди відноситься до зобовязань Фонду, а не працедавця. Не існує норми закону, яка передбачає такий обовязок працедавця поряд з Фондом (або окремо від нього), оскільки параграф 2 глави 82 ЦК України про відшкодування шкоди, спричиненої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, не розповсюджується на випадки, які сталися на виробництві з застрахованими особами. Вважає, що в даний час законодавства, яке б зобовязувало працедавця відшкодовувати застрахованому працівнику моральну шкоду, не існує. Згідно з п. 1.1 д. «Порядку встановлення МСЕК ступеню втрати професійної працездатності…», затвердженого Наказом МОЗ № 212 від 22.11.1995 р., передбачено, що на медико-соціальні експертні комісії покладений обовязок по встановленню факту спричинення моральної шкоди. Пунктом 3.8. зазначеного Порядку передбачено, що підставою для відшкодування моральної шкоди є висновок медичних органів. Позивачем яких-небудь медичних документів, які б підтверджували перенесення позивачем стресових, агресивних та інших негативних проявів стану його здоровя, не надано. Також позивач не надав доказів того, у чому полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним професійної працездатності. Так, укладаючи трудовий договір, згідно з ст. 29 КЗпП України, ст. 5 Закону України «Про охорону праці», позивачу були розяснені його права і обовязки, проінформовано під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів і можливих наслідків їх впливу на здоровя, його права на пільги і компенсації за працю в таких умовах відповідно до діючого законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість пошкодження його здоровя і його наслідки. Відповідач не приховував тяжкість і шкідливість технологічного процесу, технологію виробництва не порушував, отже, протиправних дій щодо позивача, які б знаходилися в причинному звязку з травмою не вчиняв. Таким чином, не може нести відповідальність у вигляді моральної шкоди з цих підстав. Більш того, виходячи з змісту акту розслідування нещасного випадку по формі Н-1 п.7 головною причиною травмування ОСОБА_3 є «виконання робіт по встановленню анкерної крепі з порушенням вимог технологічного паспорту проведення і кріплення гірничої виробітки». Згідно ж п. 10 акту особою, яка допустила порушення вимог нормативних актів про охорону праці, є прохідник ОСОБА_4, який своїми діями порушив п.1.11. «Інструкції про охорону праці, небезпечному виконанню робіт і поведінки в шахті прохідника», «Паспорт проведення і крепління 4-го північного конвеєрного штреку ухилу № 1 пласту м 4/2 в частині «Порядку установки анкерної крепі». Тобто даний нещасний випадок стався з вини прохідника ОСОБА_4 Тому просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с.73-75).

Представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Красноармійську Донецької області до судового засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, в якому просить винести рішення на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що позивач перебував в трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», де працював прохідником підземним (а.с. 9, 15, 73).

01.10.2011 року з позивачем під час виконання ним трудових обовязків стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого позивачу був встановлений наступний діагноз: забійна рана лобу, садна обличчя справа, зміщення носу, середньоважка відкрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку 1 стадії з парезом в правій щоці, двосторонньою пірамідальною недостатністю, що підтверджується актом № 16 від 10.11.2011 р. форми Н-1 про нещасний випадок, повязаний з виробництвом, а також актом від 10.11.2011 р. форми Н-5 розслідування нещасного випадку на виробництві (а.с.8-19).

Позивач у звязку з травмою, отриманою на виробництві, неодноразово знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні у Димитровській центральній міській лікарні (а.с. 20-49).

13.01.2012 року МСЕК позивачу у звязку з нещасним випадком на виробництві первинно встановлена 3 група інвалідності та 50% втрати професійної працездатності, йому протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах, рекомендовано лікування у невропатолога та санаторно-курортне лікування (а.с. 50, 51).

15.01.2013 року МСЕК позивачу у звязку з нещасним випадком на виробництві повторно встановлена 3 група інвалідності та 50% втрати професійної працездатності на строк до 01.02.2016 року, йому протипоказана важка фізична праця, робота в підземних умовах, рекомендовано лікування у невропатолога та санаторно-курортне лікування (а.с. 52, 53).

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Про наявність права на відшкодування моральної шкоди потерпілій особі внаслідок нещасного випадку на виробництві зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту „б підпункту 4 пункту 3 статті 7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про страхові виплати), де в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини зазначено, що: «положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону N 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону N 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця)».

Враховуючи надані суду докази, суд вважає, що внаслідок нещасного випадку на виробництві позивачеві заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнав у звязку з каліцтвом, внаслідок якого його визнано інвалідом 3 групи та встановлено 50% втрати професійної працездатності, у душевних стражданнях, повязаних з наслідками цього каліцтва, у зміні звичного перебігу життя, зокрема необхідності тривалий час лікуватися. Але сума, в яку позивач оцінив заподіяну моральну шкоду і яка за його оцінкою становить 100000 гривень, є завищеною і не відповідає отриманим ним моральним стражданням. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним у відшкодування позивачеві заподіяної йому моральної шкоди стягнути з відповідача на користь позивача 20000 гривень.

Крім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи, що заявлено позов немайнового характеру, суд вважає необхідним стягнути з відповідача в доход держави судовий збір в сумі 114,70 грн., оскільки позивач на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від вказаних витрат при подачі позову до суду.

На підставі статей 23, 1167, 1193 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про відшкодування моральної шкоди у звязку з травмою на виробництві задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди 20000 (двадцять тисяч) гривень.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь держави судовий збір у сумі 114 (сто чотирнадцять) грн. 70 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя