Справа № 1326/3391/11 Головуючий у 1 інстанції: Дячишин В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/2730/13 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника Генеральної прокуратури України Турчина І. Я., представника Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби Чабана О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представників Генеральної прокуратури України Лящука Тараса Ігоровича та Семененка Володимира Івановича до яких приєдналася Державна податкова інспекція у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби на рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9 до Генеральної прокуратури України, ДПІ у Франківському районі м. Львова про виключення майна з опису та повернення власнику,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року позивачі ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 звернулися в суд з позовом до Генеральної прокуратури України, ДПІ у Франківському районі м. Львова про виключення майна з опису та повернення власнику. В обґрунтування позову посилаються на те, що відповідно до протоколу обшуку від 16.02.2011 року, що був проведений у зв'язку розслідуванням кримінальної справи відносно ОСОБА_9, за місцем їхнього проживання АДРЕСА_2, було вилучено грошові кошти: 59 900 доларів США, 3 000 євро, на які накладено арешт. Зазначають, що вказані гроші отримали згідно договору купівлі-продажу квартири від 12 лютого 2008 року, що знаходилась по АДРЕСА_1 і яка, відповідно до свідоцтва про право власності належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_3, та в якій, уже після приватизації, 13 грудня 1996 року народився ОСОБА_8. За продану квартиру ними було отримано від покупця 600 950 гривень. Вказують, що 146 450 гривень покупець сплатив їм за рахунок власних коштів. Решту суми, в розмірі 454 500 гривень (дана сума в еквіваленті - становила 90 000 доларів США), було сплачено в цей же день - 12 лютого 2008 року за рахунок кредитних коштів, які покупець отримав у відділенні № 45 ВАТ КБ «Надра» по вул. Щирецькій, 36 у м. Львові. В тому ж відділенні ВАТ КБ «Надра» ОСОБА_2 12.02.2008 року було укладено договір № 309884 строкового банківського вкладу (депозиту) - оформлений в рамках ТП «Базовий» № НОМЕР_5 строком на 6 місяців, на який вона поклала 50000 доларів США, а 40 000 доларів США конвертувала у євро - 27 300 євро та відкрила рахунок в рамках ТП «Абсолют» № НОМЕР_4. 13 лютого 2008 року ОСОБА_2 купила 22 715 євро за отримані 12 лютого 2008 року гроші, що були сплачені їм за квартиру покупцем за рахунок його власних коштів, поповнила рахунок № НОМЕР_6 ТП «Абсолют» № НОМЕР_4 до суми 50 000 євро. 22 серпня 2008 року ОСОБА_2 зняла з рахунку 52 324,31 дол. США - суму покладену строком на 6 місяців, згідно договору, разом із нарахованими процентами. Вказують, що згідно Постанови Правлінням Національного банку від 11 жовтня 2008 року за № 319 були заблоковані рахунки всіх вкладників банку «Надра», в тому числі і рахунок ОСОБА_2 У зв'язку з цим, кошти в сумі 50 000 євро у встановлений договором строк виплачені не були. Вищевказані кошти разом з нарахованими процентами, в сумі 50 500 євро, від проданої ними квартири ОСОБА_2 отримала лише 18 та 19 листопада 2008 року. Через втрату довіри до зберігання коштів на рахунку в банку в подальшому їх зберігали вдома, вони і були вилучені при обшуку 16 лютого 2011 року. Крім того були вилучені кошти в сумі 1 500 доларів США, які знаходились на полиці в шафі у гардеробній кімнаті, якою користуються усі що проживають і зареєстровані за цією адресою. Вказують, що це кошти ОСОБА_3, які збирались нею для оздоровлення дитини на літніх канікулах. Зазначають, що вилучені кошти потрібні для проживання сім'ї, лікування та існування. Просять виключити з акту опису майна від 16.02.2011 року вилучені кошти в сумі 59 900 доларів США, 3 000 євро та повернути такі ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та 1 500 доларів США, які повернути ОСОБА_3

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Виключено з протоколу накладення арешту на майно від 16.02.2011 р. грошові кошти в сумі 59900 (п'ятдесят дев'ять тисяч дев'ятсот) дол. США, які знаходяться на рахунку НОМЕР_2 і 3000 (три тисячі) євро, що знаходяться на рахунку НОМЕР_1 в АТ «Укрексімбанк» та зобов'язано АТ «Укрексімбанк» повернути ці кошти ОСОБА_2. Кошти в сумі 1500 (одна тисяча п'ятсот) дол. США, які знаходяться на рахунку НОМЕР_3 в АТ «Укрексімбанк» повернути ОСОБА_3.

Рішення суду оскаржили представники Генеральної прокуратури України Лящук Тарас Ігорович та Семененко Володимир Іванович, до них приєдналася Державна податкова інспекція у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби.

В апеляційній скарзі представник Генеральної прокуратури України Лящук Тарас Ігорович зазначає, що рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на даний час вказана кримінальна справа перебуває на розгляді у Луцькому міськрайонному суді Волинської області. Згідно з п. 8 ст. 324 КПК України (в редакції 1960 року) при постановленні вироку, суд повинен вирішити, зокрема, і питання, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої його конфіскації. Вказує, що оскаржуваним рішенням встановлено, що ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності від 19.07.1996 року), яку вони згідно договору купівлі-продажу від 12.02.2008 року продали за 600 950 грн., а отже реалізована квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно і кошти отримані від її реалізації є спільної сумісною власністю. Крім того посилається ст. 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вважає, що Франківським районним судом м. Львова безпідставно вирішено повернути описані грошові кошти від реалізованої квартири лише ОСОБА_2, тим самим, позбавлено можливості кримінально-виконавчі органи в подальшому, при умові постановлення обвинувального вироку, провести конфіскацію усього належного ОСОБА_9 майна. Зазначає, що судом вирішено питання про обов'язки особи, яка не брала участі у справі, зобов'язавши АТ «Укрексімбанк» повернути ОСОБА_2, ОСОБА_3, вилучені валютні кошти, які зберігаються на відповідних рахунках цієї банківської установи. Крім того, підсудний ОСОБА_9, який має бути у даному спорі боржником, безпідставно виступає одним із позивачів. Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2012 року та ухвали нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі представник Генеральної прокуратури України Семененко Володимир Іванович також зазначає, що рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що вилучені та арештовані грошові кошти є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_9. При цьому посилається на ст. ст. 60, 61 СК України, відповідно до яких, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Посилається і на пункти 5, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», у яких зазначено, що вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності, суду необхідно враховувати, що розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, визначаються з урахуванням всього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом з цим, на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягає опису, так і майно, що не підлягало опису. Якщо згідно з вироком підлягає конфіскації конкретне майно, що становить спільну сумісну власність подружжя, позови інших учасників спільної власності про виключення з опису їх частки цього майна можуть бути задоволені, якщо не залишилось іншого сумісного майна або його залишилось менше, ніж припадає на їх частку. Також зазначає, що підсудний ОСОБА_9, який має бути у даному спорі боржником, безпідставно виступає одним із позивачів, а зобов'язавши АТ «Укрексімбанк» повернути ОСОБА_2, ОСОБА_3 вилучені валютні кошти, які зберігаються на відповідних рахунках цієї банківської установи, суд вирішив питання про обов'язки особи, яка не брала участі у справі. На даний час кримінальна справа розглядається Луцьким міськрайонним судом Волинської області, тому при вирішенні спору істотно порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2012 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ДПІ у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби Чабан О. приєднався до апеляційних скарг представників Генеральної прокуратури України. Посилається на те, що кримінальна справа за № 49-3103 про обвинувачення ОСОБА_9 розглядається у Луцькому міськрайонному суді Волинської області та, що згідно із ст. 81 КПК України, питання про речові докази вирішується вироком. Вважає, що позивачі безпідставно звернулися із даним позовом, оскільки такі питання повинні бути вирішенні під час постановлення судового рішення у вказаній кримінальній справі, оскільки згідно ст. 324 КПК України при постановленні вироку, суд повинен вирішити, зокрема, і питання, що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої його конфіскації. Вказує, що судом не застосовано закон, який підлягає застосуванню у даних правовідносинах, а тому рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Просить його скасувати та ухвали нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника Генеральної прокуратури України Турчина І. Я., представника Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби Чабана О.С., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Проте зазначеним вимогам рішення районного суду не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_9, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 19.07.1996 року, належала квартира АДРЕСА_1, яку вони приватизували у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження, зокрема, квартир на користь громадян України. Одним із способів приватизації є безоплатна передача громадянам квартир з розрахунку санітарної норми, що визначено ст. 3 цього Закону. Згідно норми ст. 12 цього Закону власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

В роз'ясненнях, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15), указано, що, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача є їх спільною сумісною власністю.

Згідно договору купівлі-продажу від 12.02.2008 року позивачі продали квартиру за 600950,00 грн. На день укладення договору кошти в сумі 600 950,00 гривень за курсом Національного Банку України були еквівалентні 118 764,82 дол. США.

З матеріалів справи вбачається, що 12.02.2008 року у відділенні ВАТ КБ «Надра» ОСОБА_2 відкрила рахунок, на який поклала 50 000,00 доларів США, а 40 000,00 доларів США конвертувала у євро та 27 300,00 євро поклала на другий рахунок. 13.02.2008 року ОСОБА_2 решту коштів, які були еквівалентні 28 764,82 доларам США конвертувала в 19 764,00 євро та поповнила другий рахунок на 22 715,00 євро до 50 000,00 євро.

22 серпня 2008 року ОСОБА_2 зняла з рахунку 52 324,31 дол. США - суму покладену строком на 6 місяців, згідно договору, разом із нарахованими процентами.

50 000,00 євро разом з нарахованими процентами в сумі 500 євро ОСОБА_2 зняла з рахунку 18 та 19 листопада 2008 року.

Враховуючи нараховані проценти та виходячи з рівності часток, частка кожного з співвласників від проданої квартири в грошовому еквіваленті становила 40 363,11 доларів США ((118764,82 + 2324,31):3= 40363,11), з яких 40 363,11 доларів США належали ОСОБА_3, а 80 726,22 дол. США подружжю ОСОБА_9 та ОСОБА_2

Через втрату довіри до банківської системи та світову економічну кризу позивачі в подальшому кошти від проданої квартири зберігали вдома за місцем свого проживання АДРЕСА_2.

З протоколу обшуку від 16.02.2011 року, що був проведений у зв'язку із розслідуванням кримінальної справи відносно ОСОБА_9, за місцем проживання позивачів по АДРЕСА_2 було вилучено грошові кошти: 59 900 доларів США, 3 000 євро та 1 500 доларів США, на які накладено арешт.

23.05.2011 року вилучені кошти були внесені на депозитні рахунки: НОМЕР_2 - 59 900,00 дол. США та 1 500,00 дол. США і 3 000,00 євро на НОМЕР_1 - в АТ «Укрексімбанк».

Із наведеного вбачається, що вказані кошти позивачами були отримані за продану квартиру законним шляхом та речовими доказами по кримінальній справі не являються.

У силу 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Оскільки кошти в сумі 19 536,89 дол. США (59 900,00 - 40 363,11) та 3 000,00 євро, що залишились від проданої квартири, є спільною сумісною власності подружжя, і їх частки є рівними, вони спільно та неподільно розпоряджалися ними з моменту продажу квартири, - іншого позивачами не доведено, то належна позивачці ОСОБА_2 1/2 частина коштів, а саме 9768,45 дол. США та 1 500,00 євро підлягає виключенню з протоколу накладення арешту на майно.

Суд також враховує, що на утриманні ОСОБА_2 знаходиться неповнолітній син ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі викладено, підлягають виключенню з протоколу накладення арешту на майно від 16 лютого 2011 року кошти в сумі 40 363,11 доларів США, які належать ОСОБА_3 від проданої квартири та особисті заощадження в сумі 1 500,00 дол. США.

Частка відповідача ОСОБА_9 не підлягає звільненню з-під арешту, оскільки відносно нього порушена кримінальна справа за ч. 2 та ч. 3 ст. 368 КК України, яка по даний час перебуває на розгляді у Луцькому міськрайонному суді Волинської області.

Нормами Цивільного кодексу України, зокрема ст. 16 та главами 23-29, передбачені засади та способи захисту права власності.

Відповідно до п.п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним, а також зазначено, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись нормами цивільного та сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист.

Відповідачами по справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція.

Виходячи з того, що спір виник з приводу порушення прав власності позивачів на майно - кошти, арешт на яке було накладено слідчим в рамках кримінальної справи, усунення якого вимагають позивачі шляхом виключення з протоколу накладення арешту на майно, суд дійшов до правильного висновку, що зазначений спір є цивільно-правовим і відповідно до ст. 15 ЦПК підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Зазначеним спростовуються доводи апеляційних скарг про те, що спори про звільнення майна з-під арешту, який накладено на майно в кримінальній справі, не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 ЦПК України у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

АТ «Укрексімбанк» не є стороною у даній справі і не відноситься до кола осіб, що беруть участь у розгляді даної справи, згідно переліку визначеного ст. 26 ЦПК України, а тому районний суд не вправі був покладати обов'язки по поверненню коштів на АТ «Укрексімбанк», чим вирішив питання про обов'язки особи, яка не брала участі у справі.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права (ч. 1 п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України), підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, ч. 1 п.п. 1, 4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги представників Генеральної Прокуратури України Лящука Тараса Ігоровича та Семененка Володимира Івановича до яких приєдналася Державна податкова інспекція у Франківському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов задовольнити частково.

Виключити з протоколу накладення арешту на майно від 16 лютого 2011 року грошові кошти в сумі 51 631,56 дол. США (п'ятдесят одна тисячу шістсот тридцять один долар США і 56 центів), які знаходяться на рахунку НОМЕР_2 АТ «Укрексімбанк» та 1500 (одну тисячу п'ятсот) євро, що знаходяться на рахунку НОМЕР_1 в АТ «Укрексімбанк», з яких: 40 363,11 дол. США (сорок тисяч триста шістдесят три долари США і 11 центів) та 1500 (одну тисячу п'ятсот) доларів США, всього 41 863,11 (сорок одну тисячу вісімсот шістдесят три долари США і 11 центів) повернути ОСОБА_3; 9 768,45 дол. США (дев'ять тисяч сімсот шістдесят вісім доларів США і 45 центів) та 1500 (одну тисячу п'ятсот) євро повернути ОСОБА_2.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

Тропак О.В.