Справа № 366/2669/13-ц Провадження № 2/366/532/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2013 року Іванківський районний суд Київської області у складі головуючої судді Слободян Н.П., при секретарі Мартовицькій Н.Є., з участю представників позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, в смт. Іванків, розглянувши цивільну справу за обєднаними позовами ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися з позовом до ОСОБА_3, який був відповідальним за випуск інформаційного вісник у Наша Іванківщина (№ 41 за серпень 2013 року), відповідно саме він є особою, яка виконала функції підготовки і випуску цього віснику, тобто поширила його. В цьому віснику на четвертій сторінці розташована римована стаття під назвою Про продажних депутатів (автор статті невідомий), і, як вказують позивачі, поширена в ній інформація стосується їх безпосередньо.

Серед іншого в ній зазначено таке:

Гасич, Мухін, ОСОБА_4 зневажають весь народ. І Семак, і ОСОБА_5, Томаш і бригада і старим і молодим стали на заваді. Продають здоровя наше, дітей і онуків, бо до доларів заморських сверблять у них руки. Продаються депутати як свині в базарі, і підсвинки і хряки, буває й по парі… Зрадник треба лиш на час, більш йому не раді. А ті долари криваві не підуть на добрі справи, бо ще жоден депутат та й не став безсмертним….

Позивачі, посилаючись на те, що вони є депутатами Іванківської селищної ради 6 скликання, що підтверджується відповідними посвідченнями, дійсно голосували по питаннях ТЕС, які були винесені на пленарні засідання селищної ради. Зокрема, не бачили правових чи обєктивних перепон для зміни цільового призначення земельних ділянок, належних на праві власності замовнику будівництва ТЕС ТОВ Біогазенерго, про що і висвітлюється у статті.

Викладені вище цитати із статті позивачі вважають такими, що порушили їх особисті немайнові права право на повагу до їх честі та гідності, порушили недоторканість їх ділової репутації, внаслідок чого вони зазнали моральної шкоди.

Так, оцінюючи написане в ній, позивачі стверджують, що у поширеній інформації за допомогою лайливих і брутальних слів стверджується, що:

1) Вони торгують людьми, тобто вчинили злочин, передбачений ст. 149 КК України;

2) Вони зловживають владою і становищем депутата місцевої ради, з корисливих мотивів, одержуючи з цього неправомірну винагороду, тобто вчинили злочини, передбачені ст. 364, 368 КК України;

3) Вони є зрадниками, тобто вчинили злочин, передбачений ст. 111 КК України.

Конституцією України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. А відповідно до ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Тобто встановлена презумпція добропорядності особи.

Крім того, вжиті у статті слова, якими позивачів порівнюють із свинею, підсвинком і хряком, вони вважають брутальними, лайливими, і такими, що принижують їх честь і гідність.

Внаслідок цього вони (позивачі) зазнали душевних страждань, які вимушують їх постійно хвилюватись, погіршились їх здібності внаслідок страждань та хвилювання, тривалий час вони вимушені виправдовуватись перед громадою району, що вони не злочинці і добропорядні люди. Завдану відповідачем моральну шкоду кожен з позивачів оцінює у суму 10000 грн.

З огляду на викладене вище позивачі просили:

1) Визнати інформацію про те, що вони Продають здоровя наше, дітей і онуків, бо до доларів заморських сверблять … руки. Продаються депутати як свині в базарі, і підсвинки і хряки, буває й по парі, а також, що вони Зрадники недостовірною і такою, що порушує (принижує) їх честь , гідність та ділову репутацію;

2) Зобов*язати відповідача спростувати вказану вище розповсюджену недостовірну інформацію у тому ж віснику Наша Іванківщина та газеті Трибуна праці, що є офіційним друкованим засобом Іванківської РДА та Іванківської райради.

3) Стягнути з відповідача на користь кожного з них по 10000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Позивачі та їх представники у судовому засіданні заявлені вимоги підтримали повністю.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовних вимог не визнали, посилаючись на те, що опублікований вірш не є авторства відповідача. Він був розповсюджений, в т.ч. і в інтернеті, і передавався на акціях жителів смт. Іванків, які відбувалися для того, щоб довести позицію громади щодо незгоди із будівництвом ТЕС у безпосередній близькості до селища, тим більше, що територія району, і так відноситься до радіоактивно забрудненої: жителів турбує можливість погіршення екології. Сам вірш просто абсолютно зійшовся з громадянською позицією відповідача його оцінкою дій депутатів селищної ради, які, незважаючи на протести громади, приймають рішення, які, на його думку, суперечать її інтересам. Тому він його і опублікував. Жодним чином не мав наміру ображати депутатів: лише висловив своє оціночне судження, скориставшись правом на вираження своїх поглядів.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що в інформаційному віснику "Наша Іванківщина" № 41 за серпень 2013 року був надрукований вірш невідомого автора під назвою "Про продажних депутатів".

Позивачі заявили вимоги про визнання частини виразів цієї римованої статті (інформації поширеної в ній) такою, що є недостовірною, і принижує їх честь, гідність та ділову репутацію, та зобовязати відповідача ОСОБА_3 (відповідального за випуск цього номеру інформаційного віснику) спростувати цю недостовірну інформацію і сплатити їм кошти за завдану моральну шкоду.

Вирішуючи питання про суб'єктний склад осіб, що можуть бути відповідачами у даній справі суд бере до уваги висновки наведені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, відповідно до яких при опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. В інформаційному віснику, де була опублікована оспорювана стаття, відповідальним за випуск зазначено саме відповідача ОСОБА_3.

Даючи оцінку положенням вказаної статті, про необхідність спростування яких вказують позивачі, суд виходить із того, що згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

З огляду на зазначене, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги заявлені до ОСОБА_3 в частині визнання недостовірними і такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачів вислови, викладені у вірші, а саме, що депутати: Продають здоровя наше, дітей і онуків, бо до доларів заморських сверблять у них руки. Продаються депутати як свині в базарі, і підсвинки і хряки, буває й по парі… Зрадник треба лиш на час, більш йому не раді.

Суд погоджується з доводами відповідача та його представника про те, що зазначені спірні висловлювання є оціночними судженнями, про що свідчать застосовані мовні засоби. Вони відображають думку, хоч і невідомого, автора, яка збігається з думкою відповідача, а тому не підлягають доведенню їх правдивості та спростуванню. Вони не містять жодних фактів: оцінюючи викладене у вірші, позивачі самі прийшли до висновку про їх звинувачення цими епітетами у вчиненні кримінально караних діянь: злочинів, передбачених ст. 111, 149, 364, 368 КК України. Проте, жодного такого факту у вірші не зазначено. Ніхто їх не звинувачує у вчиненні злочинів, тому і кримінальні провадження не відкривались відповідно до норм КПК, саме через відсутність посилання на такі факти. У статті йдеться не про питання, повязані з приватним життям депутатів, а про те, що мало пряму дотичність до їх публічних функцій.

У той же час, у вказаній частині позовних вимог щодо спростування висловів і словосполучень спірної статті, позивачі не позбавлені можливості скористатися наданим їм законом правом на відповідь.

В ході судового розгляду справи, судом було встановлено, що позивачі є депутатами Іванківської селищної ради 6 скликання, тобто виконують депутатські функції, обирані депутатами на місцевих виборах. Відповідно, за своїм статусом, вони є публічними особами. У зв'язку із цим, суд бере до уваги висновки викладені в пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до яких при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_6 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_7 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

На вказані особливості неодноразово звертав увагу і Європейський суд з прав людини. Так, у своєму рішенні від 29 березня 2005 року у справі "УКРАЇНСЬКА ПРЕС-ГРУПА" ПРОТИ УКРАЇНИ" Європейський суд з прав людини вказав, що оспорювані публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві.

Звичайно, політики, як і місцеві депутати, мають право на захист своєї репутації навіть тоді, коли вони не перебувають у статусі приватної особи, - але умови такого захисту потрібно розглядати в порівнянні з користю від відвертого обговорення політичних та суспільних проблем ( п.59 рішення у справі Обершлік проти Австрії (1991).

Зважаючи на це, суд вважає, що позивачі, як публічні особи, що виконують політичні функції, є більш відкритими для критики, а тому мають бути більш терпимими до неї.

Свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства, одну із принципових умов його розвитку та самореалізації кожної особи. За умови додержання п.2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, до яких ставляться схвально або які розглядають як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або збурюють: такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. П.2 ст. 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять громадський інтерес (рішення у справі Вінгроу проти Сполучееного Королівства (1996, п.58).

Оцінюючи в сукупності всі досліджені у справі докази, суд не бере до уваги показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, оскільки вказані ними обставини носять оціночний характер наведених у статті висловів, а тому не можуть бути покладені в основу рішення у справі. Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у судовому засіданні також підтвердили, що вказане у вірші є оціночними судженнями про дії тих депутатів Іванківської селищної ради, які всупереч думці великої частини виборців та жилетів смт. Іванків приймають протилежні їх волі рішення. Свідок ОСОБА_11 також зазначила, що вона, маючи вищу філологічну освіту, прочитавши листа, зрозуміла, що в ньому виражена і її думка, в ньому використано алегоричне порівняння, зокрема, що такі депутати продаються, зраджуючи інтереси виборців, при чому не в грошовому, а в моральному сенсі.

За відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині захисту честі, гідності, ділової репутації та спростування спірної інформації, суд вважає, що не підлягають задоволенню і вимоги стосовно стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди.

На підставі наведеного, керуючись ст. 57, 60, 208, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Іванківський районний суд Київської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо її не було подано, а у разі подання апеляційної скарги з моменту прийняття рішення апеляційним судом.

Суддя: