АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8672/13 Справа № 180/1437/13 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2013 року м. Дніпропетровськ

29 серпня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що працював на посаді підсобного робітника дільниці з технічного обслуговування обєктів соцкультпобуту ПАТ «Марганецький ГЗК»; 08 травня 2013 року, згідно з наказом № 288/к, його звільнено за п. 1 ст. 40 КЗпП України; він, позивач, є інвалідом третьої групи, має статус дитини війни, звільнення вважає незаконним, просив суд визнати звільнення незаконним, поновити на роботі та стягнути середню зарплату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 червня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 23.05.1994 року позивач був прийнятий на роботу до ВАТ «Марганецький ГЗК» підземним кріпильником 4-го розряду; з 2001 року позивач є інвалідом третьої групи у зв»язку з професійним захворюванням; 10 листопада 2010 року позивач був переведений на посаду підсобного робітника дільниці з технічного обслуговування обєктів соцкультпобуту ПАТ «Марганецький ГЗК» (а.с. 6 8, 21, 43).

08.02.2013 р. позивача було ознайомлено з наказом від 08.02.2013 року № 207 «Про внесення змін до організаційної структури управління та штатний розпис ПАТ «Марганецький ГЗК», яким, зокрема, ліквідовано дільницю з технічного обслуговування обєктів соцкультпобуту; позивача попереджено про те, що у зв»язку зі змінам в організації виробництва і праці його буде звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України; викладене стверджується особистим підписом ОСОБА_6 у списку про ознайомлення працівників з вказаним наказом (а.с. 33, 34, 35, 36).

19 березня 2013 року ОСОБА_6 був присутній на засіданні комісії по перевлаштуванню, ознайомлений з повним переліком всіх наявних вакантних посад у ПАТ «Марганецький ГЗК», від запропонованих вакансій позивач відмовився, від підпису про ознайомлення відмовився також, що стверджується переліком вакантних місць та актом про відмову позивача від підпису (а.с. 37, 38).

Згідно протоколу засідання профкому №50 від 29 квітня 2013 року, первинною профспілковою організацію відповідача надано згоду на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

08 травня 2013 року позивач був повторно ознайомлений з повним переліком всіх наявних вакантних посад на підприємстві, що стверджується його підписом на тексті переліку (а.с. 39); від переведення відмовився через неможливість виконувати роботу за наявними вакансіями у зв»язку зі станом здоров»я, що стверджується відповідним актом на а.с. 40.

08 травня 2013 року, згідно з наказом № 288/к, ОСОБА_6 звільнено у зв»язку зі скороченням чисельності працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України; з наказом про звільнення позивач ознайомлений 08 травня 2013 року (а.с. 42).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності та штату працівників у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Інші переваги в залишенні на роботі, передбачені частиною 2 даної статті, враховуються при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частинами 1 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», з відповідними змінами та доповненнями, роз»яснено, що розглядаючи трудові спори, пов»язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов»язані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим нам органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У пункті 15 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України роз»яснено, що встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці у ПАТ «Марганецький ГЗК» відбулася ліквідація дільниці з технічного обслуговування обєктів соцкультпобуту відповідача, де позивач працював підсобним робітником вказаної дільниці.

При звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України права та законні інтереси позивача не порушені, роботодавцем належним чином виконані вимоги ст. ст. 43, 49-2 КЗпП України, що стверджується наведеними вище доказами.

Доводи апелянта про наявність у нього переважного права на залишення на роботі є безпідставними, оскільки, у зв»язку з ліквідацією всієї дільниці, на підприємстві не залишилось жодної посади підсобного робітника дільниці з технічного обслуговування обєктів соцкультпобуту.

Посилання апелянта на наявність, на час його звільнення, вакантної посади двірника на дільниці «Санаторій-профілакторій» спростовуються представленим відповідачем штатним розкладом станом на 08.05.2013 року.

Крім того, колегія наголошує, що, у зв»язку зі звільненням, позивачу двічі було запропоновано для ознайомлення повний перелік всіх вакантних посад на ПАТ «Марганецький ГЗК», але від переведення позивач відмовився, що стверджується переліченими вище доказами.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання звільнення позивача незаконним і поновлення його на роботі, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального закону, у відповідності з вимогами матеріального права, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді