АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7994/13 Справа № 409/6341/12 Головуючий у 1 й інстанції - Ковальова А.Б. Доповідач - Варенко О.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Варенко О.П.,

суддів - Григорченка Е.І., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Глубоченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 травня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - СГІРФО Дніпровського РВ УМВС України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14 грудня 2005 року, є власником жилого будинку, розташованого по АДРЕСА_2. З березня 1998 року по грудень 2008 року вона мешкала однією сім'єю разом з відповідачем, і ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народилася дитина ОСОБА_4. В зв'язку з тим, що між нею та відповідачем виникали взаємні непорозуміння та сварки, вона з донькою переїхала проживати до її, позивача, теперішнього чоловіка ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1. Протягом шести місяців після припинення спільного проживання, відповідач брав малолітню доньку ОСОБА_4 на вихідні дні, а 07 травня 2009 року не привів доньку у визначений час, в зв'язку з чим вона була вимушена звернутися до міліції та до Служби у справах дітей. Рішенням виконкому Дніпровської районної в місті Дніпродзержинську ради 16 червня 2010 року було винесено рішення № 156, яким було встановлено, що вона має право зустрічатися з донькою за своїм місцем проживання АДРЕСА_1 з 01 по 15 липня 2010 року, з 01 по 15 серпня 2010 року, з 01 вересня 2010 року - перші та другі вихідні з п'ятниці 17.00 по неділю 17.00. Але відповідач до теперішнього часу перешкоджає їй спілкуватися з донькою та не дозволяє користуватися належним їй житловим будинком, розташованим по АДРЕСА_2. В зв'язку з тим, що з 2008 року вона не проживає разом з відповідачем і не веде з ним спільне господарство, і фактично мешкає по АДРЕСА_1 із своїм чоловіком ОСОБА_5, а відповідач до теперішнього часу мешкає та зареєстрований в належному їй будинку, порушується її право розпорядитися належним їй нерухомим майном, оскільки відповідач відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку та виїхати з будинку, в зв'язку з чим вона неодноразово зверталася з заявами щодо дій відповідача до Дніпровського РВ м. Дніпродзержинська. Крім цього, на початку 2009 року відповідач змінив замки на вхідних дверях до будинку, та взагалі не дозволяє їй навіть входити до будинку, вона не має доступу до приладів обліку комунальних послуг, і тому не має можливості своєчасно проводити їх оплату. Відповідач зловживає спиртними напоями, не слідкує за прибудинковою територією та за самим будинком. Просить суд усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2, шляхом виселення ОСОБА_2 із будинку, зобов'язати СГІРФО Дніпровського РВ УМВС України Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстраційного обліку по зазначеному будинку, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 травня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Усунуто ОСОБА_6 перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2, шляхом виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, із зазначеного будинку, та шляхом зняття ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідним органом спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань реєстрації з реєстраційного обліку по будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про направлення цивільної справи на новий розгляд, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, посилався на те, що не зважаючи на те, що позивач є власником будинку по АДРЕСА_2, відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном, змінив замки на вхідних дверях до будинку, та не дозволяє позивачу користування будинком.

Відсутні підстави не довіряти наданим позивачем доказам на підтвердження її особистої приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_2, який був придбаний за її особисті кошти, оскільки факт придбання зазначеного будинку відповідачем за кошти, що були отримані відповідачем від продажу належної особисто йому квартири та за рахунок коштів його матері, заперечується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 від 14 грудня 2005 року, згідно п..2.1 якого продаж вчинено за 23713 грн., які продавець повністю отримав від покупця, тобто від ОСОБА_7, до підписання договору, а не від відповідача ОСОБА_8 або від його матері, як стверджує відповідач.

На підтвердження обґрунтування своїх заперечень проти позову, ОСОБА_8 не надав суду доказів на підтвердження передачі грошових коштів, отриманих ним від продажу 19 жовтня 2005 року належної йому квартири по АДРЕСА_3, та грошових коштів, що належали його матері, продавцю будинку по АДРЕСА_2.

А тому суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач дійсно є єдиним власником будинку по АДРЕСА_2, і реєстрація та проживання відповідача в цьому будинку дійсно порушує її права, як власника нерухомого майна, вона не може розпорядитися будинком, через дії з боку відповідача не може проживати в будинку та використовувати його за призначенням, що створює для позивача перешкоди, як власнику майна, володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй власністю.

Також суд прийняв до уваги, що право постійного проживання відповідача в будинку по АДРЕСА_2 не встановлено ні домовленістю між ним та власником житла, ні законом, і в довідці голови квартального комітету про склад зареєстрованих у будинку осіб, відповідач ОСОБА_2 взагалі зазначений, як квартирант ( а.с. 5).

Суд вважав за можливе визначити порядок виконання рішення суду, зазначивши, що дане рішення є підставою для зняття відповідача з реєстрації по спірній квартирі, що передбачено ст. 217 ЦПК України, що дозволить створити умови для попередження несвоєчасного виконання рішення суду, а отже дозволить виконати вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., відповідно до якої права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду.

Проте з таким рішенням погодитись неможливо з огляду на наступне:

Дійсно, відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом, а згідно ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.2,3 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно ст..405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст.157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Судом установлено, що сторони у справі в період часу з 1998 року по 2008 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

14 грудня 2005 року позивачем ОСОБА_3, яка на момент укладення договору мала прізвище ОСОБА_7, був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2, і право власності на цей будинок 10 березня 2006 року було зареєстроване за позивачем у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно ( а.с. 16, 17).

Згідно домової книги, відповідач з 11.04.2006 року зареєстрований постійно в будинку АДРЕСА_2. В даному будинку також були зареєстровані позивач та малолітня донька ОСОБА_4 (а.с.12-15). Тобто, відповідач був зареєстрований за зазначеною адресою як член сім'ї власника будинку - позивача. Щодо особистого права власності позивача на будинок АДРЕСА_2 між сторонами існує спір.

В 2008 році позивач залишила житловий будинок по АДРЕСА_2, переїхала проживати до будинку по АДРЕСА_1, та в подальшому, 13 липня 2012 року, зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 (а.с. 11).

В будинку по АДРЕСА_2 проживає відповідач ОСОБА_2, який здійснює оплату комунальних послуг (а.с.47-50) та малолітня ОСОБА_4, 2001 року народження, місце проживання якої, згідно рішенню виконкому Дніпровської райради від 16.09.09 № 279 (а.с.42), визначено з батьком, і на утримання якої позивач зобов'язана сплачувати аліменти на користь батька дитини, тобто відповідача у справі ОСОБА_2 (а.с.45).

Будь-яких доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними позивачем не надано.

Таким чином, підстави для виселення відповідача з житлового будинку, належного позивачці, відсутні.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 травня 2013 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 травня 2013 року - скасувати і ухвали нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий

Судді