Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №-2027/7164/2012

2/643/189/2013

16.01.2013 р. м. Харків

Московський районний суд м.Харкова під головуванням судді Горбунової Я.М., при секретарі Дудці В.О., розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача суму за договором позики від 30.11.2011 р. в розмірі 9325 грн. Після уточнення позову позивач просить стягнути з відповідача також ще суму за договором позики від 03.03.2012 р. в розмірі 9325 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 та позивач позовні вимоги підтримали.

Відповідач та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали,просили в задоволені позову відмовити, надали письмові заперечення до позову. На обґрунтування своїх заперечень позивач посилаються на те, що ніякого договору позики між нею та позивачем не було, а мали місце правовідносини з приводу недостачі грошових коштів в магазині, що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5, де вона працювала з 01.02.2011 р. до 03.03.2012 р. на посаді менеджера-консультанта та продавця. Після виявленої недостачі позивач разом із своїм чоловіком ОСОБА_5 та адвокатом ОСОБА_6 03.03.2012 р. вимусили написати її та другого продавця ОСОБА_7 розписку про отримання грошей за договором позики, супроводжуючи свої вимогами погрозою щодо долі дитини, яку вона виховує та різними неприємностями з боку правоохоронних органів.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, яка була допитана в якості свідка, свідка ОСОБА_7, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що вона 30.11.2011 р. позичила відповідачу ОСОБА_2 9325 грн., які відповідач зобов'язалася повернути в строк до 01.03.2012 р. Крім того, позивач зазначає, що 03.03.2012 р. вона позичила відповідачу ще 9325 грн., які відповідач зобов'язалася повернути в строк до 03.05.2012 р. На підтвердження цих договорів відповідач склала розписки про отримання грошових коштів.

Відповідач заперечує цей факт і посилається на інші правовідносини, що мали місце між ними, а саме, трудові правовідносини із матеріальної відповідальністю за ввірені матеріальні цінності, та зазначає, що гроші по розпискам не передавалися, а самі розписки були написані під тиском та психологічним насильством.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Тобто, за змістом цієї норми при укладанні позики в письмовій формі у випадку укладення його під впливом насильства, обману та інших передбачених законом обставин, безгрошовість такого договору може доводитися, у тому числі, і показаннями свідків.

Як позивач, допитаний в якості свідка, так і свідок ОСОБА_7 в суді показали, що перебували в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_5 і за результатами інвентаризації в магазині, де вони працювали на посаді менеджера-консультанта та продавця, була виявлена недостача матеріальних цінностей, після чого ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_5 разом із адвокатом ОСОБА_6 вимусили їх написати розписки про позику грошей, попередньо визначивши суму недостачі з урахуванням вини кожного з них. При цьому, сам факт недостачі не визнається ними. Розписки переписувалися декілька разів під психологічним тиском з боку ОСОБА_5, ОСОБА_1 та адвоката ОСОБА_6, яка погрожувала тим, що влаштує для них неприємності із боку правоохоронних органів. Після написання таких розписок їх вимусили передати паспорти для забезпечення вимог щодо повернення грошей. Спочатку вони повернули ОСОБА_1 гроші у сумі 2000 грн., але паспорти та розписки ОСОБА_5 не повернув, в зв'язку з чим вони звернулися до правоохоронних органів з письмовою заявою.

З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 16.07.2012 р. вбачається, що при перевірці заяви ОСОБА_2 щодо неправомірних дій з боку ОСОБА_1, ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_6 останні надали пояснення старшому уповноваженому СДСБЕЗ Московського РО ХГУ УМВДУ в Харківській області, що розписки були написані по зразку складеному адвокатом ОСОБА_6 за результатами недостачі, виявленої у реалізаторів ОСОБА_7 та ОСОБА_2, які працювали в магазині у ОСОБА_5 Тобто в своїх поясненнях дані особи фактично визнали, що розписки є безгрошовими, гроші за ними фактично не передавалися, а розписками зафіксований борг, який виник внаслідок недостачі матеріальних цінностей.

Ці ж обставини підтверджуються даними із копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 16.03.2012 р.

Як вбачається із рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 26.07.2012 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про стягнення суми боргу, судом встановлено, що ОСОБА_1 не передавала ОСОБА_7 грошові кошти за розпискою від 30.11.2011 р., і ці обставини в суді визнали як позивач так і її представник ОСОБА_6 Також встановлено, що між сторонами по справі виникли правовідносини з приводу недостачі грошових коштів (виручки від продажу) в касі магазину, де ОСОБА_7 працювали на посаді менеджера-консультанта та продавця.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики на суму, яка не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, повинен укладатися у письмовій формі, а при недодержанні даних вимог закону щодо форми договору, сторони не вправі посилатися на письмові докази, щодо укладання такого договору.

Як встановлено судом, договори позики між сторонами не укладалися в письмовій формі.

Таким чином, позивач має довести наявність таких договорів письмовими доказами. Але надані суду письмові докази укладання таких договорів, а саме копії розписок, з огляду на вищевикладене, є суперечливими. При цьому, позивач, незважаючи на пропозицію суду надати оригінали розписок, суду оригінали розписок не надав.

Відповідно до вимог ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, сторони мають рівні права щодо надання доказів, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Таким чином, суд вважає, що позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що між ним та відповідачем мали місце договори займу грошових коштів.

На підставі зазначеного суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладенного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через районний суд до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Я.М.Горбунова

16.01.2013