АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8280/13 Справа № 2-782/11 Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник К.О. Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2013 року м. Дніпропетровськ 05 вересня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого -

суддів:

при секретарі

Красвітної Т.П.

Макарова М.О., Міхеєвої В.Ю.

Глубоченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, виконкому Дніпропетровської міської ради, управління держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, треті особи - Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Базилєв Станіслав Петрович, міське комунальне підприємство "Земград", про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання недійсним та скасування рішення виконкому, визнання недійсним та скасування державних актів про право приватної власності на землю, визнання недійсним договору дарування, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2004 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, управління держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним і скасування рішення виконкому, визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на землю, визнання недійсними договорів дарування та зобов'язання вчинити певні дії. Зазначала, що 26 березня 1991 року між нею та ОСОБА_10, ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 0,1057 га за адресою: АДРЕСА_2. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2001 року позовні вимоги ОСОБА_6 до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів про визнання недійсними рішень виконавчого комітету та державних актів на право приватної власності на землю задоволено частково, визнано недійсними рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16 жовтня 1997 року №1615, від 20 травня 1999 року №974, від 19 березня 1998 року №499 в частині передачі земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_12; визнано недійсними державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1017 га по АДРЕСА_2, виданий ОСОБА_6 15 квітня 1998 року, державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_12 17 листопада 1997 року та державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0590 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_12 8 жовтня 1999 року. Жилий будинок по АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 січня 2000 року після смерті чоловіка ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_8 одержала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, від 3 лютого 2000 року. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року №2940 передано у приватну власність ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,0590 га що знаходиться по АДРЕСА_1 та зобовязано ОСОБА_8 забезпечити безперешкодний прохід по вказаній земельній ділянці власникам жилого будинку по АДРЕСА_2 для обслуговування жилого будинку, господарських будіть та споруд; на підставі зазначеного рішення ОСОБА_8 одержала державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку від 18 грудня 2000 року. За договорами дарування земельних ділянок від 19 листопада 2005 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_7 земельні ділянки площею 0,1000 га та площею 0,0590 га, що знаходяться по АДРЕСА_1; на підставі вказаних договорів дарування ОСОБА_7 одержала державні акти на право власності на ці земельні ділянки від 17 квітня 2006 року. Крім того, зазначала, що згідно з актом встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_2 від 28 червня 1997 року, наданим їй державним підприємством «Дніпропетровський міський центр державного земельного кадастру» 24 лютого 2004 року, загальна площа земельної ділянки, що знаходиться у її користуванні, становить 1016,86 кв.м, що не відповідає плану земельної ділянки, зазначеному в технічному паспорті на жилий будинок по АДРЕСА_2 та договору купівлі-продажу вказаного жилого будинку від 26 березня 1991 року, за якими загальна площа земельної ділянки, що знаходиться у її користуванні - 1057 кв.м. Посилаючись на те, що ОСОБА_8 порушує її право користування частиною належної їй земельної ділянки площею 40,14 кв.м шляхом самочинного будівництва сараю, встановлення огорожі та засмічення земельної ділянки, у процесі розгляду справи змінивши та уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 4 січня 2000 року та державний акт на право приватної власності на землю від 3 лютого 2000 року; визнати недійсними та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року № 2940 та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 18 грудня 2000 року; визнати недійсними договори дарування земельних ділянок від 19 листопада 2005 року; визнати недійсними та скасувати державні акти на право власності на земельні ділянки від 17 квітня 2006 року; зобовязати ОСОБА_7 усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що знаходиться по АДРЕСА_2, шляхом знесення самочинно збудованого сараю, навісу та залізобетонної огорожі; відновити межу, що існувала раніше між спірними земельними ділянками шляхом встановлення паркану.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено у повному обсязі.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2012 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним і скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на землю, визнання недійсними договорів дарування; ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсними: свідоцтво про право на спадщину за законом від 4 січня 2000 року, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року № 2940, державний акт на право приватної власності від 18 грудня 2000 року, договори дарування земельних ділянок від 19 листопада 2005 року, державні акти на право власності на земельні ділянки від 17 квітня 2006 року; у решті рішення районного суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року скасоване та справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду підлягає частковій змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 26 березня 1991 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_10, ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 0,1057 га за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16 жовтня 1997 року №1615 передано ОСОБА_12 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться по АДРЕСА_1; на підставі вказаного рішення 17 листопада 1997 року ОСОБА_12 одержав державний акт на право приватної власності на землю.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20 травня 1999 року № 974 передано ОСОБА_12 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0590 га, що знаходиться по АДРЕСА_1; на підставі вказаного рішення 8 жовтня 1999 року ОСОБА_12 одержав державний акт на право приватної власності на землю.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19 березня 1998 року № 499 передано ОСОБА_6 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1017 га, що знаходиться по АДРЕСА_2; одержати державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_6 відмовилась.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2001 року визнано недійсними рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16 жовтня 1997 року №1615, від 20 травня 1999 року №974, від 19 березня 1998 року №499 в частині передачі земельних ділянок у приватну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_12; визнано недійсними: державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1017 га по АДРЕСА_2, виданий ОСОБА_6 15 квітня 1998 року, державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_12 17 листопада 1997 року, та державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0590 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_12 8 жовтня 1999 року.

Жилий будинок по АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 січня 2000 року після смерті чоловіка ОСОБА_12, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_8 одержала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, від 3 лютого 2000 року.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року №2940 передано у приватну власність ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,0590 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, та зобов'язано ОСОБА_8 забезпечити безперешкодний прохід по вказаній земельній ділянці власникам жилого будинку по АДРЕСА_2 для обслуговування жилого будинку, господарських будіть та споруд; на підставі зазначеного рішення ОСОБА_8 одержала державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку від 18 грудня 2000 року.

За договорами дарування земельних ділянок від 19 листопада 2005 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_7 земельні ділянки площею 0,1000 га та площею 0,0590 га, що знаходяться по АДРЕСА_1; на підставі вказаних договорів дарування ОСОБА_7 одержала державні акти на право власності на ці земельні ділянки від 17 квітня 2006 року.

Згідно пунктів 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Враховуючи час відкриття спадщини ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та видачу оспорюваного свідоцтва про право на спадщину 04 січня 2000 року, колегія дійшла висновку, що в даній частині спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України від 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями.

Згідно ст. 560 ЦК України від 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Статтею 48 ЦК України від 1963 року встановлено загальне правило про те, що недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону.

Виходячи з викладеного, колегія вважає обґрунтованою позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 січня 2000 року в частині спадкового майна - земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_12 на праві власності, яке було посвідчене державним актом на право приватної власності на землю, виданим 17 листопада 1997 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 16 жовтня 1997 року № 1615, оскільки вказані державний акт та рішення на момент видачі свідоцтва про право на спадщину були визнані недійсними у судовому порядку.

Крім того, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №1422 від 28.02.2006 року, складеного експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, розташування спірної межі в державних актах на право приватної власності на землю НОМЕР_1 (земельна ділянка №32) та НОМЕР_3 (земельна ділянка №30), було виконано без урахування забудов земельних ділянок, а також не враховувались вимоги будівельних норм, як по відношенню до житлового будинку по АДРЕСА_2, так і по відношенню до літньої кухні «Б»; згідно будівельних норм мінімальна відстань від стін з вікнами житлового будинку повинна бути не менше 2-х метрів, а від стін будівель без вікон - не менше 1-го метру (а.с. 128 - 139 т. 1).

Колегія суддів вважає, що необґрунтованим і безпідставним є неприйняття місцевим судом у якості доказу висновку судової будівельно-технічної експертизи №1422 від 28.02.2006 року, який відповідає вимогам ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Місцевий суд в оскаржуваному рішенні послався, що позивачкою строк позовної давності не пропущено, але будь-якого обґрунтування не навів. Даний висновок районного суду є необґрунтованим та неправомірним з наступних підстав.

Статтями 71, 75 ЦК України від 1963 року передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ст. 76 ЦК України від 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Згідно ст. 80 ЦК України від 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Апеляційним судом встановлено, що право на позов про визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину від 04 січня 2000 року в частині спадкового майна - земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1, виникло у позивачки не пізніше 19.07.2002 року - дати отримання позивачкою копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2001 року у справі №2-235/2001 за позовом ОСОБА_6 до виконкому Дніпропетровської місткої ради про визнання недійсними рішень міськвиконкому і державних актів на право приватної власності на землю, що стверджується особистим підписом ОСОБА_6 на обкладинці вказаної цивільної справи Бабушкінського районного суду №2-235/2001, яка оглянута у суді апеляційної інстанції.

Зазначене рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2001 року містить посилання на оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом після сметрі ОСОБА_12 (а.с. 96 - 96 цивільної справи Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська №2-235/2001).

Крім того, посилання на свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 04.01.2000 року на ім»я ОСОБА_8, міститься:

· у державному акті на право приватної власності на землю - ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 - копія якого знаходиться на аркуші 60 цивільної справи Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська №2-235/2001; з матеріалами вказаної справи ОСОБА_6 особисто знайомилась 30.03.2001 року, що стверджується копією її заяви на аркуші 79 справи Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська №2-235/2001;

· у протоколах судових засідань Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі №2-235/2001 від 27.09.2000 року, 11.10.2001 року, де позивачка ОСОБА_6 була присутньою особисто (аркуші 84 - 95 у справі №2-235/2001, що оглянута у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції).

Незважаючи на обізнаність щодо порушення її, позивачки, прав і законних інтересів, у зв»язку з отриманням відповідачкою ОСОБА_8 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_12, в частині земельної ділянки площею 0,1000 га, з позовом про визнання вказаного свідоцтва недійсним позивачка звернулась до суду лише 13.01.2010 року, що стверджується штампом вхідної кореспонденції Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 248 - 254 у т. 2 справи № 22ц-774/8280/13).

Колегія звертає увагу, що відповідачі ОСОБА_8 і ОСОБА_7 14.03.2012 року звернулись до місцевого суду із заявою в порядку ч. 3 ст. 276 діючого ЦК України про застосування позовної давності (а.с. 113 т. 3).

Посилання позивачки на необізнаність з правових питань, відсутність кваліфікованої юридичної допомоги, перебування в провадження суду з 01.03.2004 року позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не є поважними причинами суттєвого порушення трирічного строку позовної давності для звернення до суду з позовною вимогою про визнання недійсним вказаного вище свідоцтва про право на спадщину.

Під час розгляду справи місцевим судом, 26.12.2011 року, позивачкою було подано заяву про поновлення строку позовної давності, але у суді першої інстанції клопотання про долучення чи витребування судом доказів, на підтвердження наявності поважних причин порушення позовної давності, позивачкою заявлені не були (а.с. 81-82 т. 3).

Зокрема, недоведеним є посилання позивачки на звернення до районних судів з позовними заявами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.01.2000 року, які визнавались неподаними; будь-які докази на підтвердження вказаного доводу суду першої інстанції позивачкою не були надані без поважних причин, а витребування відповідних доказів судом апеляційної інстанції є неможливим з урахуванням положення ч. 2 ст. 303 ЦПК України, де передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з викладеного, зважаючи на відсутність підстав для застосування ст.ст. 78, 79 ЦК України від 1963 року, приймаючи до уваги, що про порушення свого права, у зв»язку з отриманням відповідачкою свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_12, позивачка дізналася не пізніше 19.07.2002 року, колегія дійшла висновку про пропущення ОСОБА_6, без поважних причин, трирічного строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 04 січня 2000 року.

Приймаючи до уваги, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність відмови саме з цієї підстави у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 січня 2000 року в частині спадкового майна - земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1.

Крім того, судом встановлено, що спадкове майно ОСОБА_12 складається також з жилого будинку, акцій та грошових вкладів; правові підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 січня 2000 року у даній частині відсутні, тому позов у відповідній частині задоволенню не підлягає за безпідставністю та недоведеністю.

Згідно ст. 6 ЗК України від 18.12.1990 року, з відповідними змінами та доповненнями, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину, одержання частки землі у спільному майні подружжя, купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Відповідно до ст. 23 ЗК України від 18.12.1990 року, з відповідними змінами та доповненнями, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 43 ЗК України від 18.12.1990 року передбачено, що права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу.

Виходячи з викладеного, надавши оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія дійшла висновку про правомірність оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним і скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року № 2940.

Колегія звертає увагу, що визнання недійсними рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20 травня 1999 року № 974 та державного акту на право приватної власності на землю від 8 жовтня 1999 року, згідно яких ОСОБА_12 у приватну власність було передано земельну ділянку площею 0,0590 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, не має правового значення для вирішення питання щодо визнання недійсним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року № 2940, оскільки рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року №2940 саме ОСОБА_8 (після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_12) в порядку приватизації, відповідно до вимог Земельного кодексу України, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0590 га.

Позивачкою не доведено наявності порушень її прав і законних інтересів у зв»язку із прийняттям виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 23 листопада 2000 року рішення №2940.

Так, згідно наявних в матеріалах справи планів земельних ділянок №30 і АДРЕСА_2, відповідних землевпорядних справ, висновку судової будівельно-технічної експертизи №1422 від 28.02.2006 року, складеного експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, земельна ділянка площею 0,0590 га., яка передана у власність ОСОБА_8 для ведення особистого підсобного господарства на підставі оскаржуваного рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року №2940, межує з земельною ділянкою АДРЕСА_2, але вздовж усієї спільної межі вказаних земельних ділянок відсутні споруди, що належать позивачці на праві власності.

Колегія наголошує, що у безпосередній близькості до житлового будинку і літньої кухні «Б» по АДРЕСА_2 розташована межа з земельною ділянкою площею 0,1000 га, яка була передана у власність ОСОБА_8 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну від 03 лютого 2000 року.

Недоведеними є і твердження позивачки, що саме у зв»язку з рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року №2940 були порушені межі земельної ділянки АДРЕСА_2.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №1422 від 28.02.2006 року, складеного експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, для експерта не є можливим встановити хто із сторін спору порушив або не порушив межі між земельними ділянками №32 і АДРЕСА_1. Клопотання про призначення повторної або додаткової експертизи для з»ясування даного питання учасниками процесу не заявлено.

Отже, підстави для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним і скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року №2940 - відсутні.

Приймаючи до уваги необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 січня 2000 року, визнання недійсним і скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23 листопада 2000 року №2940, колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсними державних актів на ім»я ОСОБА_8 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 від 3 лютого 2000 року та на земельну ділянку площею 0,0590 га по АДРЕСА_1 від 18 грудня 2000 року.

У відповідності до ст. 626 діючого ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 717 діючого ЦК України сторони укладають договір дарування, за яким одна сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Місцевим судом встановлено, що при укладанні оспорюваних договорів дарування ОСОБА_8 і ОСОБА_7 діяли добровільно, з метою виникнення юридичних наслідків; договори дарування від 19 листопада 2005 року відповідають вимогам діючого законодавства України.

Крім того, позивачка не є строною оспорюваних договорів дарування земельних ділянок від 19 листопада 2005 року.

Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування від 19 листопада 2005 року, згідно яких ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_7 земельні ділянки площею 0,1000 га та площею 0,0590 га, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст. 158 Земельного Кодексу України земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками розглядаються судами відносно земельних ділянок, що знаходяться в користуванні або належать на праві власності громадянам або юридичним особам.

Згідно ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відшкодування заподіяних збитків, застосування інших, передбачених законом, способів.

Стаття 153 ЗК України гарантує право власності на земельну ділянку. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним_кодексом України та іншими законами України.

Статтею 140 ЗК України визначені підстави припинення права власності на земельну ділянку.

Місцевим судом правомірно встановлено, що при отриманні у власність земельних ділянок та державних актів на право приватної власності на землю відповідачка ОСОБА_7 діяла у відповідності із чинним законодавством, а тому підстави для визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на землю НОМЕР_4 і НОМЕР_5, які видані 17 квітня 2006 року на ім'я ОСОБА_7, - відсутні.

Колегія звертає увагу, що позивачка не навела обґрунтування наявності порушень її прав і підстав для захисту її інтересів, у зв»язку з отриманням ОСОБА_7 державних актів на право власності на земелю НОМЕР_4 та НОМЕР_5 від 17 квітня 2006 року.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З січня 2002 року, відповідно до ст. 125 ЗК України, право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, а з 02 травня 2009 року, у відповідності із Законом України від 05 березня 2009 року № 1066-УІ, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Місцевим судом встановлено, що позивачка не є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2, оскільки рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2001 року, яке набрало законної сили, визнано недійсними державний акт на право приватної власності на земляну ділянку, за вказаною адресою, площею 0,1017 га, виданий ОСОБА_6 15 квітня 1998 року.

Докази про виділення земельної ділянки по АДРЕСА_2 у користування позивачки не представлені, клопотання про витребування судом відповідних доказів не заявлені.

Згідно листа КП «ДМБТІ» від 05.10.2012 року в матеріалах інвентарної справи на домоволодіння АДРЕСА_2 довідка про землекористування даною земельною ділянкою відсутня (а.с. 169 т. 3).

Крім того, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №1422 від 28.02.2006 року, для експерта не є можливим встановити хто із сторін спору порушив або не порушив межі між земельними ділянками. Клопотання про призначення повторної або додаткової експертизи для з»ясування даного питання учасниками процесу не заявлено.

Колегія звертає увагу, що суду не представлені докази створення позивачці перешкод у зв»язку з побудовою на земельній ділянці АДРЕСА_1 сараю, навісу тощо.

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання ОСОБА_7 усунути позивачці перешкоди у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2, шляхом знесення самовільно збудованого сараю, навісу на межі суміжних земельних ділянок, залізобетонної огорожі на відстані від житлового будинку А-1 до літньої кухні Б, б тамбура - не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та недоведеними.

З урахуванням викладеного вище, місцевий суд також дійшов правильного висновку про безпідставність і необґрунтованість позовної вимоги про відновлення межі між домоволодіннями №32 і АДРЕСА_1 шляхом встановлення паркану та правомірно відмовив у задоволенні позову у даній частині.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст. ст. 11, 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає частковій зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову; в решті рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2012 року частково змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В решті рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2012 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді