У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2013 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Василевича В.С., Шеремет А.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.

з участю сторін та їх представників: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 03 вересня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільно набутим майном подружжя, поділ спільного набутого майна,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Рівненського міського суду від 03 вересня 2013 року позов задоволено частково: встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 у поданій на вказане рішення апеляційній скарзі покликалася на його незаконність та необґрунтованість в частині відмови у задоволенні позову.

Вказувала, що в рішенні суду відсутні будь-які посилання на обставини справи та норми законодавства, у відповідності до яких суд прийшов до висновку про можливість часткової відмови їй в позові.

Стверджувала, що АДРЕСА_2 була придбана нею та ОСОБА_3 у його матері під час перебування у фактичних шлюбних відносинах. Покликання ОСОБА_3 на те, що між ним та матірю фактично було укладено договір дарування, однак оформлено у формі договору купівлі-продажу з метою здешевлення процедури переоформлення майна, жодним доказом не підтверджені; позов про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином ОСОБА_3 не заявляв.

Вважала, що суд неправомірно виключив АДРЕСА_3 з числа спільно набутого нею та ОСОБА_3 майна за час перебування їх у фактичних шлюбних стосунках, а тому просила рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

ОСОБА_3 у поданій на вказане рішення апеляційній скарзі зазначив про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що до червня 2013 року позивач жодного разу не була в судовому засіданні, і заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала, а тому у суду були всі підстави для закриття справи за п.3 ст.46 ЦПК України.

Стверджував, що в уточненні позовних вимог представник позивачки просила визнати квартиру спільним майном подружжя та визнати за нею - ОСОБА_2 право власності на 1/2 АДРЕСА_3.

__________________________________________________________________________________________________

Справа №1715/20122/12 Головуючий в суді І інст. ОСОБА_5

Провадження № 22-ц /787/2044/2013р. Суддя-доповідач ОСОБА_6

Судом не було розглянуто 2 заяви про зміну виду забезпечення позову і зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_4.

Доводив, що суд, встановивши на підставі фотографій факт проживання їх з позивачкою однією сімєю, не врахував, що з 2006 року ОСОБА_1 проживала за межами країни і приїжджала 2-4 рази на рік на 5-10 днів.

Стверджував, що в квартирі АДРЕСА_5 та в квартирі АДРЕСА_6 було зроблено євроремонт, куплено нові меблі, побутову техніку, однак жоден із допитаних свідків не підтвердив, що бачив, як він з позивачкою та дітьми ходив в магазини за будівельними матеріалами, меблями, побутовою технікою.

Зазначив, що без участі позивачки оплатив дочці 4-хрічне навчання в Рівненському медичному коледжі, а потім подарував квартиру №92 по вул. Гагаріна в м. Рівному, куплену в 2006 році. В пункті 7 договору дарування зазначено, що він в шлюбі не перебував і ні з ким однією сімєю без укладення шлюбу на момент купівлі квартири не проживав.

Таким чином, на квартиру, куплену в 2006 році позивач не претендувала, а претендує на квартиру куплену в 2009 році.

Враховуючи наведене, просив рішення Рівненського міського суду від 03 вересня 2013 року скасувати за безпідставністю позовних вимог.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4p;А.М. підтримали доводи своєї апеляційної скарги та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що подані сторонами апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, встановлюючи факт проживання однією сімєю сторін в справі та визнаючи за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири в м. Рівне суд першої інстанції виходив з того, що такий факт підтверджений належними і допустимими доказами, а тому спільно нажите майно підлягає поділу, а в частині відмови в позові про відшкодування вартості 1/2 частини квартири в смт. Рокитне, суд виходив з недоведеності цих вимог.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ст.69 та 70 СК України, які знаходяться в главі 8 цього Кодексу, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст.364 та 370 ЦК України.

Відповідно до розяснень даних в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21 грудня 2007 року „При застосуванні ст. 74 СК ( 2947-14 ), що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому

шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до ст.10 та 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мав місце і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Як вбачається з матеріалів справи, з часу розірвання шлюбу в 1991 році до липня 2012 року сторони в справі проживали однією сімєю. Зокрема в 1993 році у них народилась донька, в 2002 році всією сімєю по обміну поселились в квартиру №44 по вул. Гагаріна в м. Рівне, в якій проживали разом до липня 2012 року, коли відповідач виселився та знявся в ній з реєстрації(а.с.3,5,6-8,90).

Цю обставину підтвердили в суді свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Оскільки, знайшов підтвердження факт спільного проживання однією сімєю сторін в справі, то місцевий суд обґрунтовано визнав спільною сумісною власністю придбану в 2009 році ОСОБА_3 та зареєстровану на нього АДРЕСА_7 а в м. Рівне та право власності на 1/2 частину цієї квартири за ОСОБА_1

Щодо відмови в частині позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_8, то місцевий суд дійшов вірного висновку про їх недоведеність.

Відповідно до наведених вище норм Сімейного Кодексу України поділу підлягає майно сторін, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

На час звернення ОСОБА_1 до суду про поділ майна квартира АДРЕСА_8 вже не належала ОСОБА_3, була ним відчужена та зареєстрована за іншою особою, а тому поділу між сторонами в справі не підлягала (а.с. 33).

Змінивши вимоги та звернувшись за стягненням компенсації 1/2 частки вартості зазначеної квартири, ОСОБА_1 не надала будь-яких доказів цих позовних вимог, зокрема належності їй на праві спільної сумісної власності з відповідачем відчуженої квартири, а не особисто ОСОБА_3, документів на її придбання та продаж, розмір отриманого прибутку від її продажу, який підлягав би поділу, а не орієнтовна її вартість.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_3, то наведені ним, на його думку, порушення, допущені судом першої інстанції, як-то не розгляд заяв про зміну забезпечення позову чи не закриття провадження в даній справі, не є підставами для скасування правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення лише з формальних підстав.

Враховуючи, що рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 03 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: