АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4016/13 Справа № 2/0424/1321/12 Головуючий у 1 й інстанції - Тананайська Ю.А. Доповідач - Прозорова М.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2013 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного

суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Пономарь З.М., Ремеза В.А.,

при секретарі: Грендач Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в який просить скасувати рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2012 року та постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог (а.с.52-53).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2012 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.50-51).

Додатковим рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2013 року судовий збір в розмірі 321 грн. 90 коп. компенсовано за рахунок держави (а.с.59).

Як на підстави апеляційної скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а також неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи (а.с.52-53).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у січні 1990 року позивач був прийнятий на ВАТ "Марганецький ГЗК" шахту 3-5 підземним гірником очисного вибою 2 розряду. З лютого 2006 року позивача переведено на Грушевську збагачувальну фабрику ВАТ "Марганецький ГЗК" теслею 4 розряду.

ОСОБА_2 не заперечував, що підписав і був ознайомлений з наказом від 1.08.2012 року № 1024 про скорочення чисельності штату, а саме скорочення з 10.10.2012 року професії теслі 5 розряду та теслі 4 ряду, попереджено про те, що в зв'язку зі змінам в організації виробництва і праці його буде звільнено з роботи згідно п.1 ст. 40 КЗпП України - за скороченням чисельності працівників.

19 вересня 2012 року ОСОБА_2 був присутній на засіданні комісії по перевлаштуванню, ознайомлений з вакансіями на підприємстві, серед яких не було вакансій, які б йому підходили за станом здоров'я. На засіданні комісії, яка проводилася 26 вересня 2012 року, ознайомлений з запропонованими вакансіями, від котрих відмовився за станом здоровєя відповідно до медичного висновку МСЕК.

Проти даних обставин ОСОБА_2 не заперечував.

Згідно протоколу засідання профкому №43 від 01.10.2012 року надано згоду на звільнення за скороченням штату ОСОБА_2

Згідно з наказом № 587-к від 16.10.2012 року ОСОБА_2 звільнено в зв'язку зі скороченням чисельності працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України). З наказом про звільнення ОСОБА_2 ознайомлений 16.10.2012 року, про що свідчить його підпис на копії наказу.

За таких обставин, в силу діючого законодавства, а саме: п.1 ст. 40 КЗпП України, з урахуванням того, що ОСОБА_2 не надав суду доказів, які підтверджують обставини, на яки він посилався, як на підставу своїх вимог, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідачем було додержані усі правові норми законодавства України при звільнені позивача з підстав, зазначених у п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України і правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У даному випадку, відповідно до положень ч.ч.3,4 ст. 492 КЗпП України позивач, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при пі відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що він був ознайомлений з наказом від 01.08.2012 року про скорочення чисельності штату у жовтні 2012 року і до цього часу не знав про скорочення - безпідставні, спростовуються його підписом на вказаному наказі, доводами у позовної заяві про те, що з даним наказом був ознайомлений у липні 2012 року, а також його поясненнями про присутність 19 вересня 2012 року на засіданні комісії по перевлаштуванню.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що не було необхідності скорочення посад, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21.03.1991 року №875-XII зі змінами і доповненнями передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства,

установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виходячи з положень ч.1 ст. 172 КЗпП України на ПАТ "Марганецький ГЗК" покладається обов'язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів (відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці), однак в межах нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів, ПАТ "Марганецький ГЗК" перевиконує норматив по працевлаштуванню інвалідів (а.с.82).

Враховуючи те, що обов'язок по організації робочих місць для інвалідів (відповідно до медичних рекомендацій) покладається державою не тільки на підприємства, але й на Фонд соціального страхування від нещасних випадків разом з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, то працівники, які отримали інвалідність унаслідок трудового каліцтва, відповідно до п.8 ч.1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які причинили втрату працездатності" проходять навчання, перекваліфікацію за рахунок коштів Фонду.

Інші доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскарженої частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді