Справа №784/3871/13 24.10.2013 24.10.2013 24.10.2013
Провадження № 22ц/784/3139/13 Суддя першої інстанції Баранкевич В.О.
Категорія 20 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 жовтня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі Белевері В.А.,

за участю: представника позивачки - ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 червня 2013 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Дениса Вадимовича про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним і визнання договору купівлі-продажу договором довічного утримання, -

В С Т А Н О В И Л А:

18 травня 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між сторонами 21 грудня 2009 року, недійсним та просила встановити, що цей договір є договором довічного утримання, за яким ОСОБА_3 зобовязується доглядати за нею та її чоловіком ОСОБА_7 та надавати можливість проживати у будинку.

Позивач зазначала, що оспорюваний правочин був укладений на вкрай невигідних для неї умовах, під впливом тяжких обставин, а саме невиліковної хвороби, що потребувала стороннього догляду та допомоги, а тому вона була змушена переоформити уступку права власності на будинок шляхом продажу, хоча ніяких грошей по договору вона не отримувала та залишилася проживати в будинку, а відтак за її висновком спірний договір є недійсним

28 грудня 2012 року ОСОБА_3 без її відома уклав договір купівлі продажу вказаного будинку з ОСОБА_4, позбавивши її права на проживання в цьому будинку.

За відсутності таких тяжких обставин, вона б ніколи не вчинила такий правочин та не позбавила себе та чоловіка житла.

Крім того, позивачка стверджувала, що у вказаному будинку проживає разом з чоловіком. Оскільки вони літні люди та мають певні хвороби, то потребують стороннього догляду, у звязку з цим між нею та відповідачем була досягнута домовленість про те, що він та його дружина будуть надавати їй матеріальну та іншу допомогу, а вона передасть відповідачу у власність свій будинок.

21 грудня 2009 року за договором купівлі-продажу вона передала у власність відповідачу вказаний будинок.

За такого, на її думку цей правочин є удаваним.

Посилаючись на викладене, та на положення ст.ст. 233, 235 ЦК України, як на підстави позову, ОСОБА_5 просила суд задовольнити її вимоги.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 червня 2013 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 21 грудня 2009 року, який було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Новоодеського нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В. Встановлено, що цей же договір є договором довічного утримання (догляду), за яким ОСОБА_3 зобовязується доглядати ОСОБА_5 до смерті та надавати можливість проживати у будинку. Також з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто 229 грн. судового збору.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, які з'явилися в судове засіданні, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд першої інстанції застосував до одних і тих же спірних правовідносин норми матеріального права, зокрема ст.ст. 233 та 235 ЦК України, які є взаємовиключними, оскільки мають різні підстави для їх застосування та різні правові наслідки.

З такими висновками суду погодитися не можна, оскільки рішення суду ухвалено без додержання норм матеріального й процесуального права.

Як встановлено матеріалами справи, 21 грудня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, за яким позивачка передала у власність відповідачу житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Новоодеського районного нотаріального округу Миколаївської області Філіпенко Д.В. (а.с.9).

За договором купівлі-продажу від 22 грудня 2012 року ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 вказаний житловий будинок. Цей договір посвідчено нотаріально тим же приватним нотаріусом (а.с.32).

В зазначеному житловому будинку зареєстровані та проживають позивачка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її чоловік ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14,17-18).

Позивачка та її чоловік перебувають на обслуговуванні в територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) у відділенні соціальної допомоги вдома з 1 березня 2006 року та отримують послуги на безоплатній основі (а.с. 21).

Відповідно до даних карти медичного огляду Новоодеської центральної районної лікарні від 1 березня 2006 року ОСОБА_5 має знижену рухому активність та підлягає обслуговуванню на дому (а.с. 25).

Визнаючи договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між сторонами 21 грудня 2009 року, недійсним внаслідок дефекту волі учасників правочину, суд одночасно встановив, що цей же договір є приховуванням іншого договору - договору довічного утримання, за яким ОСОБА_3 зобовязується доглядати за позивачкою до смерті та надавати можливість проживати у будинку.

Статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину ( ч. 1 цієї статті).

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину (ч. 2 ст. 233 ЦК України).

Такі вимоги можуть бути задоволені у випадку доведеності фактів збігу тяжких обставин і наявність безпосереднього звязку з волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних умовах.

В силу ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст. 235 ЦК України).

З положень ст. 235 ЦК України вбачається, що для визначення правочину удаваним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на приховування справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі.

Згідно положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, не звернув уваги на те, що позовні вимоги про визнання договору купівлі- продажу недійсним внаслідок дефекту волі учасників правочину та визнання цього ж договору договором довічного утримання є окремими самостійними підставами обґрунтування позову та у звязку з цим, в порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не розяснив позивачці її права та обовязки і не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, зміни підстав позову.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства предмет судового провадження, його подальша модифікація визначається тільки стороною, а тому апеляційний суд позбавлено можливості виправити помилку районного суду. Проте, ця обставина відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Крім того, у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України місцевий суд не навів у рішенні і матеріали справи не містять жодного беззаперечного та достовірного доказу на підтвердження фактів збігу тяжких обставин і наявність безпосереднього звязку з волевиявленням позивачки вчинити правочин на вкрай невигідних умовах, а також, що обидві сторони, укладаючи договір купівлі-продажу, бажали приховати договір довічного утримання.

Таким чином, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 26 червні 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 21 грудня 2009 року, недійсним та визнання цього договору договором довічного утримання відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: