АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження№ 22-ц /790/2316/13 Головуючий 1 інст. - Назаренко О.В.
Справа №2034/2598/2012 Доповідач - Гуцал Л.В.
Категорія: поділ майна подружжя
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2013 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю секретарів - Варюшичевої А.С., Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2013 року по справі за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю одного із подружжя, та зустрічним позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності подружжя і поділ майна, -

ВСТАНОВИЛА:

29 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1.

Посилався на те, що спірна квартира придбана ним під час шлюбу з відповідачкою, але виключно за його особисті кошти - заощаджені ним до укладення шлюбу - 75370 грн., які зберігалися на банківському рахунку (сума вкладу та проценти), та за позичені ним у своєї матері ОСОБА_3 в сумі 48 600 грн. Крім того, квартира була придбана не для потреб сім'ї, а для проживання сестри позивача, яка потребувала лікування в м.Харкові.

27 квітня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири, а за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину цієї квартири.

Посилалась на те, що спірна квартира була придбана у період шлюбу з ОСОБА_1 за сумісні кошти подружжя, зокрема, подаровані на весілля, зароблені подружжям та частково на позичені кошти, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При поділі майна просила відступити від рівності часток, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; зустрічний позов задоволено частково - спірну квартиру визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог та про відмову у позові ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права та неправільне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 рішення суду не оскаржувала.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 3 статті 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям на запозичені кошти, є спільною власністю чоловіка та дружини. Також ст. 70 СК передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2008 року, від шлюбу є син ОСОБА_4, 2009 року народження ( а.с.5, 6 ), який проживає з ОСОБА_2.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 3 грудня 2011 року, укладеним між ОСОБА_5 - продавцем та ОСОБА_1 покупцем. Продаж квартири було вчинено за 123 970 грн. Право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 в КП «Харківське районне бюро технічної інвентарізації» 15 грудня 2011 року (а.с.7-9).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання за ним права особистої власності на спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що ця квартира придбана сторонами у період шлюбу, і ОСОБА_1 не надав суду беззаперечних доказів на підтвердження того, що квартиру він купив за особисті кошти, а відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судова колегія погоджується з таким висновком.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що судом не взято до уваги той факт що квартира куплена за кошти, які він заощадив до шлюбу, та частково за позичені ним у ОСОБА_3, є безпідставними. При ухваленні рішення суд першої інстанції дав належну оцінку цим доводам позивача.

Так, з розписки на а.с.4 убачається, що ОСОБА_1 дійсно позичив у ОСОБА_3 48 600 грн. Проте, як видно з тексту розписки, цей договір позики було укладено зі згоди дружини ОСОБА_2, що говорить на користь позиції останньої і підтверджує факт отримання ОСОБА_1 коштів саме на потреби сім'ї. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердила той факт, що грощі в сумі 48 600 грн. позичались за її згодою саме для придбання спірної квартири.

Що стосується 75 370 грн., які ОСОБА_1 в червні 2008 року зняв з депозитного рахунку (а.с.68), то як правильно зазначив районний суд, позивач не надав суду беззаперечних доказів того, що саме ці кошти були витрачені у грудні 2011 року на купівлю квартири. Той факт, що на час придбання спірної квартири у розпорядженні ОСОБА_1 було більше власних коштів, ніж у позивачки, не може бути безспірним доказом того, що саме за ці кошти було придбане спірне майно. Наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі розрахунки приблизного доходу та витрат подружжя, у яких був спільний бюджет, висновків суду не спростовують.

Крім того, на а.с. 46 міститься нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2, за змістом якої у день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_2 висловила згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 купити квартирту на спільні кошти, набуті ними в період зареєстрованого шлюбу, при цьому нотаріусом їй було роз'яснено зміст ст.ст.60,65 СК України. Посилання ОСОБА_1 на те, що на такій заяві наполягала нотаріус і, що він не звернув уваги на зміст цієї заяви, є непереконливими.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального так і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких яких доказів, які б спростовували висновки суду ОСОБА_1 суду не надав.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину цієї квартири, суд першої інстанції не зазначив про залишення у власності ОСОБА_1 1/2 частини спірної квартири. Така правова невизначеність утруднить процедуру державної реєстрації права власності за кожним із сторін на спірну нерухомість відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав.

З огляду на це, судова колегія вважає за необхідне змінити рішення суду та доповнити четвертий абзац резолютивної частини рішення реченням наступного змісту: залишивши 1/2 частини цієї квартири у власності ОСОБА_1.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 січня 2013 року змінити.

Доповнити четвертий абзац резолютивної частини рішення реченням наступного змісту: залишивши 1/2 частини цієї квартири у власності ОСОБА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді