Справа № 442/1177/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 березня 2013 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Хомика А.П.

з участю секретаря - Галин Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Тустань» про визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права власності на ? ідеальну її частину, -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулась в інтересах матері - ОСОБА_3 до суду з позовом до відповідача про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнання права власності на ? ідеальну її частину.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.06.1987 року її мати - ОСОБА_3 уклала шлюб з батьком - ОСОБА_2, який був зареєстрований у відділі РАЦС м. Дрогобича Львівської області.

В період перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в 1990 році придбали кооперативну квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох кімнат жилою площею 39,6 кв. м. За спільні гроші батьки вносили паєві внески за кооперативну квартиру та в 1992 році провели виплату в повному обсязі, а саме - в сумі 20 270 крб., що підтверджується довідкою за № 723 від 07.08.2012 року.

05.08.2004 року було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1.

Вже після розірвання шлюбу, а саме 21.01.2012 року виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради було прийняте рішення № 256 про оформлення на ім'я відповідача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_1, оскільки він був членом кооперативу. Як наслідок, він зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру.

На даний час з батьком почали виникати непорозуміння з приводу частки матері в спільному майні подружжя, оскільки останній в категоричній формі заявив, що лише він є єдиним власником житла. Намагання вирішити дане питання в добровільному порядку будь- яких позитивних наслідків не дали, що стало причиною звернення до суду з даним позовом.

З врахуванням норм чинного законодавства на час виникнення спірних правовідносин, а саме: ст.ст.16, 17 Закону України «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України просить суд постановити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ОСОБА_3 право власності на ? ідеальну її частину.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач позов визнав, зазначивши, що дійсно ним спільно з колишньою дружиною вносились паєві внески за кооперативну квартиру АДРЕСА_1 та в 1992 році проведено виплату в повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено і сторонами не оспорюється, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за час перебування в шлюбі було придбано в житлово-будівельному кооперативі квартиру АДРЕСА_1 шляхом внесення пайових внесків за неї.

Згідно довідки житлово-будівельного кооперативу «Тустань» від 07.08.2012 року №723 вартість квартири АДРЕСА_1 була повністю виплачена в 1992 році, а саме: 20270 крб.

Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1, 05.08.2004 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

21.06.2012 року рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №256 оформлено право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2.

31.12.2012 року ним отримано свідоцтво про право власності на квартиру, про що здійснено запис в реєстрову книгу №1, реєстр №18 (довідка КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО»).

З викладеного вбачається, що на період виплати пайового внеску за вказану квартиру (1992 рік) ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, отже є підстави вважати, що пай виплачено у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» №9 від 18.09.1987 року, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону «Про власність», ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Відповідно до ст. 22 КпШС (чинного на час сплати пайових внесків) України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними.

Оскільки пайовий внесок повністю сплачено у період сумісного проживання за квартиру, то вони є власниками квартири з моменту повної сплати пайового внеску (1992 року), тобто їм належить на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об"єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до Цивільного кодексу України.

Той факт, що відповідач оформив право власності в цілому на себе після розірвання шлюбу, не може розцінюватись як те, що ця квартира є власністю останнього, адже він вчиняв зазначені дії без погодження з ОСОБА_3, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи даних про те, що остання погоджувалась на оформлення права власності спільної квартири за відповідачем.

Враховуючи наведене, той факт, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування в шлюбі, отже являється спільною сумісною власністю подружжя, визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиї права, свободи та інтереси, а тому підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено. Звідси, суд вважає, що позов слід задоволити, визнавши за сторонами право власності по 1/2 ідеальній частині квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст. ст. 10-11, 60, 79, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 22, 28 КпШС України, ст.ст.20, 355 ЦК України суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по ? ідеальній частині квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя