Номер провадження 22-ц/788/696/13 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2013 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Гагіна М. В., Дубровної В. В.,

за участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В.Фрунзе

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 лютого 2013 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства „Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В.Фрунзе,

третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми,

про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 06 лютого 2013 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне НВО ім. М.В. Фрунзе» на користь ОСОБА_2 6500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ПАТ «Сумське машинобудівне НВО ім. М.В. Фрунзе» судовий збір в доход держави в сумі 114 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах з відповідачем з 01 лютого 1973 року по 10 вересня 1973 року, з 09 квітня 1975 року по 09 січня 1978 року та з 11 серпня 1981 року по 28 березня 2008 року і працював котельником та слюсарем (а.с. 5-7).

Стаж роботи ОСОБА_2 в умовах впливу шкідливих факторів складає 29 років (а.с. 8).

З виписки із історії хвороби ОСОБА_2 під час його знаходження на обстеженні в Харківському науково-дослідному інституті гігієни праці і профзахворювань в період часу з 01 березня 2010 року по 22 березня 2010 року вбачається, що за наслідками обстеження у нього був встановлений наступний діагноз:

«Хронічне обструктивне захворювання легень токсикоз-пилової етіології II ст., у фазі не нестійкої ремісії, Емфізема легень І ст., Легенева недостатність II ст. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість III ст. з помірним зниженням слуху професійного характеру» (а.с.29).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач втратив працездатність у зв'язку з професійним захворюванням, яке виникло в результаті негативних виробничих факторів, під час виконання ним трудових обов'язків внаслідок та незабезпечення роботодавцем безпечних умов праці, в зв'язку з чим позивачу була заподіяна моральна шкода, на відшкодування якої судом визначена грошова сума в розмірі 6 500 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки вони ґрунтуються на повному і всебічному зясуванні всіх обставини справи та зроблені з дотриманням норм матеріального і процесуального права. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

З Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 02 квітня 2007 року вбачається, що при проведенні розслідування випадку хронічного професійного захворювання ОСОБА_2, а саме :

хронічне обструктивне захворювання легень II ст. токсикоз-пилової етіології у фазі не нестійкої ремісії; Емфізема легень І ст., легенева недостатність II ст. Захворювання професійне; Нейросенсорна туговухість III ст. з помірним зниженням слуху професійного характеру, -

встановлено, що професійне захворювання виникло у зв'язку з недосконалістю технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту;

Причиною професійного захворювання стало проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму та токсикоз-пилової інтоксикації, а також, що адміністрація цеху № 8 не в повній мірі виконала вимоги :

ГОСТу 12.1.005-88 «Санітарно гігієнічні вимоги до повітря робочої зони» п.п.1.11, 3.1., 4.2.5;

ДСН 3.3.6-037-99 «Державні санітарні норми виробничого шуму, ультразвуку і інфразвуку» п.1.3-1,4;

«Інструкцію по утриманню виробничих приміщень» № 658-66 п.66, 78 (а.с. 8).

Висновком Сумської МСЕК від 12 травня 2010 року ОСОБА_2 встановлена 3 група інвалідності 65 відсотків втрати професійної працездатності (а.с.9).

Таким чином зібраними у справі доказами підтверджуються висновки суду про те, що ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» не створило належних умов праці на робочому місці позивача, внаслідок чого позивач тримав професійне захворювання.

У той же час відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Обґрунтовуючи свій позов про стягнення суми в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, позивач посилався на те, що він втратив здоровя, професійні захворювання спричиняють йому моральні страждання, порушують його нормальні життєві звязки та звички, що потребує він нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зокрема, позивач посилався на те, що стан його здоров'я став таким, що йому протипоказана праця з дією пилу, шуму, вібрації, важка фізична праця, переохолодження, запиленість, загазованість. У зв'язку з профзахворюванням протягом тривалого часу він страждає через постійні сердечні та легеневі болі, що заподіює йому значні моральні страждання, переживання. Він не може тривалий час знаходитися в погано провітрюваних приміщеннях, у зв'язку з чим виникають проблеми при переїзді в транспорті і т.д. Вищевказані причини не дозволяють йому користуватися послугами громадського транспорту, відвідувати місця великого скупчення людей через постійний страх знепритомніти. Звичайний похід на відстань понад 100 метрів для нього став справжнім випробуванням, оскільки хворі легені і серце погано переносять навіть незначні навантаження. Через значне падіння слуху він обмежений у можливості самостійно орієнтуватися в просторі, оскільки наражається на небезпеку потрапити під автомобіль при переході вулиці. У зв'язку з профзахворюванням він постійно зазнає фізичного болю у зв'язку із нападами утрудненого дихання, задишки та нападоподібного кашлю 2-3 рази на добу, важкість та хрипи у грудях та міжлопатковій ділянці, головний біль, відчуває підвищену втому, зниження слуху, шум у вухах та голові. Приступи кашлю в місцях скупчення людей, у тому числі, громадському транспорті, звертають до нього нездорову увагу з боку оточуючих його людей. Він змушений постійно приймати знеболюючі, заспокійливі та інші ліки, а також змушений користуватись інгалятором. Він повністю усвідомлює, що у нього спостерігається значне погіршення здоров'я, підвищена дратівливість, шум у вухах, погіршення сну, погіршення пам'яті, падіння зору.

Зниження здатності до сприйняття звуків зробила його інвалідом - він втратив можливість нормально спілкуватися з іншими людьми, навчатися, працювати за професією.

Через дратівливість, що з'явилася, погіршилися особисті взаємини з рідними, сусідами, він змушений вести досить замкнутий спосіб життя, що не властиво його характеру і сильно пригнічує. Порушений звичайний уклад його життя, т.я. він змушений часто лікуватись.

Приймаючи до уваги характер професійного захворювання позивача, колегія суддів вважає, що його доводи про заподіяння моральної шкоди є переконливими і заслуговують на увагу.

Ураховуючи характер і обсяг моральних страждань, які зазнає позивач внаслідок вищеназваних професійних захворювань, а також виходячи з розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», засад розумності, виваженості та справедливості, у суду першої інстанції були підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 6 500 грн. в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні даної справи. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З названої норми права вбачається, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих звязків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного звязку між попередніми умовами.

Згідно з розясненнями, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону № 1105-XIV.

Однак Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п.27 ст.77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз.4 ст.1, підп. «є» п.І ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, ч.3 ст.34 Закону № 1105-XIV у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам і членам їхніх сімей.

Крім того, із Закону № 1105-XIV Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключена ч. 3 ст. 34.

Таким чином, місцевий суд правильно керувався положеннями ст. 237-1 КЗпП України та задовольнив позов про стягнення моральної шкоди, так як характер професійних захворювань позивача дає підстави для висновку про те, що він морально страждає від наслідків цих захворювань, внаслідок цих захворювань змінився спосіб життя позивача, від нього вимагаються додаткові зусилля для організації свого життя.

До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст. 233 КЗпП). Однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР (1963 р.) не застосовуються (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.95 N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

З набранням чинності ЦК України (2004 р.) позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 цього Кодексу).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування постановленого рішення.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ім. М.В. Фрунзе відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча -

Судді -