АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2970/13 Справа № 428/4647/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Слоквенко Г.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

] «25» березня 2013 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Слоквенко Г.П.

суддів - Максюти Ж.І., Кочкової Н.О.,

при секретарі - Надтоці А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Нікопольської обєднаної державної податкової інспекції Дніпропетровської області Державної податкової служби про стягнення невиплачених витрат на відрядження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 січня 2013 року,

в с т а н о в и в:

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 січня 2013 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення невиплачених витрат на відрядження (а.с.42).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та задовольнити позов у повному обсязі (а.с.55-58).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 08 жовтня 2007 року по 11 січня 2010 року позивач працював у юридичному відділі Орджонікідзевської ОДПІ та перебував відрядженнях у м.Дніпропетровську. Всіх витрат на відрядження сплачено не було, а саме: з 20 січня 2009р. по 22 січня 2009р. у сумі 270 грн. 50 коп.; 07 грудня 2009р. у сумі 94 грн. 00 коп.; з 04 листопада 2009р. по 05 листопада 2009р. у сумі 188 грн. 00 коп.; з 09 червня 2009р. по 11 червня 2009р. у сумі 271 грн., 00 коп.; з 29 січня 2009р. по 30 січня 2009р. у сумі 180 грн. 00 коп. 11 січня 2010 року позивач був звільнений за власним бажанням.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що письмових доказів підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем не надано, оскільки копії посвідчень про відрядження та ксерокопії квитків для проїзду між автобусними станціями такими доказами не являються.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку і повинні мати обов'язкові реквізити. Згідно з п.2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704 первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Долучені позивачем ксерокопії первинних документів не відповідають вищезазначеним вимогам. Згідно довідки відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності Нікопольської ОДПІ заборгованість перед ОСОБА_2 по оплаті відряджень - відсутня.

Крім того, згідно ст. 233 КЗпП України, позовна давність для звернення з заявою про вирішення трудового спору встановлена в тримісячний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається з матеріалів справи, останнє відрядження було 30 січня 2009 року, позивач звільнився 11 січня 2010 року, а до суду звернувся тільки у грудні 2012 року, таким чином пропустив строк звернення до суду.

Суд правильно встановив обставини справи, дав цим обставинам та доказам по справі правильну правову оцінку і, відповідно до вимог ст.233 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апелянта про те, що судом не вірно застосовано Закон України «Про оплату праці», необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів і не спростовують висновків суду.

Посилання в апеляційній скарзі на Ухвалу Верховного Суду України від 11.08.2004 року є таким, що не відповідає обставинам справи і не може бути взято до уваги як підстава для скасування чи зміни рішення, оскільки зазначена ухвала стосується інших позовних вимог.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків місцевого суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права, тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 січня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: