АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8553/13 Справа № 185/5234/13 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2013 року м. Дніпропетровськ

22 серпня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі публічного акціонерного товариства "ДТЕК "Павлоградвугілля" на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 Антонієвича до публічного акціонерного товариства "ДТЕК "Павлоградвугілля" про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що у звязку з перебуванням у трудових відносинах з підприємством вугільної промисловості, правонаступником якого є відповідач, та незабезпеченням роботодавцем безпечних умов праці, згідно довідки МСЕК від 26.10.1995 року, йому, позивачу, первинно встановлено 70 % втрати професійної працездатності в наслідок нещасного випадку на виробництві, тому просив суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000,0 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2013 року позовні вимоги задоволені частково; стягнуто з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 8000,0 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 11.06.1986 року позивач працював учнем гірничого робочого на шахті «Дніпровська» виробничого об'єднання "Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПАТ "ДТЕК "Павлоградвугілля", з повним робочим днем, 21.07.1986 р. був направлений на курси гірничих робочих, з 25.08.1986 р. переведений підземним гірничоробочим, а з 09.04.1990 р. працював підземним гірничим робочим очисного забою 5 розряду. Згідно запису № 13 у трудовій книжці позивач був звільнений з роботи 26.10.1995 р. за станом здоров'я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с.8).

При виконанні трудових обов'язків 19.06.1995 p., внаслідок раптового обрушення пород крівлі позивач отримав травму голови та обличчя, що підтверджується актом про нещасний випадок на виробництві № 109 від 20.06.1995 р. (а.с.11).

Згідно виписки із акту огляду Павлоградської міжрайонної МСЕК №046639 від 26.10.1995 р. позивачу встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 70% та визнано інвалідом другої групи (а.с.14).

Місцевим судом встановлено, що внаслідок втрати професійної працездатності у позивача наявна моральна шкода, оскільки він втратив працездатність, стан його здоров'я незадовільний, він не може працювати. Багато часу проводить на лікуванні, що підтверджується медичними епікризами (а.с. 17-51), за якими позивач за наслідками важкої черепно-мозгової травми змушений щорічно проходити медичні обстеження та стаціонарне лікування у медичних закладах. Із змісту вказаних епікризів випливає, що за наслідками лікування стан здоров'я позивача істотно не змінюється, покращення носить тимчасовий або несуттєвий характер. Вказані обставини обумовлюють необхідність позивачу пристосовуватися та організовувати своє повсякденне життя з огляду на обмеження, що диктуються його станом здоров'я, й свідчать про заподіяння позивачу моральної шкоди.

До часу пред»явлення даного позову моральна шкода позивачу відповідачем не відшкодована, що визнано сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у .разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Згідно з роз'ясненнями, даними у п. 13 постанови Пленуму Верховного

Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Поо охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Однак, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України згідно з п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки зупинено дію абз. 4 ст. 1 підпункту «є» пункту 1 частини першої ст. 21, частини 3 статті 28, частини 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які потягли втрату працездатності» у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам і членам їхніх сімей.

Крім того, із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена ч. 3 ст. 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30 березня 2007 року.

Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про

загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку

на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату

працездатності» не передбачено обов»язку Фонду відшкодувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодувати роботодавець, згідно з правилами статті 237-1 КЗпП України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII, а також статтею 440-1 ЦК УРСР, доповненою до ЦК УРСР Законом від 06 травня 1993 року, встановлена відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди, завданої громадянину діями іншої особи, яка порушила їх законні права, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції визнано, що відповідач має відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду, пов'язану з порушенням його законних прав унаслідок небезпечних та шкідливих умов праці, що призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Факт завдання позивачу моральної шкоди доведено представленими у справі доказами, яким місцевий суд надав належної оцінки.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у відповідності до ст. 12 Закону України "Про охорону праці" визначено розмір заподіяної позивачу моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі 8000,0 грн.

Крім того, до пред'явлення позивачем даного позову, відповідач не

відшкодував йому моральну шкоду, а з 11 липня 2001 року Правила від

23 червня 1993 року втратили чинність.

Доводи апелянта про порушення позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки до спірних правовідносин позовна давність не застосовується.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Головуючий

Судді