Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2013 року Справа №607/1314/13- ц
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді: Дзюбановського Ю.І.

при секретарі судового засідання: Бєлоусовій К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу в сумі 4000 грн. та трьох процентів річних в розмірі 80 грн.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, надалі позивач, звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, надалі відповідач, в якому просить стягнути заборгованість в сумі 4000 грн. та нараховані від простроченої суми три проценти річних в розмірі 80 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримують, в їх обґрунтування зазначають, що ОСОБА_1 позичила кошти ОСОБА_2 на купівлю товару, який при доставці виявився неналежної якості та був повернений відповідачу. Однак в подальшому ОСОБА_2 товару належної якості не привіз, отримані кошти не повернув. Вважає, що за укладеним 14.08.2011р. договором позики відповідач зобовязаний повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі. В добровільному порядку умови розписки не виконуються, а тому на підставі ст.ст. 1046, 1049 ЦК України просить стягнути позичену суму 4000 грн. в судовому порядку разом із нарахованими на прострочену суму боргу в порядку ст. 625 ЦК України 80 грн. трьох процентів річних.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнає, мотивуючи тим, що він виконав всі умови укладеної розписки, за домовленістю з ОСОБА_1 за межами України придбав товар, привіз до ОСОБА_1, яка його оглянула та залишила в себе без будь-яких претензій. У запереченнях проти позову зазначає, що в укладеній розписці не міститься посилання на позику коштів у борг, вказується цільове призначення коштів, які взяті на закупівлю товару і при належному виконанні розписка є недійсною. Він зобовязання виконав належним чином, в тому предявлення позову про стягнення боргу за договором позики є неправомірним.

Суд, дослідивши зібрані у справі докази, оцінивши норми чинного законодавства прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне.

14 березня 2011 року ОСОБА_2 була надана розписка про те, що він взяв на купівлю товару 4000 грн. в ОСОБА_1.

Тобто, сторони у відповідності до ст. 6 ЦК України уклали договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Тому, при укладенні даного правочину між його сторонами в силу ст. 11 ЦК України виникли певні зобовязання по придбанню за кошти ОСОБА_1 товару і доставляння його ОСОБА_1, або ж повернення коштів в разі не його не купівлі.

У відповідності до ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За правилами статті 1046 та 1049 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач при предявленні позову і підстав для його задоволення, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Із наданих пояснень в судовому засіданні відповідача, які не заперечувалися позивачем, вбачається, що згідно умов укладеної розписки ОСОБА_2 на замовлення ОСОБА_1 та за отримані від неї кошти зобовязаний був придбати за межами території України товар. В разі не виконання умов не купівлю товару, ОСОБА_2 повинен був повернути отримані кошти.

За таких обставин, суд вважає, що укладена 14.03.2011р. розписка не є договором позики в розумінні статті 1046 Цивільного кодексу України, а відтак ґрунтування заявлених вимог на підставі ст.ст. 1046, 1049 ЦК України щодо обовязку відповідача повернути позичені кошти в даному випадку є неправомірним, вказані позивачем норми Цивільного кодексу України не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами щодо захисту порушених прав та інтересів.

Тому, в задоволенні позову про повернення позичених коштів в сумі 4000 грн., а також нарахованих 80 грн. трьох процентів річних за прострочення повернення коштів слід відмовити.

Разом з тим, на клопотання позивача для підтвердження факту невиконання ОСОБА_2 умов розписки в частині не повернення забраного товару і отриманих від ОСОБА_1 коштів в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_3 надав покази, з яких вбачається, що його дружина ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 кошти на закупівлю товару стокового одягу по ціні 12 Євро за 1 кг. Коли ОСОБА_2 привіз товар, до нього подзвонила ОСОБА_1 і сказала, що товар не належної якості, був вживаний. В телефонній розмові він сказав, щоб вона товар повернула ОСОБА_2 для привезення іншого належної якості або ж хай він поверне кошти. Із слів ОСОБА_1 знає, що ОСОБА_2 привезений товар забрав і пообіцяв привести інший. По розмовах в телефонному режимі ОСОБА_2 пообіцяв привести інший товар, а пізніше взагалі зник.

Свідок ОСОБА_5 надала покази про те, що ОСОБА_2 знає, коли він приїжджав до ОСОБА_5 з пропозицією привести за кордному гарний товар. ОСОБА_1 надала йому кошти, ОСОБА_2 написав розписку. Коли приїхав ОСОБА_2 із товаром, який був в трьох коробках, ОСОБА_1 побачила, що він не належної якості, був вживаний, а не стоковий. Наталя передзвонила чоловікові та все розказала. ОСОБА_2 забрав три коробки із речами пообіцяв привести нові або повернути кошти. Взятих обіцянок ОСОБА_2 не виконав і почав ігнорувати дзвінки ОСОБА_1.

Крім цього, за згодою сторін для підтвердження виконання ними умов розписки в судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були допитані в якості свідків.

Із показів ОСОБА_1 вбачається, що при огляді товару, який привіз ОСОБА_2 в ящиках, вона сказала, що він є неналежної якості, не підпадає під умови, які між ними узгоджувалися, був вживаний. ОСОБА_2 погодився забрати речі та привести інші. Після цього вона намагалася з ОСОБА_2 зустрітися, телефонувала, однак ОСОБА_2 ігнорував її вимоги, товару не привіз та не повернув отримані кошти.

ОСОБА_2 в судовому засіданні надав покази, з яких вбачається, що він взяв у ОСОБА_1 4000 грн. для того, щоб придбати за межами території України товар за ціною 12 Євро за 1 кг., якість якого не обумовлювалася. Привізши речі до ОСОБА_1, яка їх оглянула і залишила в себе. Будь-яких претензій не висувала. Розписки про факт виконання зобовязань не писав, тому що не приділяв цьому важливості, ОСОБА_1 оригіналу розписки не повернула, оскільки говорила, що вона її загубила. Пізніше ОСОБА_1 почала йому телефонувати і просила продати речі, які залишилися, на що він відмовився.

У відповідності до вимог статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобовязанні має право вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

За таких обставин, надані покази свідків щодо обставин виконання ОСОБА_2 зобовязання по укладеній 14.03.2011р. розписці та повернення позивачем привезеного товару ОСОБА_2 судом оцінюються критично, оскільки ст. 545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Також, частина 4 статті 545 Кодексу передбачає, що у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання.

Однак, при розгляді справи сторонами не подано і судом не здобуто доказів в підтвердження того, що ОСОБА_2 залишив у ОСОБА_1 товар, який за твердженням позивача був йому повернений в звязку з неналежною його якістю, повернення коштів, отриманих від ОСОБА_1, а відтак і належне виконання ОСОБА_2 зобовязання по розписці від 14.03.2011р.

За правилами ч. 3 ст. 612 ЦК України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобовязання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Тому, позивач не позбавлена права звернутися з окремим позов про повернення наданих ОСОБА_2 коштів в сумі 4000 грн. в звязку із неналежним виконання зобовязання, визначеного розпискою від 14.03.2011р.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, ст.ст. 60, 88, 212, 218, 233, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 боргу в сумі 4000 грн. та трьох процентів річних в сумі 80 грн. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.І.Дзюбановський