АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4004/13 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 2011/894/2012 Аркатова К.В.
Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2013 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Піддубного Р.М.,

при секретарі: Коліснику Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Орган опіки та піклування Дзержинської районної ради м. Харкова про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2012 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказувала на те, що з 22 липня 2006 року вони з відповідачем по справі ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте, шлюб з відповідачем не склався у зв'язку з чисельними сварками та скандалами, ініціатором яких завжди був останній. Ще за час шлюбу відповідач фактично самоусунувся від будь-якого піклування, забезпечення чи допомоги їй та дитині. З часу народження доньки він жодним чином не проявляв любові, турботи чи батьківського піклування до дитини, не допомагав їй, доньку не виховував і не забезпечував, а після фактичного припинення шлюбних відносин у жовтні 2007 року взагалі покинув їх без будь-якої допомоги та пішов із сім'ї, приховуючи номери своїх телефонів та місце свого проживання.

Понад 1,5 року вона, позивачка намагалась розшукати відповідача, за для збереження родинних відносин просила його навідувати доньку, оскільки він є її рідним батьком, просила допомогти їм матеріально, але останній зустрічей з нею уникав, жодного інтересу до дитини не проявляв, постійно знаходячи аргументи для того, що б її не відвідувати.

Таким чином усі спроби позивачки налагодити сімейні відносини виявились марними.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.06.2009 року укладений між ними шлюб було розірвано, але питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини судом не вирішувалось, оскільки останній умовив її не подавати такої заяви, запевнивши, що він у добровільному порядку буде допомагати доньці та забезпечувати дитину всім необхідним.

Однак, своїх обіцянок відповідач не виконав, будь-якої допомоги доньці не надає, батьківських почуттів до неї не проявляє, з донькою не спілкується, хоча ніяких перепон для цього не існує, участі у її вихованні не приймає, її життям, здоров'ям, потребами та інтересами не цікавиться.

17.08.2010 року вона, позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, з яким вони мешкають разом та виховують малолітню доньку ОСОБА_3, яка сприймає її теперішнього чоловіка як рідного батька, позаяк відповідача не пам'ятає.

При цьому її чоловік любить дитину, виховує, утримує її, цікавиться її розвитком та інтересами, з ним у доньки склались прекрасні, здорові стосунки, як батька з донькою, що може стати підставою для удочеріння та благотворно вплинути на психіку та виховання ОСОБА_3, однак перешкодою для цього на даний час є відповідач ОСОБА_4

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що біологічний батько її доньки протягом довгого часу піклування та турботи до дитини не проявляє, не цікавиться її розвитком, навчанням та інтересами, тобто ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 150, 164 СК України позбавити її колишнього чоловіка - відповідача по справі ОСОБА_4 батьківських прав стосовно їхньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 та її представник підтримали заявлені нею вимоги в повному обсязі й наполягали на їх задоволенні.

При цьому позивачка ОСОБА_2 навела дещо інші обставини, ніж викладені нею в позовній заяві, та пояснила, що відповідач займався вихованням їхньої спільної дитини лише до вересня 2009 року, і то не постійно, матеріальну допомогу надавав нерегулярно, один раз у два місяці, останній раз бачив доньку 3 роки тому та більше про її долю не цікавився.

Позивачка також пояснила, що питання про примусове стягнення аліментів з відповідача на утримання їхньої дитини вона не ініціювала, позаяк не хотіла будь-яким чином бути залежною від нього, на теперішній час в неї склалася нова сім'я, де існують нормальні сімейні відносини, але батьківство останнього перешкоджає удочерінню доньки її новим чоловіком, а крім того, вона не бажає, щоб офіційно батьком її дитини значилася людина, яка порушує закон та має кримінальні нахили.

Відповідач ОСОБА_4 заявлених до нього позивачкою вимог не визнав та у своїх письмових запереченнях просив суд відмовити в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю.

При цьому відповідач посилався на те, що до взяття його під варту в березні 2011 року він регулярно бачився зі своєю донькою ОСОБА_3 та надавав позивачці кошти на її утримання, але в зв'язку із знаходженням під вартою в СІЗО № 27 м. Харкова в якості обвинуваченого він з об'єктивних, незалежних від нього причин позбавлений можливості не тільки надавати матеріальне забезпечення дитині, а й взагалі спілкуватися з нею та приймати участь у її вихованні.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній cкарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтування своєї скарги позивачка ОСОБА_2 посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених нею позовних вимог про позбавлення її колишнього чоловіка - відповідача ОСОБА_4 батьківських прав стосовно їхньої малолітньої доньки, позаяк нею до суду було представлено достатньо доказів на підтвердження факту ухилення останнього від виконання своїх батьківських обов'язків.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір, районний суд у повному обсязі дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий, і надав їм належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 18 Сімейного кодексу України (далі: СК України) кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Зазначена правова норма містить перелік основних способів захисту сімейних прав та інтересів, якими зокрема може бути й припинення сімейного правовідношення.

Однією із загальних засад регулювання сімейних відносин є рівність прав та обов'язків жінки та чоловіка (частина 6 статті 7 СК України).

Це принципове положення конкретизоване у статті 141 СК України щодо жінки та чоловіка як матері та батька дитини.

Відповідно до вказаної правової норми мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьківське право - це можливість або комплекс можливостей, наданих матері, батькові щодо дитини.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, у тому числі й можливості застосування такої санкції, як позбавлення батьківських прав (ч. 4 ст. 155 СК України).

Підстави для позбавлення батьківських прав матері чи батька визначені законодавцем у ст. 164 СК України, перелік цих підстав є вичепрним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Тому жодні інші обставини, в тому числі й ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати в разі застосування до батька, матері зазначеної санкції.

Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, само по собі буде безперспективним та недієвим, позаяк не дасть дитині полегшення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснено в абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався зазначеними вище нормами матеріального права та роз'ясненнями Верховного Суду України, а тому зважаючи на відсутність у матеріалах справи об'єктивних, безспірних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_4, який після розлучення з позивачкою мешкає окремо, а в період з 05.04.2011 року по 25.06.2012 року взагалі знаходився під вартою в у слідчому ізоляторі, свідомо та навмисно ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо виховання своєї малолітньої доньки ОСОБА_3, нехтуючи батьківськими обов'язками на шкоду останній, у даному конкретному випадку обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог про застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив і й з того, що питання про позбавлення відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 повинно вирішуватись виключно в інтересах, саме дитини, а не в інтересах самої позивачки - її матері, враховуючи особисте несприйнятливе ставлення останньої до свого колишнього чоловіка та мотивацію її звернення з вищезазначеним позовом до суду.

Разом із тим, судова колегія вважає доцільним зазначити, що як свідчать матеріали цивільної справи та з'ясовано в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_4, дійсно, на фоні складних стосунків зі своєю колишньою дружиною (позивачкою ОСОБА_2) останнім часом фактично самоусунувся від виконання покладених на нього законом батьківських обов'язків по вихованню їхньої спільної доньки: належного піклування про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, переклавши тягар з її утримання та виховання на позивачку, що врешті решт, за відсутності необхідного взаємного спілкування між ними (батьком і дитиною) взагалі може призвести до негативного сприйняття його останньою як батька, в прямому розумінні цього слова, в зв'язку з чим судова колегія знаходить за необхідне з метою виправлення існуючої ситуації попередити відповідача ОСОБА_4, що в разі незміни ним у подальшому свого пасивного ставлення до малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, можливість застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав відносно цієї дитини, в принципі не виключається.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2 про незаконність ухваленого районним судом по справі рішення, які фактично зводяться до переоцінки обставин справи, встановлених судом першої інстанції з дотриманням вимог норм матеріального й процесуального права, то ці доводи апелянта є несуттєвими, висновків суду по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і на правильність ухваленого судом по справі рішення не впливають.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2013 року - залишити без змін.

Попередити ОСОБА_4, 1974 р.н., що в разі незміни ним у подальшому свого пасивного ставлення до виховання своєї малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, він може бути позбавлений батьківських прав відносно останньої.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: