АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/386/2013 р. Головуючий 1 інстанції: Шишкін О.В.
Справа № 2/2011/4452/12 р. Доповідач : Пшенічна Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2013 року

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі :

головуючого судді - Пшенічної Л.В.

суддів колегії - Гуцал Л.В., Івах А.П.

за участю секретаря - Варюшичевій А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2012 року

за позовом Заступника військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Міністерство оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з житлової площі

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Заступника військового прокурора Харківського гарнізону, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова про визнання права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

Заступника військового прокурора Харківського гарнізону звернувся до суду з позовом в інтересах держави, уповноваженим органом якої є Міністерство оборони України в особі Квартирно- експлуатаційного відділу м. Харкова до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просив виселити останніх з кімнат АДРЕСА_1 без надання їм другого житлового приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що військовослужбовець Харківського військового університету ОСОБА_3 разом з членами сім'ї на підставі спеціального ордеру № 58 від 27.03.2003 року виданого Харківською КЕЧ району для тимчасового проживання вселився у кімнати № 6 та № 7, а також у кімнату № 5 самовільно квартири АДРЕСА_1. У 2004 році ОСОБА_3 звільнений з військової служби у запас. На даний час ОСОБА_3 та члени його сім'ї мешкають у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. За вказаною адресою у гуртожитку ОСОБА_3 фактично не мешкає.

Із зустрічним позовом звернувся ОСОБА_3, в якому він заперечував проти позову, просив визнати право користування житловим приміщенням, а саме кімнатами АДРЕСА_1.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2012 року позовну заяву Заступника військового прокурора Харківського гарнізону задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з кімнат АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити заступнику військового прокурора Харківського гарнізону в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що посилання суду на незаконне утримання кімнат є необґрунтованим, оскільки ці кімнати він займає з 27.03.2003 року, здійснював сплату, звернення до нього щодо звільнення вищезазначених кімнат не надходило.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов щодо виселення відповідачів зі спірного житла, суд першої інстанції виходив з того, що військовослужбовець, звільнений зі служби зобов'язаний протягом 2 тижнів звільнити займане жиле приміщення у гуртожитку у разі отримання іншого житла, а ОСОБА_3 має на праві приватної власності будинок.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи і на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінює судове рішення.

Позивач просив виселите відповідачів з житлових кімнат гуртожитку.

Згідно ст.. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчилися у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Як зазначено в п. 22 Постанови Пленуми Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач.

Позивачем, в підтвердження того, що спірне приміщення є гуртожитком надано наказ начальника Харківського військового гарнізону № 73 від 23 грудня 1997 року (а.с. 129), в якому зазначено, що будинок АДРЕСА_1 вважається гуртожитком та закріплений за Харківським військовим університетом.

Але вказаного наказу недостатньо для визначення правового статусу будинку, як гуртожитку.

З довідки департаменту житлового господарства Харківської міської ради від 24 січня 2013 року вбачається, що рішення про присвоєння будинку статусу гуртожитку не приймалося.

Право власності на вказаний будинок ні за ким не зареєстровано, перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова.

Суд першої інстанції вказані обставини не перевірив і безпідставно дійшов до висновку про виселення відповідачів з гуртожитку.

Згідно зі ст. ст.. 10 і 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що первісний позов є не доведеним, а тому відмовляє у його задоволені.

Відмова у задоволені первісного позову не позбавляє права позивача заявити позов про виселення з інших підстав.

Що стосується відмови у задоволені зустрічного позову, то суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що він не підлягає задоволенню, але в зв'язку з тим, що задовольнив первісний позов про виселення відповідачів.

Згідно зі ст.. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленого цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зустрічний позов ОСОБА_3 є по своїй суті запереченням проти первісного позову. Позивачем за первісним позовом не заперечується, що відповідачі користуються спірним житлом, тому і поставлено питання про їх виселення.

Позивач за зустрічним позовом не довів, що його право користування спірним житлом порушується

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги стосовно відмови у задоволені зустрічного позову суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які привели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч.1 307, п.3 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія судової палати,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2012 року змінити, скасувавши в частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з кімнат АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя

Судді колегії