АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц-774/1449/13 Головуючий у першій інстанції: Бабаніна В.А.
Категорія: 52 Суддя-доповідач: Красвітна Т.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів: Макарова М.О., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу "Нікопольський центр первинної медико-санітарної допомоги" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що наказом від 03 січня 2012 року за №10-к вона була прийнята з 01 січня 2012 року, в порядку переведення, на роботу до комунального закладу „Нікопольський центр первинної медико-санітарної допомоги" на посаду юрисконсульта. Наказом відповідача від 11.06.2012 року за №93-к її було незаконно звільнено з посади юрисконсульта у зв"язку із скороченням штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України, з порушенням вимог ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України. Позивачка, згідно уточнених позовних вимог, просила суд визнати незаконним наказ відповідача про звільнення від 11.06.2012 року за №93-к, поновити її на роботі в КЗ "НЦПМСД" з 10.06.2012р. на посаді юрисконсульта, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6106,23 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000,0 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що наказом від 03 січня 2012 року за №10-к ОСОБА_3 була прийнята з 01 січня 2012 року, в порядку переведення, на роботу до комунального закладу „Нікопольський центр первинної медико-санітарної допомоги" на посаду юрисконсульта (а.с. 30 - 31).

Відповідно до штатного розкладу КЗ „Нікопольський центр первинної медико-санітарної допомоги", затвердженого 02.02.2012 року, комунальний заклад мав 1,5 посади юрисконсульта (а.с. 21, 22).

Наказом головного лікаря КЗ „Нікопольський центр первинної медико-санітарної допомоги" від 10.04.2012 року внесено зміни до штатного розкладу та скорочено 30 посад у даному закладі, в тому числі і одну посаду юрисконсульта ( а.с. 34, 23, 24 ).

10 квітня 2012 року ОСОБА_3 була ознайомлена з наказом про скорочення штату працівників, попереджена про скорочення її посади з 10 червня 2012 року, в той же день позивачці було запропоновано посаду юрисконсульта на 0,5 ставки (а.с. 35, 36); від переведення на 0,5 посади юрисконсульта позивачка відмовилась. Викладене стверджується актами за № 1 і № 2 від 10.04.2012 року про відмову ОСОБА_3 від підпису про ознайомлення з наказом про скорочення та про відмову від запропонованої 0,5 посади юрисконсульта (а.с. 38), а також показаннями допитаних місцевим судом свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Наказом відповідача від 11.06.2012 року за №93-к позивачка звільнена з посади юрисконсульта у зв"язку із скороченням штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 39).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Ч

Частинами 1 - 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", з відповідними змінами та доповненнями, роз"яснено, що розглядаючи трудові спори, пов"язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов"язані з"ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим нам органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У пункті 15 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України роз"яснено, що встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що у зв"язку зі змінами в організації праці в КЗ „Нікопольський центр первинної медико-санітарної допомоги" відбулося скорочення штату працівників, у зв"язку з чим, зокрема, скорочена одна посада юрисконсульта.

При звільненні позивачки роботодавцем були виконані всі вимоги ст. 49-2 КЗпП України; ОСОБА_3 про наступне вивільнення була персонально попереджена за два місяці, від запропонованої 0,5 ставки юрисконсульта відмовилась, що стверджується наведеними вище доказами.

Доводи апелянта про перебування її на лікарняному з 10.04.2012 року та невиконання у зв"язку з цим відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України спростовуються представленими у справі доказами, зокрема, показами свідка ОСОБА_7, який в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що він працює лікарем, 10.04.2012 року ОСОБА_3 з"явилась до нього на прийом близько 14 години і їй був виданий листок непрацездатності. Згідно пояснень свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, 10.04.2012 року у першій половині робочого дня ОСОБА_3 була присутньою на робочому місці, їй було повідомлено про наступне скорочення посади юрисконсульта та запропоновано 0,5 ставки юрисконсульта від запропонованої посади та проставлення підписів про ознайомлення позивачка відмовилась.

Крім того, колегія звертає увагу, що, згідно довідки відповідача від 15.02.2013 року, станом на час звільнення позивачки інші вакантні посади, які б могла обіймати позивачка, були відсутні.

Посилання апелянта на порушення її права на переважне залишення на роботі у зв"язку з навчанням у вищому навчальному закладі є безпідставним, оскільки від посади 0,5 штатної одиниці юрисконсульта позивачка відмовилась, а інші вакантні посади, які б могла обіймати позивачка, на час її звільнення були відсутні.

Зважаючи на твердження апелянта про її членство у профспілковій організації, суду представлено протокол №5 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації відповідача від 13.02.2013 року, згідно якого надано згоду на звільнення ОСОБА_3 за скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія звертає увагу, що звільнення позивачки наказом відповідача від 11.06.2012 року з 10.06.2012 року не спростовує правильність висновків місцевого суду щодо правомірності звільнення; останнім днем трудових правовідносин сторін був вихідний день 10 червня 2012 року, тому наказ про звільнення було видано 11.06.2012 року, але 11.06.2012 року позивачка до виконання трудових обов"язків не приступала, що стверджується копією табелю обліку робочого часу за червень 2012 року (а.с. 65) та визнано сторонами. Крім того, про звільнення з 10.06.2012 року ОСОБА_3 була повідомлена за два місяці у відповідності до вимог ст. 49-2 КЗпП України. Отже, порушення трудових прав позивачки відсутні.

Зважаючи на викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання незаконним наказу про звільнення і поновлення позивачки на роботі, відсутність порушень трудових прав позивачки, що виключає можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді