Справа № 295/6860/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.07.2013 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі

судді Корицької В.О.,

при секретарі Голентовському О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_1,

10005, АДРЕСА_1,

до ОСОБА_2,

10001, м. Житомир, пров. 4-й Фруктовий, буд. 9,

про розірвання шлюбу,

та матеріали зустрічної позовної заяви

ОСОБА_2,

до ОСОБА_1,

про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

13.05.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що із січня 2010 року перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2. Від спільного подружнього життя з відповідачем у них є малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування своїх вимог у позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що сімейне життя у сторін не склалося через несумісність характерів та різні погляди на життя. Сімя розпалась остаточно, шлюб існує лише формально, а формальне збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам спільного малолітнього сина. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, тому примирення позивач вважає неможливим. Спору про поділ майна, яке є їх спільною сумісною власністю з відповідачем, немає.

01.07.2013 р. ОСОБА_2 через канцелярію, подала зустрічну позовну заяву, в якій просить суд, визначити місце проживання спільної із позивачем за первісним позовом дитини разом із матірю, а також стягнути із ОСОБА_1 аліменти на утримання спільного малолітнього сина у твердій грошовій сумі 486 грн. щомісячно.

У заяві ОСОБА_2 зазначила, що чоловік ОСОБА_1 проживає окремо, в утриманні сина участі не бере, тому проти розлучення не заперечує. Мотивуючи заявлені вимоги, позивач за зустрічним позовом вказала, що відповідач має можливість надавати грошову допомогу на утримання спільної дитини, її виховання та розвиток, тому що ОСОБА_1 хоча не офіційно, але працює. На даний час малолітній син ОСОБА_4 проживає разом із відповідачем за первісним позовом. /а.с. 12-13/

У судове засідання 12.07.2013 р. сторони не зявились.

09.07.2013 р. до суду від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшли заяви, в яких просять розглядати дану справу за їх відсутності.

У поданій заяві позивач за первісним позовом свої вимоги підтримав і просив позовну заяву задовольнити. Крім того, ОСОБА_1 у заяві вказав, що із зустрічним позовом ОСОБА_2 ознайомлений та не заперечує щодо його задоволення. /а.с. 14/

У відповідності до заяви ОСОБА_2, позовні вимоги первісного позову, визнані повністю. Щодо заявленого останньою зустрічного позову, у частині визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_2 просить суд залишити вимоги без розгляду, у іншій частині підтримала з підстав, викладених у позові. /а.с. 15/

Згідно до положень, вказаних у частині першій та четвертій статті 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про його задоволення.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених особами вимог та на підставі представлених сторонами доказів.

Враховуючи, що у матеріалах справи є достатньо доказів про взаємовідносини сторін, розгляд справи відбувся у відсутності учасників процесу, без фіксування звукозаписувальним пристроєм, згідно до норм статей 158, 169, 197 ЦПК України. /а.с. 18/

Згідно положень п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Суд оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом вважає, що вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини належить залишити без розгляду, а первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог статті 51 Конституції України, ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається.

У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість.

Відповідно до вимог ст. 112 цього ж Кодексу суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін.

Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України під № 16 від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю», а саме, проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сімї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права та обовязки подружжя.

За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобовязаний утверджувати в сімї повагу до матері. Дружина зобовязана утверджувати в сімї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній.

Вивчивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який як вбачається із свідоцтва про шлюб зареєстровано 23.01.2010 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції за актовим записом у книзі реєстрації шлюбів № 23. Після шлюбу дружині присвоєно прізвище «Захарчук». /а.с. 5/

З копії свідоцтва про народження вбачається, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 4/

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно частини другої ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Сторони мають різні погляди на сімейне життя, обовязки та побут, і тому, шлюбні відносини припинили та проживають окремо. Умов для примирення немає, подальше збереження шлюбу не відповідає інтересам сторін та інтересам дитини.

Приймаючи до уваги згоду відповідача за первісним позовом, обставини життя подружжя, суд вважає за доцільне згідно положень ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб розірвати, оскільки подружні стосунки фактично припинились, спільного господарства сторони не ведуть, збереження шлюбу суперечить інтересам, що має істотне значення у даній справі.

При вирішенні справи суд також виходить з того, що з урахуванням встановлених фактичних взаємин подружжя відсутні підстави для надання терміну для примирення оскільки такі дії не зможуть привести до збереження сімї, а матимуть виключно формальний характер, що не допоможе зберегти сімю.

Батьки зобовязані виховувати дітей, піклуватися про їх духовний і фізичний розвиток.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення у межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ст.ст. 181, 191 СК України способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька (матері) і (або) у твердій грошовій сумі; аліменти на дитину присуджуються (за загальним правилом) за рішенням суду від дня предявлення позову.

Стаття 184 СК України передбачає, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом, суд врахував його згоду щодо задоволення вимог ОСОБА_2, будь-які права у даному випадку при цьому не порушуються, а також матеріальний, сімейний стан сторін та те, що відповідач фізично здоровий, добровільно матеріальної допомоги не надає, тому своїм рішенням суд стягує із ОСОБА_1 на користь позивача за зустрічним позовом аліменти на утримання спільного сина у сумі 486 грн. щомісячно.

Згідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються з дня предявлення позову. У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць.

Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо стягнення судового збору, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим нормами статті 11 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно до статті 88 ЦПК України.

Керуючись статтями 88, 158, 169, 174, 197, 207, 209, 212-215, 367 Цивільного процесуального кодексу України та статтями 104, 105, 110, 112, 114, 115, 180-182, 184, 191 Сімейного Кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визначення місця проживання дитини -залишити без розгляду.

Позовні вимоги за первісним позовом - задовольнити повністю.

Шлюб, зареєстрований 23.01.2010 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, між громадянами ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_5) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, за актовим записом у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу № 23 розірвати.

Позовні вимоги за зустрічним позовом - задовольнити повністю.

Стягувати із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, паспорт серії ВН № 215346, виданий 05.07.2003 р. Житомирським МВ УМВСУ у Житомирській області, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, а фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, паспорт серії АВ № 906661, виданий Козятинським РВ УМВС України у Вінницькій області, аліменти на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердому грошовому виразі у сумі 486 (чотириста вісімдесят шість) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 01.07.2013 р. до повноліття дитини.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до положень статті 115 Сімейного Кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної РАЦСу за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.О. Корицька