Справа № Справа № 530/868/13-ц
Номер провадження 2/530/325/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2013 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Шаблій М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Зінькові справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

В судове засідання з'явився позивач та представник позивача, які просять розглянути справу у відсутності відповідача. Заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, не змінивши їх.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. З'явився представник відповідача ОСОБА_3.

В Зіньківський районний суд із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 7200 гривень, а саме 3200 гривень боргу та 4000 тисячі моральної шкоди, судовий збір в сумі 214 грн. 60.

Заслухавши позивача, представника позивача,

- які пояснили, що в середині 2005 року ОСОБА_2 взяла у позивача, ОСОБА_1 в борг до 1 січня 2010 року гроші в сумі 400$ (чотириста) доларів США, що є еквівалентом 3200 (три тисячі двісті) гривень, згідно офіційного курсу валют Національного банку України на час розгляду справи, за користування якими, вона зобов'язувалася сплачувати 4 % від основної суми боргу щомісяця. В підтвердження укладення їх усної угоди свідком та поручителем виступив ОСОБА_4, житель АДРЕСА_1.

З 2010 року відповідач обіцяла повернути гроші після продажу З-кімнатної квартири, яка знаходиться у м.Зіньків. Але, продавши дану квартиру, вона постійно відмовлялась виконувати свої боргові зобов'язання. Незважаючи на неодноразові нагадування щодо сплати прострочених відсотків або повернення повної суми боргу, позивач не отримав від ОСОБА_2 ні основного боргу, ні відсотків.

Маючи надію на добросовісність та порядність ОСОБА_2, позивач звернувся до неї письмово із нагадуванням та встановленням остаточного строку повернення коштів (копія листа додається). Але відповідач боргу так і не повернула.

У зв'язку з тим, що за досить тривалий час користування коштами позивача, які вона по даний час не повернула, відповідач порушила його права та інтереси, спричинила йому та його сім'ї моральні та матеріальні збитки. З метою захисту своїх прав, відповідно до вимог чинного законодавства, 14 листопада 2011 року позивач звернувся до Зіньківського РВ УМВС України у Полтавській області за допомогою про вжиття відповідних заходів до громадянки ОСОБА_2, яка вчиняє відносно нього шахрайські дії. 17 листопада 2011 року Зіньківським РВ УМВС України у Полтавській області винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи та рекомендовано йому звернутися за захистом своїх цивільних прав та інтересів до Зіньківського районного суду (копію постанови додано).

Згідно постанови про відмову в порушені кримінальної справи від 17.11.2011 року, відповідач ОСОБА_2 визнала факт отримання нею позики у сумі 400$ доларів США, що є еквівалентом 3200 (три тисячі двісті) гривень, згідні офіційного курсу валют Національного банку України.

Позивач вказує, що на даний час він є безробітній, має сім'ю, яку зобов'язаний забезпечувати. За роки користування коштами позивача, відповідач використовувала їх у своїх потребах, а він змушений був постійно ходити до неї та нагадувати про борги, які вона не збиралася погашати. Після розмов з відповідачем він не отримував нічого крім головного болю та приниження з боку ОСОБА_2 та близьких. З вини ОСОБА_2, він втратив сон. Внаслідок постійних випрошувань своїх особистих коштів, його здоров'я значно погіршилося. Позивач вважає, що своїми навмисними діями відповідач порушила його конституційні права, заподіяла цим йому та його сім'ї моральні та матеріальні страждання і збитки, які він оцінює в розмірі 4000 (чотири) тисячі гривень.

- Представник відповідача, ОСОБА_3 суду показала, що її мати, ОСОБА_2 не брала коштів у борг у ОСОБА_1. Потім під час судового засідання змінила свої покази і сказала, що ОСОБА_2 брала в борг кошти в сумі еквівалентній 400 доларів США до 2005 року але потім їх повернула з процентами тому заборгованості на даний час не має, більше в борг в 2005 році та пізніше, у ОСОБА_1 коштів не брала. Документальних підтверджень того, що ОСОБА_2 розрахувалася із ОСОБА_1 у неї не має.

ОСОБА_2 в даний час знаходиться дома. Зі слів матері, ОСОБА_3 знає, що боргів ніяких немає.

- Допитавши свідка ОСОБА_4, який суду показав, що він порекомендував, ОСОБА_2 взяти в борг у ОСОБА_1 кошти. Був присутній під час домовленості між сторонами та передачею кошів від ОСОБА_1 до ОСОБА_2. Знає, що на час розгляду справи ОСОБА_2 кошти не повернула ОСОБА_1.

- та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Під час розгляду цивільної справи судом встановлено, та не оспорюється сторонами, що в середині 2005 року ОСОБА_2 взяла у позивача, ОСОБА_1 в борг до 31 грудня 2010 року гроші в сумі 400$ (чотириста) доларів США, що є еквівалентом 3200 (три тисячі двісті) гривень, згідно офіційного курсу валют Національного банку України, за користування якими вона зобов'язувалася сплачувати 4 % від основної суми боргу щомісяця. Поручителем та свідком укладення їх усної угоди виступив ОСОБА_4, житель АДРЕСА_1.

Позивач звертався 09.11.2011 року до відповідача із листом про повернення боргу, але ОСОБА_2 борг не повернула. Після чого, позивач звернувся до Зіньківського РВ УМВС України у Полтавській області із заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_2, за вчинення відносно нього шахрайських дій.

Згідно постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 17 листопада 2011 року Зіньківського РВ УМВС України у Полтавській області, яка набрала законної чинності, встановлено, що документальних підтверджень того, що ОСОБА_2 розрахувалася із ОСОБА_1 не має, але встановлено, що ОСОБА_2 визнала факт отримання нею боргу у сумі 400$ доларів США, що є еквівалентом 3200 (три тисячі двісті) гривень згідні офіційного курсу валют Національного банку України.

Свідок ОСОБА_4 під час судових засідань суду показав, що в його присутності ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_5 гроші в сумі 400 доларів США, які в його присутності не повертала. Зі слів позивача, знає, що борг на день розгляду справи не повернуто.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання.

У відповідності до ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлений договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк для його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно телефонної розмови наданої позивачем, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 від 11.10.2011 року, відповідач ОСОБА_2 визнала суму боргу та вказала, що просить відстрочити розрахунок по боргу і що вона, ОСОБА_2 буде розраховуватися по боргу із ОСОБА_1 до початку 2012 року.

В зв'язку з цим суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 отримала грошову суму, а саме 400$ доларів США, що є еквівалентом 3200 (три тисячі двісті) гривень, згідно офіційного курсу валют Національного банку України, а не більшу чи меншу суму. Також, суд приходить до висновку, що згідно наданих суду наявних доказів, строк погашення боргу закінчився у січні місяці 2012 року.

Відповідачем суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 повернула суму боргу, який брала у ОСОБА_5.

Приймаючи до уваги небажання відповідача належно та своєчасно виконувати взяті на себе договірні зобов'язання, суд вважає за необхідне стягти із відповідача вищевказану суму.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляційне нарахування на суму боргу в разі порушення грошового зобов'язання, можливе лише у разі наявності грошового зобов'язання, вираженого у гривні, а застосування 3% річних -якщо у договорі не встановлено інший розмір процентів за користування коштами.

Як видно із позовної заяви, позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо це передбачено договором або законом. В даному випадку позивачем не надано суду доказів того, що відповідач зобов'язувався сплачувати проценти та їх розмір по договору, а тому в даній частині позову слід відмовити.

Позивач вважає, що своїми навмисними діями відповідач, ОСОБА_2, порушила його конституційні права, заподіяла цим йому та його сім'ї моральні та матеріальні страждання і збитки, які він оцінює в розмірі 4000 (чотири) тисячі гривень.

Згідно Конституції України право на відшкодування майнової та моральної (не майнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян.

Під моральною шкодою слід розуміти, згідно Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4, із змінами внесеними згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5, втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч. 2 п. 1 вказаної статті, відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Пунктом 1 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Частиною 3 вказаної статті передбачено розмір грошового відшкодування моральної шкоди, який визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Суд бере до уваги дії позивача, як потерпілого під час скоєння злочину, за яких обставин вони заподіяні, глибину та тривалість моральних страждань позивача, характер дій винної особи, в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду з чого саме він при цьому виходив а також із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням ступеня вини кожного із них, а саме позивача та відповідача, майнового стану відповідача.

Стаття 1167 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Суд критично оцінює позицію позивача відносно того, що діями відповідача позивачу завдана моральна шкода, оскільки він не обґрунтував та не надав відповідних доказів, а тому в даній частині позову слід відмовити.

Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу підлягає до часткового задоволення.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам. Отже, з ОСОБА_2 підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 95,28 грн..

Керуючись ст.ст. 525, 526, 527,530, 531,536, 610,611,612,615, 625, 626, 1048-1050, 1054, 1167 ЦК України, ст. ст. 1,3,4,10,30,57-61, 212-221 224-226 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, жительки АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер суду не відомий, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 заборгованість по договору в сумі 3200 (три тисячі двісті) гривень та судовий збір в сумі 95,28 грн..

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області С.Р.Должко