АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/774/6129/13 Головуючий 1-ої інстанції - Рунчева О.В.
Категорія - 27 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи тим, що у березні 2009 року він надав у борг ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 60.000 грн. Відповідно до умов розписки відповідач зобов'язався повернути надані йому кошти до 01 березня 2010 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 борг не повернув, просив стягнути з відповідача 60.000 грн. боргу та 28.308 грн. індексу інфляції, три проценти річних і процент рівня облікової ставки, 25.000 грн. моральної шкоди, а всього 113.308 грн.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2012 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 88.308 грн. та судові витрати в розмірі 883 грн.08 коп. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2012 року скасувати, зазначаючи, що рішення ухвалене з порушення норм матеріального й процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що у березні 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено у письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав останньому позику у розмірі 60.000 грн. зі строком повернення до 01 березня 2010 року, що підтверджується розпискою від березня 2009 року, яка була написана відповідачем власноручно. У встановлений термін ОСОБА_1 кошти не повернув.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інший речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлені розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із вимогами ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Тобто, законодавцем передбачено, у разі порушення грошового зобов'язання сплати позичальником встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У даному випадку сторони не обумовили, який розмір процентів позичальник має сплатити кредитору за порушення грошового зобов'язання. Розмір відсотків, передбачених договором позики на час його дії не може вважатися таким, що діє і після закінчення строку договору, оскільки сторони цього не передбачили у договорі.

Таким чином, судом вірно встановлено, що відповідач порушив грошове зобов'язання, яке випливає з прострочення боржника та неповернення позики в установлений строк, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом при постановленні рішення норм процесуального права, то колегія суддів їх до уваги не приймає, оскільки ч.3 ст.308 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір позики повинен укладатися у письмовій формі та вважається укладеним у місті проживання фізичної особи є безпідставними, оскільки закон не вимагає нотаріального посвідчення договору позики, а письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлені розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: