Номер провадження № 22-ц/785/9391/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2013 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та додаткових витрат у звязку з хворобою дитини,

встановила:

12 липня 2013 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому вказувала на те, що 05 грудня 1998 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. На теперішній час сімейні стосунки не склалися і відповідач виїхав на заробітки в м. Одесу, де співмешкає з іншою жінкою, тому позивачка подала заяву до суду про розірвання шлюбу.

Позивач мотивувала свої вимоги тим, що відповідач участі у вихованні та утриманні сина не приймає, працює на тимчасових роботах та приховує свій дійсний дохід, позивачці важко одній утримувати дитину, яка проживає разом з нею та часто хворіє. Позивач вважає, що відповідач, як батько повинен матеріально забезпечувати дитину, а тому звернулася до суду і просила стягнути на її користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно на утримання сина та додаткові витрати на лікування сина в розмірі 300 грн. щомісячно до його повного вилікування.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач не надала до суду документального підтвердження, що вона проживає та зареєстрована за однією адресою разом із сином, а також того, що дитина перебуває на її утриманні. Також представник відповідача стверджував, що позивачкою не надано документів, що вказували б на фактичні або передбачувані витрати на лікування дитини, а тому в задоволенні позову просив відмовити.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково, було вирішено стягувати аліменти з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3А в твердій грошовій сумі на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 12 липня 2013 року до повноліття сина, в іншій частині позовних вимог було відмовлено (а.с. 52-53).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про зміну зазначеного рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат на лікування дитини та витрат на правову допомогу, та ухвалення в цій частині нового рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Рішення, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини в сумі 600 грн. щомісячно, в апеляційному порядку не оскаржується.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на лікування дитини та витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела своїх позовних вимог в цій частині, а адвокат не надав суду розрахунку вартості наданих ним послуг позивачці.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітній син сторін - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, має ряд хронічних захворювань, що потребує постійного медичного огляду, проходження курсу лікування, придбання медичних ліків та препаратів.

Зазначене підтверджується медичною довідкою головного лікаря Одеської обласної дитячої клінічної лікарні № 1185 від 14.10.2013 року, згідно якої у ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 виявлена сколіотична осанка, хронічний поверховий гастрит, стадія загострення, дисфункція сечового міхура по гіпокінетичному типу, функціональний запор, судинна недостатність у вертебробазилярному басейні на фоні церебральної ангиодистонії, вегето-судинна дистонія по змішаному типу, церебрально-кардиальний варіант.

У звязку з даними захворюваннями дитині рекомендовані: ЛФК, масаж, плавання, дієта № 1, медикаментозна терапія, електрофорез на шийний відділ хребта, та прийняття різноманітних медичних препаратів (а.с.44-45).

Про необхідність додаткового обстеження та лікування дитини також свідчить медична довідка № 688 від 20 липня 2013 p., яка видана лікарською - консультативною комісією (ЛКК) комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» Одеської області (а.с.7).

Зазначеним повністю спростовуються доводи відповідача ОСОБА_4 про те, що дитина не має жодного захворювання і не потребує медичного обстеження та лікування.

Частиною 2 ст. 185 СК України передбачено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У відповідності до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам рекомендовано звернути увагу на те, що до передбаченої ст. 186 СК участі у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягувати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Суд вирішує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягнення аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК. У випадку, коли матеріальне положення батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що додаткові витрати на дитину мають стягуватись наперед до досягнення нею повноліття, оскільки її захворювання мають не разовий характер, а є хронічними, а тому дитина потребує постійного медичного огляду та лікування.

Заявник апеляційної скарги заперечував проти відповідності даних, які маються у вищезазначених медичних довідках, з посиланням на те, що в них відсутня печатка відповідного медичного закладу. Також посилався на відсутність доказів того, що відповідачка придбавала ліки для лікування сина та проходила з ним медичні обстеження.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не спростував відомостей, які маються у вищевказаних медичних довідках та не надав суду доказів їх недійсності, враховуючи, що вони мають оригінали відтисків печаток медичних закладів. Між іншим дані, які містяться в довідці підтверджується іншими доказами, які маються в матеріалах справи.

Зазначений висновок слідує також щодо медичних обстежень та рекомендованого лікування сина сторін.

Відсутність відповідних доказів понесених позивачкою витрат на лікування дитини може свідчити лише про відсутність підстав для стягнення їх вартості з відповідача.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що неповнолітній син сторін дійсно має ряд хронічних захворювань, а тому потребує медичного обстеження, догляду та лікування, якнайменше до досягнення повноліття.

З цих підстав, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивачки належить стягувати витрати на лікування дитини щомісячно в сумі 200 грн., до досягнення нею повноліття.

При цьому, зазначені витрати слід стягувати з моменту набрання даним рішенням суду законної сили, тобто з 10.12.2013 року.

Стосовно іншої вимоги, а саме стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на оплату правової допомоги в сумі 500 грн., то колегія суду зазначає наступне.

Відсутність розрахунку адвоката про його участь у справі, не є підставою для відмови у стягненні витрат на користь його довірителя.

Так, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави у разі якщо компенсація сплачується іншою стороною, граничний розмір не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи із того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, представництво позивачки у суді першої інстанції здійснював адвокат ОСОБА_7 на підставі витягу з договору про надання правової допомоги № 86 від 31.10.2013 р. та ордеру без номеру від 31.10.2013 р. з печаткою Президії Одеської обласної колегії адвокатів (а.с.27-29).

Та обставина, що ордер адвоката, який ним представлений до суду першої інстанції, є старого зразку, а тому витрати на оплату правової допомоги відшкодуванню не підлягають, в даному випадку не є підставою стверджувати, що правова допомога надавалась неналежною особою.

При цьому колегія суддів виходить із того, що суд першої інстанції допустив адвоката ОСОБА_7 до участі у справі на підставі вказаного ордеру адвоката та витягу з договору про надання правової допомоги і зазначений адвокат здійснював свою адвокатську діяльність, за що від позивачки отримав оплату в розмірі 500 грн.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що адвокат ОСОБА_7 надавав позивачці правову допомогу по складанню позовної заяви, здійснював підготовку до участі у справі, приймав участь в суді першої та апеляційної інстанції, складав апеляційну скаргу.

Участь адвоката ОСОБА_7 в суді першої інстанції продовжувалась протягом 1 год. 20 хв., а саме: 19.09.2013 р. 38 хв. 23 сек.; 04.10.2013 р. 16 хв. 22 сек.; 21.10.2013 р. 25 хв. 09 сек., а всього 80 хв. (1 год.20 хв.).

Враховуючи, що мінімальний розмір заробітної плати на час ухвалення рішення складає 1147 грн., сума компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивачки ОСОБА_3 з відповідача ОСОБА_4 за участь адвоката в суді першої інстанції складає 611 грн. (1 год. 20хв. х 1147 грн. х 40%).

Крім того, розмір правової допомоги в суді апеляційної інстанції оцінений в сумі 350 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.72), які позивачка сплатила адвокату ОСОБА_7 і також бажає стягнути відповідача на її користь.

Оскільки участь адвоката ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції продовжувалась протягом 40 хв. (а.с.74-75), то сума компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивачки ОСОБА_3 з відповідача ОСОБА_4 за участь в суді апеляційної інстанції складає 305 грн. (40хв. (2/3год.) х 1147 грн. х 40%).

Виходячи з вищевказаного розрахунку, розмір компенсації вартості правової допомоги, яку адвокат ОСОБА_7 надавав позивачці в суді першої та апеляційної інстанції, склав 916 грн.

Таким чином, сума витрат на правову допомогу в розмірі 850 грн. яка полягає в складанні позовної заяви, підготовки до участі у справі, прийняття участі в суді першої та апеляційної інстанції, складання апеляційної скарги, є обґрунтованою, не є завищеною, відповідає таким засадам цивільного судочинства, як справедливість та розумність, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судова колегія зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду є частково незаконним і необґрунтованим, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, у звязку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат на лікування дитини та витрат на правову допомогу, та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2013 року змінити в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат на лікування дитини та витрат на правову допомогу.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягувати з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця та мешканця ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, додаткові витрати на лікування сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, у розмірі 200 (двісті) грн. щомісячно, починаючи з 10 грудня 2013 року до досягнення ним повноліття, тобто до 27 серпня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у сумі 850 (вісімсот пятдесят) грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2