Справа № 219/273/2013- ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2013 року м. Артемівськ

Артемiвський мiськрайонний суд Донецької областi у складi: головуючого судді Решетняк І.В., при секретарі Дубаніній О.В., за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі суду в м. Артемівську Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту позивач) звернулась до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, в якому після уточнення в судовому засіданні вимагала стягнути з ОСОБА_4 (далі по тексту відповідач) 1635 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протиправними діями батька відповідача, які містять ознаки складу злочину, позивачу заподіяна матеріальна та моральна шкода, відповідальність за відшкодування якої у відповідності з законом повинен нести відповідач.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10.12.2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_4 1 635 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди, в задоволенні позовних вимог стосовно ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06.02.2013 року заочне рішення суду від 10.12.2012 року за заявою представника відповідача про перегляд заочного рішення скасовано, справа призначена до судового розгляду в судовому засіданні.

В заяві про перегляд заочного рішення стверджувалось, що правових підстав для покладення відповідальності в частині відшкодування шкоди на ОСОБА_4 немає, оскільки відсутні докази, що вона, усвідомлюючи психічний стан свого батька, не прийняла усіх можливих заходів для того, щоб запобігти спричинення шкоди позивачу.

Заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Постановою Артемівського мiськрайонного суду Донецької області від 23.05.2012 року до ОСОБА_5 були застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку (а.с.23-24). Застосування даних заходів було обумовлено вчиненням ОСОБА_5 в стані неосудності, пов`язаного з психічним захворюванням, по відношенню до позивача суспільного небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, в результаті якого позивач отримав легкі тілесні ушкодження, що підтверджується актом судово-медичного дослідження № 810 від 03.12.2011 року (а.с.21,22).

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень позивач проходила лікування на стаціонарному відділенні Артемівської ЦРЛ з 16.12.2011 року по 30.12.2011 року (а.с. 10-13), зазнавши матеріальних збитків на суму 1635 грн. (а.с.7-9).

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; шкода, завдана ушкодженням здоров`я, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до положень ч.1 ст.1186 ЦК України шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується. З урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі. Частина 2 цієї ж статті передбачає, що якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв'язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Згідно з довідкою Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (а.с.26) ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, спільно зі своєю донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.80).

01.09.2012 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с.79).

За вимогою ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи підтверджується факт проживання відповідача зі своїм батьком, який в стані неосудності заподіяв позивачу шкоду.

При цьому позивачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив, що відповідач знала про психічний розлад свого батька, який обумовив вчинення ним відносно позивача суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.296 КК України.

Представником позивача надана суду індивідуальна карта амбулаторного хворого ОСОБА_5 (а.с.56-60), за якою він може здійснювати сторонній нагляд за дружиною ОСОБА_6, інвалідом І групи (а.с.58). Д

Дана обставина є свідченням того, що позивач могла не знати про психічний розлад стану здоров`я ОСОБА_5

Тим паче, що позивачем не надано доказів, що ОСОБА_5 перебував на психіатричному обліку в органах охорони здоров`я України та потребував у зв`язку з цим постійного нагляду, не зважаючи не сприяння судом позивачу в отриманні такої інформації (судовий запит щодо отримання такої інформації був виданий наруки позивачу а.с.66).

У зв`язку з цим суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, передбачених ч.2 ст.1186 Цивільного кодексу України, для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності за шкоду, спричинену суспільно-небезпечними діями її батька ОСОБА_5, оскільки матеріалами справи не доказаний факт обізнаності відповідача про психіатричне захворювання її батька, яким фактично була заподіяна шкода позивачу.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини та відповідні ним спірні правовідносини, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 60, 179, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст.1166,1167,1186 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено та підписано 05.04.2013 року.

Головуючий суддя І. В.Решетняк