ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
справа № 753/490/13
провадження № 2/753/2255/13
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2013 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря ГОНДЮК Р.П.

сторін:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа: ПАТ ОСОБА_7 та Кредит в особі філії Центральне регіональне управління ПАТ ОСОБА_7 та Кредит про поділ майна, що набуто у шлюбі, суд-

В с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про поділ майна, що було набуто у шлюбі, обрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 03 червня 1999 року по 19 листопада 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час перебування у шлюбі вони з відповідачкою за спільні кошти придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1, крім того позивачем, було вкладено в квартиру кошти на ремонт та здійснював утримання квартири. ОСОБА_10, 15 червня 2007 року, позивачем було укладено кредитний договір № 03-548/07-А з ПАТ ОСОБА_7 та Кредит про відкриття кредитної лінії, згідно з яким позивач отримав в борг кошти в сумі 19 316 доларів США та 9 126 гривень. Заборгованість за вказаним договором була погашена частково. Отримані кредитні кошти були використані позивачем для придбання автомобіля Greate Wall, д/н АА 9219 ОСОБА_10 чином, в позовній заяві позивач просив визнати за ним право спільної сумісної власності на 93% квартири за адресою: АДРЕСА_1, визнати право спільної власності на половину автомобіля НОМЕР_1, визнати за ОСОБА_2 обовязок сплатити половину кредитного зобовязання перед ПАТ ОСОБА_7 і Кредит, а за ОСОБА_8 обовязок сплатити половину кредитного зобовязання перед ПАТ ОСОБА_7 і Кредит.

Ухвалою суду від 04.10. 2013 року замінені прізвища відповідачів у зв"язку з вступом у шлюб ОСОБА_8 на ОСОБА_4; ОСОБА_9 на ОСОБА_6.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3В, який діє на підставі довіреності від 10.01. 2012 року ( а.с. 61) підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідачка ОСОБА_4, в судовому засіданні уточнила, що вона вийшла заміж та змінила своє прізвище з Москаленко на Мошко (а.с. 109), позовні вимоги не визнала та просила у їх задоволенні відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5, який діє за довіреністю від 17.12.2012 року (а.с. 62), заперечив проти позову, просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ПАТ ОСОБА_7 та Кредит в особі філії Центральне регіональне управління ПАТ ОСОБА_7 та Кредит не направило свого представника в судове засідання, про причини неявки суду не повідомило.

Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до абз. 1 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.06.1999 року (а.с.14) .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11. 2010 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 67).

Від попереднього шлюбу відповідачка має доньку ОСОБА_9, 19.07. ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13), яка вийшла заміж та змінила своє прізвище з Штанько на Мисюкевич (а.с. 112).

Ухвалою суду від 04 жовтня 2013 року змінено прізвища відповідачів ОСОБА_8 на ОСОБА_4, ОСОБА_9 на ОСОБА_6 (а.с. 115).

Згідно договору купівлі-продажу від 20.10.2000 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в рівних частках придбали у ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 54, 18 кв.м., що складається з двох жилих кімнат площею 30,00 кв.м.(т.1, а.с. 18-19). Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 та здійснено державну реєстрацію БТІ за реєстраційним № 8434 від 26.10.2000 року.

Згідно розписки ОСОБА_12 від 20.10.2000 року вона отримала від ОСОБА_8грошові кошти в сумі 71 680, 00 гривень ( т.1, а.с. 20).

Згідно довідки форми №3 від 06.02.2013 року № 158 в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровано ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1,а.с. 81).

На даний час нотаріально посвідчений договір від 20.10. 2000 року за яким відповідачам ОСОБА_8 та її доньці ОСОБА_9 в рівних частках належить спірна квартира дійсний і ніким не оспорений, що підтверджено і рішенням судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 06.11. 2012 року ( т.1, а.с. 85-87).

Згідно договору дарування ? частини квартири від 18.02.2013 року, квартира АДРЕСА_4 належить на праві власності відповідачці ОСОБА_6О (т.2, а.с. 71), вказаний договір дарування дійсний і ніким не оспорений, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки саме позивач звертається до суду з вимогою про поділ майна і просить суд врахувати при розподілі майна подружжя, що квартира придбана за спільні кошти тому на стороні позивача лежить процесуальний обов'язок довести джерело і час внесення коштів на придбання спірної квартири ним.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 вкладав кошти у сімейний бюджет і за спільні кошти придбали спірну квартиру не є свідченням того, що внаслідок цього квартира стала спільною власністю подружжя, оскільки визначальним при вирішенні даного спору є встановлення джерела надходження коштів на час придбання майна.

Щодо свідчень в судовому засіданні 04.04.2013 року, свідка ОСОБА_15, як джерела передачі коштів на придбання квартири, то суд ставиться до них критично, оскільки сам свідок не зміг пояснити коли саме і в якій кількості грошей і для чого він передавав відповідачці ОСОБА_8 (т.1, а.с. 51-54).

Крім того, підтверджень того, що квартира №69 розташована в будинку 8 в по вул. Срібнокільській в м. Києві, перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", майно придбане внаслідок спільної праці членів сім"ї є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об"єдналися для спільної діяльності є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 3324/13-42 від 12.09.2013 року, дійсна ринкова вартість квартир № 69 по вул. Срібнокільській, 8 у м. Києві, станом на час проведення дослідження становить 636 139, 00 гривень (т.2, а.с. 90-103).

Разом з тим, позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів на підставі яких він має право спільної сумісної власності на 93% спірної квартири.

Крім того, між ПАТ Банк ОСОБА_7 і Кредит та позивачем укладено кредитний договір № 03-548/07-А від 15.06.2007 року (т.1, а.с. 88-96).

Згідно договору поруки № 03-548/07-А-П від 15.06.2007 року ОСОБА_8 виступила поручителем за кредитора ОСОБА_2С.(а.с. 98-100), але те що ОСОБА_8 виступила поручителем у кредитному зобовязанні не значить, що за нею потрібно визнавати обовязок сплатити 50% кредитного зобовязання перед ПАТ Банк ОСОБА_7 і кредит, окрім передбачених законом випадків звернення ПАТ Банк ОСОБА_7 і кредит до суду про стягнення кредитного зобовязання у разі його несплати та виникнення заборгованості.

Крім того, позивач ОСОБА_2 просить визнати за ним право спільної власності на 50% автомобіля НОМЕР_1, однак відповідачка не претендує на вказаний автомобіль, так як автомобіль придбаний за кредитні кошти, які надані ОСОБА_2 на підставі кредитного договору № 03-548/07-А від 15.06.2007 року (т.1,а.с. 88-96), тому і в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторонни довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 15, 57, 60, 195, 196, 208, 209, 212, 213,214, 215, 218, 294 ЦПК України та на підставі ст. ст. 57, 60, 61, 69, 70, 71 СК України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа: ПАТ ОСОБА_7 та Кредит в особі філії Центральне регіональне управління ПАТ ОСОБА_7 та Кредит про поділ майна, що набуто у шлюбі, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 04 жовтня 2013 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК