Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2013 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарях Кир'янчук Б.І., Ковалівській Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житла, та зобов'язати відповідачів солідарно відшкодувати судові витрати позивача, а саме судовий збір у розмірі 109 грн.40 коп., що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що позивач була єдиним власником квартири АДРЕСА_1. 06 червня 2008 року позивач уклала договір дарування зі своїм сином - ОСОБА_4, подарувавши йому ? частину квартири АДРЕСА_1 . З вересня 2008 року син позивача перевіз до подарованої квартири речі дружини ОСОБА_2, саме з цього часу син разом з дружиною та сином ОСОБА_3 почали проживати у спірній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 син позивача ОСОБА_4 помер, після його поховання дружина сина ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 продовжують проживати у спірній квартирі, при цьому відповідачі не зареєстровані у цій квартирі, мають інше житлове приміщення, яке на даний час здають в оренду, однак добровільно звільнити квартиру відмовляються. Позивач наголосила, що між позивачем та відповідачами склались неприязненні стосунки, відповідачі намагаються створити для позивача нестерпні умови для проживання в квартирі, не дають можливості користуватись ванною кімнатою та туалетом - потужно затискаючи кран гарячої води, псують речі і місця спільного вжитку, при цьому демонструють свою зневагу до позивача вдома та на людях, у зв'язку з чим між сторонами постійно виникають сварки та скандали, були випадки, коли відповідачі застосовували до позивача фізичне насильство, у зв'язку з чим позивач отримала тілесні пошкодження, по даному факту позивач зверталась із завою до правоохоронних органів, однак на даний час винесена постанова про відмову у порушенні кримінальної справи. За таких обставин, позивач вважає, що відповідачі порушують її права, як співвласника будинку, перешкоджаючи у вільному користуванні квартирою, при цьому відповідачі не мають жодних підстав для проживання у цій квартирі, оскільки забезпечені житлом, тому просить виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житла.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити в повному обсязі, пояснила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_3, відповідач по справі. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік відповідача ОСОБА_4 помер, однак, за його життя, позивач подарувала чоловіку ? частину квартири АДРЕСА_1, у зв'язку з чим подружжя почали робити в квартирі ремонт, а з вересня 2008 року відповідач разом з чоловіком та дитиною почали проживати у спірній квартирі. Після смерті чоловіка, відповідач разом з сином, відповідачем ОСОБА_3, звернулись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак на даний час свідоцтво про право власності на спадкове майно спадкоємці не отримали, оскільки позивач оспорювала договір дарування квартири в судовому порядку, тому відповідач вважає, що вона правомірно вселилась до спірної квартири за згодою її чоловіка, як співвласника квартири, та продовжує проживати у цій квартирі, підстав для виселення відповідача до вирішення питання про прийняття спадщини спадкоємцями, в тому числі її сином ОСОБА_3, відсутні, просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, які долучено до матеріалів справи, також відповідач наголосив, що з травня 2013 року добровільно виселився з квартири АДРЕСА_1, та проживає за іншою адресою, на даний час відповідач продовжує оформлювати свідоцтво про право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, до складу якого входить частина спірної квартири.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру, яке видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 05 січня 2000 року за №2-С. (а.с.6)

06 червня 2008 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 ? частину квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Договором дарування ? частини квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., зареєстрований у реєстрі за №2156. (а.с.5)

За нормою частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому володіння та користування тією частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видне відділом реєстрації смерті у м. Києва (актовий запис №4644). (а.с.8)

Відповідно до положень статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується зібраними у справі доказами, на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 квітня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Назарчук Наталія Вячеславівна, про визнання недійсним договору дарування.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Відповідно до частини другої статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна, як зазначено у статті 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В той же час, частиною першої статті 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені статтею 157 Житлового кодексу України та частиною першою статті 116 Житлового кодексу України.

Виселення згідно із частиною першою статті 116 Житлового кодексу України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

З огляду на викладене, суд діючи в межах заявлених позовних вимог, що відповідає положенням ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 є власником ? частини квартири АДРЕСА_1, інша ? частина квартири належала за життя ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на час вирішення даного спору потенційні спадкоємці майна померлого спадкодавця, якими виступають позивач, як мати померлого, відповідач ОСОБА_2 - його дружина, та син ОСОБА_3, не отримали свідоцтво про право власності на спадкове майно, як це передбачено ст.1299 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем не доведено обставини, які свідчили б про вчинення відповідачами перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою та наявності підстав для виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 на підставі ч.1 ст.116 Житлового кодексу України, при цьому суд враховує, що відповідачі правомірно вселились та проживали у спірній квартирі як члени сім'ї співвласника квартири ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, в той же час позивач є співвласником спірної квартири, що зумовлює виникнення у позивача права володіння, користування та розпорядження належною їй частиною квартирою, та не може слугувати безумовною підставою для вирішення питання про виселення інших мешканців спірної квартири, які вселились та проживають на відповідній правовій підставі за згодою іншого співвласника квартири.

Також, при вирішенні даного спору, суд враховує позицію відповідача ОСОБА_3, який визнав в судовому засіданні той факт, що з травня 2013 року відповідач добровільно виселився з квартири АДРЕСА_1, а відповідно до положень ч.1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, тому підстав для вирішення питання про виселення відповідача ОСОБА_3 відсутні, оскільки відповідач ОСОБА_3 в добровільному порядку залишив спірну квартиру.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.47 Конституції України, ст.ст. 16, 321, 356, 358, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9, 1116 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

С у д д я