Номер провадження № 22-ц/785/9646/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2013 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.,

встановила:

01 червня 2012 року представник позивача ТОВ «ОТП Факторинг» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, в подальшому надано уточнену позовну заяву, відповідно до якої представник позивача просив суд стягнути з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 5 122 848,42 гривень (що еквівалентно 640 956,95 доларів США), з яких залишок заборгованості за кредитом складає 119 999,50 доларів США, несплачені відсотки за користування кредитом 17544,91 доларів США, сума пені за прострочення виконання зобовязань 503 412,54 доларів США.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 25 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником усіх обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (відповідно до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.06.2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» отримало право вимоги до боржників за кредитним договором від 25.04.2007 року), що підтверджується ст. 1 Статуту Банку (Надалі - «Банк»), та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір №МL-502/016/2007 (надалі за текстом - Кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит в розмірі 120 000,00 доларів США, що підтверджується кредитною заявкою від 25.04.2007 року.

На забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_3 (Позичальника) за Кредитним договором від 25.04.2007 року між Банком та ОСОБА_4 (надалі - Поручитель) було укладено Договір поруки № SR-502/016/2007 (надалі - «Договір поруки»).

Згідно п. 1.1. Частини № 2 Кредитного договору Позичальник зобов'язаний своєчасно повернути суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати всі інші зобовязання, які вони визначили у Кредитному договорі.

Посилаючись на те, що оскільки відповідачі належним чином не виконують взятих на себе зобовязань, просили їх вимоги задовольнити.

Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та в свою чергу, 11.12.2012 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про розірвання Кредитного договору і Договору поруки (а.с.83-86).

Однак, ухвалою суду першої інстанції від 05.02.2013 року в обєднанні зустрічного позову з даним позовом» було відмовлено (а.с.144).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2013 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було задоволено частково та було стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму боргу за Кредитним договором у розмірі 257 543,91 доларів США, що еквівалентно 2 058 419,70 (два мільйони пятдесят вісім тисяч чотириста девятнадцять гривень сімдесят копійок) за офіційним курсом Національного банку України станом на 01.06.2012 року, із розрахунку: за 1 долар 7,9925 грн.).

При цьому, суд зменшив суму пені, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача із 503 412,54 доларів США до 119 199,50 доларів США, що відповідає розміру заборгованості за тілом кредиту.

Також було стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 3219,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено із порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі стосовно стягнення суми заборгованості по тілу кредиту та процентів за користування кредитом, суд виходив із того, що відповідачі порушили умови Кредитного договору, а тому у відповідності до його умов повинні повернути у повному обсязі в солідарному порядку суму заборгованості по тілу кредиту та процентів за користування ним.

Що стосується стягнення суми пені, то суд виходив із вимог, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України та значно зменшив суму пені до розміру суми заборгованості по тілу кредиту.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Обставини укладення спірного Кредитного договору визнані сторонами, а тому не підлягають доказуванню.

Таким чином, судом обґрунтовано встановлено, що 25.04.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником усіх прав і обовязків якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», був укладений Кредитний договір, за умовами якого Відповідачеві-1 надано кредит в розмірі 120 000,00 доларів США.

На забезпечення належного виконання зобов'язань відповідачки ОСОБА_3 за Кредитним договором, в той же день між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено Договір поруки.

Згідно п. 1.1. Частини № 2 Кредитного договору, позичальник ОСОБА_3 зобов'язана своєчасно повернути суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати всі інші зобовязання, які вони визначили у Кредитному договорі.

Порядок виконання Боргових зобов'язань за Кредитним договором встановлений пунктом 1.5. частини №2 Кредитного договору, згідно якого погашення відповідної частини Кредиту здійснюється Позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку повернення Кредиту та сплати процентів (Додаток №1 до Кредитного договору), шляхом безготівкового перерахування на Поточний рахунок. Нараховані в порядку, передбаченому Кредитним договором, проценти сплачуються Позичальником одночасно з погашенням відповідної частини Кредиту в строк, передбачений в Графіку повернення Кредиту та сплати процентів.

Згідно ст. 1048 ЦК України право позикодавця (Банку) на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до статті 1056 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту, пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки, інших факторів.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, сплати процентів.

У відповідності до п. 1.9.1. Частини №2 Кредитного договору, незважаючи на інші положення Кредитного договору, Банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому або у визначеній Банком частині у випадку невиконання Позичальником та/або Поручителем, та/або Майновим поручителем своїх Боргових та інших зобов'язань за Кредитним договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п. 2.3. та ст. 3 Кредитного договору), чи іншими укладеними з Банком договорами та/або умов Документів забезпечення (надалі - «Вимога»). При цьому, зобов'язання Позичальника щодо дострокового виконання Боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення Банком на адресу Позичальника відповідної Вимоги та повинно бути проведено Позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання Позичальником відповідної вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з невиконанням Позичальником зобов'язання за Кредитним договором щодо своєчасної сплати процентів та погашення Кредиту, Позичальникові ОСОБА_3 Банком було надіслано досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором за вих. № 22-2/220742 від 05.11.2009 р., відповідно до якої Позичальник був зобов'язаний сплатити на користь Банку належні суми кредиту, процентів та штрафних санкцій за кредитним договором (а.с. 21).

Аналогічна вимога про погашення кредитної заборгованості була направлена Поручителю ОСОБА_4 за № 22-2/66749 від 24.02.2009 р.

Так, п. 3.1. Договору поруки встановлено, що у випадку невиконання Позичальником боргових зобов'язань перед Банком за Кредитним договором, Банк має право звернутись до Поручителя з вимогою про виконання Боргових зобов'язань за Кредитним договором в повному обсязі чи в частині.

Відповідно до п. 3.2. Договору поруки, Поручитель прийняв на себе зобов'язання, у випадку невиконання Позичальником його боргових зобов'язань перед Банком за Кредитним договором, здійснити виконання Боргових зобов'язань в обсязі, заявленому Банком, протягом 3-х (трьох) Банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги Банку.

Однак, станом на дату подання позовної заяви погашення заборгованості за Кредитним договором не здійснено жодним із відповідачів.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 554 ЦК України - у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно п. 1.2. Договору поруки, Поручитель та Позичальник відповідають перед Банком за Кредитним договором як солідарні боржники.

Відповідно до ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно уточненого позову сума заборгованості боржників станом на 01.06.2012 року перед банком склала 5 122 848,42 (п'ять мільйонів сто двадцять дві тисячі вісімсот сорок вісім гривень 40 копійок), що складає еквівалент 640 956,95 дол. США по курсу 7,9925 на 01.06.2012, з яких залишок заборгованості за кредитом 119 999,50 доларів США, несплачені відсотки за користування кредитом 17544,91 доларів США, сума пені за прострочення виконання зобовязань за період з 01.06.2011 року по 01.06.2012 року 503 412,54 доларів США.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України суд зменшив розмір пені до розміру заборгованості по тілу кредиту, тобто із 503 412,54 до 119 199,50 доларів США, виходячи з того, що розмір пені за вищевказаним Кредитним договором майже у чотири рази перевищував залишок заборгованості.

Що стосується доводів апелянта про те, що Кредитний договір має бути визнаний недійсним, оскільки в порушення вимог діючого законодавства він наданий в іноземній валюті, чим були порушені права відповідача, судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до ст. 99 Конституції України, ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524 ЦК України зобовязання повинно бути виражено у грошовій одиниці гривні.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Згідно зі ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 року № 28-313/2178 вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлено, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Крім того, заявник апеляційної скарги зазначив, що умови Кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача кредитних послуг. На думку апелянта несправедливим є надання кредиту в доларах США, що передбачає погашення кредиту і сплату відсотків за користування кредитом також у доларах США, що є способом зловживання правом, оскільки всі ризики знецінення національної валюти несе позичальник.

Однак з такими доводами апелянта погодитись не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо

одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть

перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно

до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами Кредитного договору такі умови договором передбачено (а.с. 5-7).

З огляду на викладене, умови зазначеного Кредитного договору мають виконуватися сторонами належним чином.

Що стосується доводів апелянта про неправильність нарахування кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату кредиту та за несвоєчасну сплату процентів, вони є необґрунтованими і спростовуються розрахунком, який надав суду позивач (а.с.67).

При цьому, даним розрахунком передбачений термін нарахування пені, яка розрахована за рік до предявлення позову, тобто в межах строку позовної давності, чим спростовуються доводи заявника апеляційної скарги щодо порушення цього строку.

Також є необґрунтованими вимоги заявника апеляційної скарги стосовно зменшення суми пені до розміру, який не повинен перевищувати 50 % заборгованості по тілу кредиту, оскільки ці вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. При цьому посилання апелянта на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставною, оскільки пеня, яка передбачена умовами Кредитного договору, не є компенсацією вартості продукції за невиконання зобовязань, а є видом неустойки за неналежне виконання договірних зобовязань і її нарахування регулюється параграфом 2 Глави 49 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судова колегія зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що ухвалене судове рішення є законним і обґрунтованим, доводи заявника апеляційної скарги його не спростовують, у звязку з чим судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_5

ОСОБА_2