АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8441/2013 Головуючий у 1-ій інстанції - Бабко В.В.
Доповідач - Шахова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - Шахової О.В.

суддів - Головачова Я.В., Поливач Л.Д.

при секретарі Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2013 року

за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом , в якому вказував, що 1 грудня 2011 року він звільнився за власним бажанням, проте після звільнення відповідачем не було проведено з ним розрахунок в повному обсязі,у зв'язку з чим просив стягнути з на його користь 21 569, 06 грн. заборгованості по заробітній платі, 7 159 грн. 45 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та 10 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3.(далі ОСОБА_3.) на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за грудень 2011 року в сумі 45,64 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та постановити нове яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

На обґрунтування своїх доводів зазначає, зокрема, що суд при прийнятті рішення керувався лише поясненнями відповідача, а не письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, відповідач не надала до суду документів, які б підтверджували, що йому за час роботи надавалась щорічна відпустка тривалістю 24 дні.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала. Просила задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідач ФОП - ОСОБА_3 про розгляд справи повідомлена належно, проте про причини неявки в судове засідання не повідомила. За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у її відсутності.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно роз,ясень, викладених в Постанові Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при розгляді справ про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Як вбачається, 3 лютого 2010року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 укладено трудовий договір, відповідно до умов якого ФОП зобов'язалась виплачувати заробітну плату ОСОБА_2 у розмірі мінімальної заробітної плати.

1 грудня 2011 року позивач ОСОБА_2 звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Вказані обставини визнаються обома сторонами.

Відмовляючи ОСОБА_2 у стягненні заборгованості із заробітної плати у розмірі, заявленому позивачем та стягнення середнього заробітку і моральної шкоди, суд виходив з того, що відповідно до п. 3 Трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа зобов'язалася оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати, будь-яких інших платежів договором не передбачено, а як зазначив сам позивач, кожний місяць він отримував від відповідача кошти. Крім того, згідно довідки про надання інформації,виданої Державною податковою інспекцією у Деснянському районі м.Києва, громадянином ОСОБА_2 за період з 03.02.2010р. по 30.10.2011р. були отриманні доходи, про що позивачем не заперечувалось і він зазначав, що єдиним джерелом доходу у нього була робота у ОСОБА_4

При цьому,судом встановлено, що фактичної затримки розрахунку з боку відповідача не було, оскільки ОСОБА_2 відмовився від отримання розрахунку при звільненні.

Суд вважав безпідставними вимогу позивача щодо виплати йому компенсації за невикористану щорічну відпуску у розмірі 1418,12грн., оскільки ним не надано суду будь-яких переконливих доказів порушень трудового законодавства України та прав позивача з боку відповідача.

За таких обставин, суд не вбачав також підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Проте такі висновки суду не відповідають обставинам справи, а обставини,що мають значення для правильного вирішення справи судом з.ясовано неповно. Зазначені процесуальні порушення потягнули за собою порушення і матеріального права, з огляду на що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим.

Як вбачається дана цивільна справа розглядалася судами неодноразово і згідно ухвали Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 грудня 2012 року при розгляді касаційної скарги ОСОБА_2, касаційним судом встановлено, що на порушення вимог ст. 212 ЦПК України, а також положень трудового законодавства, суди не звернули увагу на те, що у зазначених спірних трудових правовідносинах обов.язки доведення того факту, що працівник отримує заробітну плату відповідно до вимог закону лежить саме на роботодавці, а не на працівникові .Ці факти можуть бути підтверджені письмовими доказами: табелем використаного робочого часу, штатним розкладом, наказом, відомостями про виплату заробітної плати тощо. Однак таких доказів відповідач не надав.

Під час нового розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, зазначені докази також не надано відповідачем - роботодавцем.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов,язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування, а обставини справи, які законом мають підтверджуватись певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене є такими, що не ґрунтуються на законі посилання суду,як на належні докази, на звітні документи до квартальних податкових розрахунків форма № 1 ДФ ОСОБА_4, про сплату податків з нарахованої та виплаченої ОСОБА_2 заробітної плати за період з 1 кварталу 2010 року по 4 квартал 2011 року, квитанції про сплату вказаних сум та з довідки, виданої управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.04.2012року, щодо обстеження дотримання законодавства про працю ОСОБА_4, оскільки зазначені документи не підтверджують безпосередньо факт отримання позивачем грошей - заробітної плати. Доводи ж позивача про неотримання заробітної плати в повному обсязі,оскільки не велися відомості та відсутність його підпису на документах, що підтверджують отримання ним заробітної плати, а отримані кошті були на обід чи на проїзд, відповідно до ст. 60 ЦПК України відповідачем спростовано не було. Як не спростована ним також обставина того, що ОСОБА_2 добровільно відмовився отримати розрахунок у зв,язку з незгодою з розміром розрахунку ( висновки суду, в цій частині, є суперечливими) оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 саме до цього і зводяться і при відсутності, з боку відповідача, відповідних доказів свідчать про порушення прав позивача щодо виплати заробітної плати та проведення з ним розрахунку у відповідності до ст.ст. 116,117 КЗпП України .

Про встановлення порушень з боку ФОП - ОСОБА_3 щодо виплати ОСОБА_2 заробітної плати свідчать також довідка від 18 квітня 2012 року та лист Управління праці та соціального захисту населення Деснянського району м. Києва від 8 травня 2012 року про те, що проведеною Управлінням перевіркою встановлено, що заробітна плата з лютого 2010 року по грудень 2011 року ОСОБА_2 нараховувалася з розрахунку законодавчо встановленого мінімуму за 2010 рік в загальній сумі 9790 грн.,а за 2011 рік - 10 598.64 грн. Проте документи,які підтверджують виплату заробітної плати за зазначений період не складалися,табель використання робочого часу не вівся, штатний розклад та відповідні накази про виплату заробітної плати у ОСОБА_4 відсутні (а.с.38-39,58-60).

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Як вбачається, заборгованість по заробітній платі на час звільнення позивача з роботи становила 20 843 грн., з розрахунку мінімального заробітку з лютого 2010 року і до листопада 2011 року включно (а.с.7).

Як вбачається затримка виплати розрахунку позивачем визначена протягом 130 днів та складає 7 159 грн.45 коп.(а.с.8).

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку строком 22 дні, з зв.язку з чим колегія суддів погоджується з розміром компенсації визначеної позивачем в сумі 1 226,06 грн. (а.с.6).

Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,втрати нормальних життєвих зв,язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині відшкодування йому моральної шкоди, колегія суддів виходить з того, що в результаті несвоєчасної виплати відповідачем заробітної плати та значного часу затримки розрахунку при звільненні позивачем втрачені нормальні життєві зв,язки, призвело до додаткових зусиль для організації життя,а саме, нестача грошей призвела до погіршання його матеріального стану та,як він зазначає, і до погіршання сімейних стосунків, призвело до необхідності отримувати гроші в борг, що викликало переживання та приниження його честі та гідності і з урахуванням засад розумності,виваженості та справедливості на його користь з відповідача підлягає до стягнення 1000 грн.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду.

З огляду на викладене колегія суддів, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в зазначених межах, виходить з вимог заявлених ним в суді першої інстанції та не приймає доводи апеляційної скарги та пояснення представника позивача про фактичне зменшення позовних вимог на даній стадії розгляду справи .

Відповідно до ст.88 ЦПК та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача належить до стягнення судовий збір в дохід держави в сумі 117 грн.70 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315,316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 квітня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_2 (м. Київ 02232, АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20 343 грн. (двадцять тис. триста сорок три грн.), компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 226,06 грн. (одну тис. двісті двадцять шість грн.06коп.) та 1000 грн.(одну тис. грн.) моральної шкоди.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 дохід держави державний збір в сумі 114 грн.70 коп.(сто чотирнадцять грн.70 коп.)

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді