Номер провадження № 22-ц/785/7955/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника транспортного республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниці - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 липня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «ОСОБА_4 залізниця, ОСОБА_5 республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниці, за участю третіх осіб Закритого акціонерного товариства „ТАСК, начальника поїзду № 396 транспортного республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниці ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2011 року представник ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ДП „ОСОБА_4 залізниця про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 08.11.2011 року зі згоди позивача у якості співвідповідача за цивільною справою за позовом ОСОБА_3 до ДП „ОСОБА_4 залізниця про відшкодування шкоди залучено транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці та в якості третьої особи ЗАТ „ТАСК начальника поїзду № 396 транспортного республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниці ОСОБА_6 (а.с.94 том 1).

ОСОБА_3 мотивує свої позовні вимоги тим (а.с.70-71, том 1), що 22 серпня 2002 року на залізничній станції м.Миколаєва ОСОБА_4 залізниці вона отримала тілесні ушкодження джеролом підвищеної небезпеки. Власником джерела підвищеної небезпеки, тепловозу, який двигав пасажирський потяг № 396 є ОСОБА_4 залізниця.

Акт про нещасний випадок було складено 22 серпня 2002 року.

За висновками МРЕК від 10 грудня 2002 року внаслідок нещасного випадку вона визнана інвалідом 2 групи з утратою 80% професійної працездатності, повторним медичним оглядом від 27 грудня 2005 року вона визнана інвалідом 2 групи з утратою 70% професійної працездатності безстроково. Внаслідок ушкодження здоровя вона понесла матеріальні збитки на лікування, операції, протезування, санаторно-курортне лікування, придбання спеціалізованого транспортного засобу, тощо.

За проведення платної операції по протезуванні нею було сплачено 17352 гривень.

В якості реабілітації у 2006 році та в 2009 році їй проводилось протезування, вартість якого станом на 17.08.2006 р. становила 43050 гривень, а на період 29.10.2009 рік 52445 гривень.

Крім того, для проведення необхідних реабілітації та санаторно-курортного лікування нею були придбанні путівки, вартість яких становила 14 192 гривень. У вартість шкоди, заподіяної здоровю входить також і відшкодування втраченої заробітної плати в розмірі 14 823 гривень.

Таким чином вартість заподіяної матеріальної шкоди становить 141 862 гривень.

Крім майнової шкоди їй заподіяні фізичні та моральні страждання, які вона оцінює в 50 000 гривень та які складаються з психотравматичних факторів, які виникли під час спричинення тілесних ушкоджень, які стали джерелом негативних емоцій та переживань при пошкодженні здоровя, тривалого лікування, перенесення операцій, протезуванні, втрати працездатності, роботи, отримання інвалідності в 22 роки та негативно вплинули на реалізацію її намірів та ділових стосунків.

З даним позовом, як зазначає позивачка вона зверталася в загальні суди республіки Білорусь, однак ухвалою Новобелицького районного суду м.Гомеля від 05.04.2004 року провадження по справі було припинено в звязку з непідсудністю справи суду республіки Білорусь.

Ухвалою судової колегії по цивільним справам Гомельського обласного суду від 22.06.2004 року, ухвала Новобелицького районного суду м.Гомеля залишена без змін.

Верховний Суд Республіки Білорусь, у відповіді від 26.06.2006 року на її скаргу не знайшов підстав для зміни ухвал першої та другої судової інстанції.

На підставі чого позивачка звернулася до Приморського районного суду м.Одеса (Україна) та просить стягнути з ОСОБА_4 залізниці на свою користь відшкодування завданої здоровю шкоди: втрачений заробіток з 01.12.2002 року по 01.11.2010 року, що становить 14823 гривні, одноразову допомогу в розмірі 112847 гривень, додаткові витрати в розмірі 14 192 гривні, а всього 141 862 гривень та моральну шкоду в сумі 50 000 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 12.07.2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 республіканського унітарного підприємства Гомельське відділення Білоруської Залізниці на користь ОСОБА_3 шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 141 862 гривні.

Стягнуто з ОСОБА_5 республіканського унітарного підприємства Гомельське відділення Білоруської Залізниці на користь ОСОБА_3 завдану моральну шкоду у розмірі 35 000 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

У задоволенні позову до ДП „ОСОБА_4 залізниця - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник транспортного республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниці - ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12.07.2013 року та ухваленні нового по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції при винесенні рішення, норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

У повній мірі, рішення суду першої інстанції, зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що:

- 30.08.2002 року співробітниками станції ОСОБА_4 залізниці був складений акт службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті України, в якому було зафіксовано, що потерпіла ОСОБА_3, 22.08.2002 року, о 20-06 годині, на 3-ї колії станції ОСОБА_4, при спробі сісти у вагон поїзда, що відправлявся, впала під колеса вагона, у результаті чого отримала тяжкі поранення, а саме, травматичну ампутацію правого стегна, рублену рану в області колінного суглоба, забій голови, ссадно посттравматичний неврит променевого нерва справа, травматичний шок 3-4 ступеню. Причинами нещасного випадку вказана особиста необережність потерпілої; порушення вимог п.3.4. ЦЛ-0016 провідниками поїзду №396, п.418.ЦЗ-І-ІЗ начальником пасажирського поїзду №396;

- аналогічні висновки були викладені в протоколі оперативної наради при виконуючого обов`язки начальника станції ОСОБА_4 Залізниці від 26.08.2002 року № 12 ( т. 2, а. с. 31-32);

- також, 22.08.2012 року був складений акт № 2 про нещасний випадок на транспорті, в якому зазначено, що ОСОБА_3, яка була пасажиром поїзду № 396 сполученням Гомель-Сімферополь, на залізничному вокзалі м. Миколаїв, 22.08.2002 року, в 20-06 годині, в результаті спроби сісти на ходу поїзда у вагон №9, зірвалась з поручней та потрапила під колеса вагону № 10. Поїзд був зупинений зривом стоп-крану провідників вагонів № 6, 9, 10;

- згідно до проїзного документу № 679924, ОСОБА_3, була пасажиром поїзду № 396 сполученням Гомель-Сімферополь, який відправлявся 22 серпня та мав прибути до Сімферополю 23 серпня 2002 року;

- у відповідності до страхового полісу серії ТА № 2365945, ОСОБА_3 уклала договір страхування з ЗАТ ТАСК, строком з 22.08.2002 року по 23.08.2002 року, на страхову суму у розмірі 400000 білоруських рублів (400 грн.). Сума страхового внеску становила 800 білоруських рублів;

- згідно до відповіді № 153 від 10.09.2003 року, представництво ЗАТ ТАСК повідомило, що ОСОБА_3 04.01.2003 року виплачено страхове відшкодування у розмірі 280000 рублів у результаті нещасного випадку, який відбувся 22.08.2002 року;

- за висновками МРЕК від 10 грудня 2002 року, внаслідок нещасного випадку, позивач визнана інвалідом 2 групи з втратою 80% професійної працездатності, повторним медичним оглядом від 27 грудня 2005 року вона визнана інвалідом 2 групи з втратою 70% професійної працездатності безстроково, що підтверджується відповідними витягами з акту огляду в МРЕК, та копією посвідчення інваліда серії 13 073672 від 27.12.2005 року;

- платіжним дорученням № 142 від 06.09.2007 року підтверджується сплата ОСОБА_3 рахунку № 244 від 14.08.2007 року за путівку до санаторію Красная Талка, м. Геленджик, у розмірі 35700 російських рублів;

- копією чеку, виданого ОСОБА_7, ТОВ ВАКАЦИИ зазначене, що вона 24.08.2010 року сплатила 2756190 білоруських рублів за перебування у санаторії Самшитовая роща, м. Піцунда, Абхазія, згідно до чеку № 99 від 24.08.2010 року;

- таким чином, витрати на санаторно-курортне лікування позивача, у гривневому еквіваленті за курсом НБУ України, становлять 14192 гривень;

- згідно до платіжного доручення № 98 від 12.11.2004 року, ОСОБА_3 сплатила на рахунок Федерального наукового-практичного центру медико-соціальної експертизи та реабілітації інвалідів грошові кошти за проведену операцію, медичні послуги та ліки у розмірі 93620 російських рублів;

- також, позивачем був оплачений протез стегна, виготовлений ТОВ Реутовський Ортопедичний центр, на суму 133069 російських рублів, згідно до рахунку №163 від 17.08.2006р., що підтверджується платіжним дорученням 3113 від 30.09.2006 року, та вузол 3R60 на суму 24414 російських рублів, згідно до товарного чеку від 22.12.2006 року;

- крім того, позивачем був оплачений модульний протез стегна, що підтверджується платіжним дорученням №225 від 17.11.2009 року на суму 184891 російських рублів;

- таким чином, витрати, понесенні позивачем на придбання необхідних лікарських засобів, у гривневому еквіваленті за курсом НБУ України, становлять 112 847 гривень;

- згідно до трудової книжки позивача, та копії наказу № 725 від 13.08.2002 року, вона з 19.08.2002 року була прийнята на посаду інженера з маркетингу відділу маркетингу Гомельського заводу станочних вузлів з посадовим окладом 96460 білоруських рублів, тому сума втраченого заробітку в результаті пошкодження здоровя, із ступенем втрати працездатності 80% та 70%, за період з 01.12.2002 року по 01.11.2010 року складає 5634509 білоруських рублів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ України, становить 14823 гривень;

- Загальна сума витрат становить 141862 грн. (14192+112847+14823);

- в діях позивачки вбачається порушення п. 14 Правил поведінки громадян на залізничному транспорті, затверджених Постановою КМ України від 10.11.1995 року № 903, у відповідності до якого пасажиру забороняється заходити і виходити з вагона до повної зупинки поїзда. Враховуючи викладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, моральна шкода заявлена до відшкодування в сумі 50000 грн. підлягає задоволенню частково - у розмірі 35000 гривень.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_8 в частині стягнення шкоди завданої здоров`ю у розмірі 141862 гривні та моральної шкоди у розмірі 35000 гривень, відмовляючи у решті позову, суд першої інстанції виходив з того, що Транспортне республіканське унітарне підприємство Гомельське відділення Білоруської Залізниці укладало з позивачем договір перевезення, що підтверджується видачею позивачу проїзного документу № 679924, та формувало склад поїзду № 396 сполученням Гомель-Сімферополь з належних йому пасажирських вагонів, його співробітники обслуговували пасажирські вагони, а також те, що його співробітник був начальником поїзда і поїзд знаходився під його загальним керівництвом, а підстави для притягнення до відповідальності ДП ОСОБА_4 Залізниця не встановлені.

Однак повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції судова колегія не може.

Відповідно Правил комплексних розрахунків між залізничними адміністраціями держав-учасників Співдружності, Латвійської республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, затверджених на 12 засіданні Ради по залізничному транспорту від 10.12.1994 року між залізницями держав-учасниць Співдружності, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки здійснюються комплексні взаєморозрахунки.

п. 1.1. Основами розрахунків є:

у міждержавному сполученні: багатосторонні і двохсторонні угоди, договори і рішення, правила і інструкції, укладені чи прийняті вказаними залізницями. Перелік прийнятих Радою по залізничному транспорту держав-учасниць угод, правил і інструкцій додається (Додаток N 1);

у міжнародному сполучені багатосторонні, двохсторонні угоди, договори і рішення, правила і інструкції і Інструкції про порядок розподілу валютної виручки у яких беруть участь залізниці;

п. 1.2. розрахунки між залізницями держав-учасників Співдружності, Латвійської республіки, Литовської республіки, Естонської республіки здійснюються, зокрема за перевезення пасажирів; за роботу локомотивів та бригад і екіпіровку локомотивів.

Як встановлено судом ДП ОСОБА_4 залізниця надавало відповідачу ОСОБА_5 республіканському унітарному підприємству Гомельське відділення Білоруської Залізниці послуги по тяговому обслуговуванню поїздів сформованих останнім, розрахунки за які здійснювались на підставі п. п. 2.6, 2.7. Правил комплексних розрахунків між залізничними адміністраціями держав-учасників Співдружності, Латвійської республіки, Литовської Республіки, Естонської Республіки, затверджених на 12 засіданні Ради по залізничному транспорту від 10.12.1994 року.

Відповідно до п. п. 2.6, 2.7 розрахунок за надання локомотивів для маневрової роботи, спеціального рухомого складу, а також інші послуги і роботи, що виконані для іншої залізниці здійснюються по рахункам, які складаються в день виконання роботи чи послуги і висилаються залізничним адміністраціям, але не пізніше 10 числа місяця наступного за розрахунковим на підставі актів про подачу локомотивів, вагонних відомостей і інших документів, завірених прикордонними станціями обох сторін і підтверджуючих виконання роботи чи надання послуги. Розрахунки за тяглове обслуговування здійснюються на підставі відомостей про роботу локомотивів та локомотивних бригад на суміжних залізницях по встановленій формі, а також за узгодженими розрахунковими цінами за 1 годину роботи бригади і локомотива у вантажному і пасажирському русі.

Відповідно до п. п. 7.4. матеріальна відповідальність залізниць визначається на підставі наступних принципів:

а) залізниця кожної країни несе відповідальність за шкоду, спричинену з вини свого персоналу;

б) відповідальність за шкоду, яка виникла внаслідок технічних несправностей вагонів несе залізниця, яка є винуватою у технічній несправності вагону;

в) відповідальність за шкоду, спричинену внаслідок несправностей, що виникли внаслідок внутрішнього стану пасажирських вагонів, їх інвентарю з вини персоналу пасажирського потягу несе залізниця власниця пасажирських вагонів.

Установлено, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 указувала на те, що шкода, в тому числі і моральна, їй спричинена машиністом тепловозу, який є працівником ДП «ОСОБА_4 залізниця» під час виконання ним своїх трудових обов`язків. При цьому тепловоз джерело підвищеної небезпеки, також належить ДП «ОСОБА_4 залізниця».

Суд першої інстанції набув правильного висновку, що правовідносини, що мали місце між сторонами влітку 2002 року врегульовані нормами ЦК України в редакції 1963 року із змінами та доповненнями, що діяв до 01.01.2004 року.

Відповідно до ст. 450 ЦК України організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ст. 441 ЦК України в редакції 1963 року організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 455 ЦК України в редакції 1963 року в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані

відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

За своїм змістом норми, що регулюють порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки та норми, що регулюють відповідальність роботодавця за шкоду спричинену їх працівником під час виконання ним трудових обов`язків відносяться до різних правових підстав цивільно-правової відповідальності за завдання позадоговірної шкоди (різні спеціальні делікти).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних і юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Сутність заперечень відповідачів на заявлений ОСОБА_3 позов про відшкодування шкоди, полягає у визначенні належного відповідача, оскільки ані Державне підприємство «ОСОБА_4 залізниця ані Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці не заперечуючи проти суми і складових шкоди заявленої позивачем до відшкодування, одночасно не вважають себе належними відповідачами.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Володільцем ДПН може виступати як фізична, так і юридична особа, яка на відповідній правовій основі (є власником, наймачем, орендарем, підрядником, перевізником, зберігачем та ін.) володіє матеріальним об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не визнається володільцем ДПН і не відповідає безпосередньо перед потерпілим особа, яка управляла ДПН із-за виконання своїх трудових обов'язків (водій трамвайно-тролейбусного управління, автотранспортного підприємства, капітан повітряного чи морського судна, машиніст потягу та інші).

Суд першої інстанції покладаючи відповідальність за спричинену шкоду на Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці одночасно виходив з того, що дане підприємство укладало з позивачем договір перевезення, що підтверджується видачею позивачу проїзного документу № 679924, та формувало склад поїзду № 396 сполученням Гомель-Сімферополь з належних йому пасажирських вагонів, його співробітники обслуговували пасажирські вагони, а також те, що його співробітник був начальником поїзда і поїзд знаходився під його загальним керівництвом та що вказане підприємство є володільцем джерела підвищеної небезпеки пасажирського поїзду № 396 сполученням Гомель-Сімферополь.

При цьому районний суд визначаючи джерело підвищеної небезпеки поїзд керувався Інструкцією з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України, яка затверджена Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 31 серпня 2005 року N 507, відповідно до якої під «поїздом» розуміється - сформований й зчеплений склад вагонів з одним або кількома дієвими локомотивами чи моторвагонними вагонами, що мають встановлені сигнали; під «Локомотивом» розуміється - тягова самохідна машина, призначена для пересування будь-якого залізничного рухомого складу; під «Вагоном» розуміється - несамохідна одиниця рухомого складу, якою перевозять вантажі та пасажирів; під «Пасажирським поїздом» розуміється - поїзд, призначений перевозити пасажирів, багаж і пошту, сформований з пасажирських вагонів, при цьому районний суд не мотивував чому в такому випадку володільцем джерела підвищеної небезпеки є власник пасажирських вагонів (Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці) і не є власник локомотиву (ДП «ОСОБА_4 залізниця»).

Визначення «поїзд» надане в Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи на залізницях України, яка затверджена Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 31 серпня 2005 року N 507 не може застосовуватися в даному випадку для визначення власника джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену ймовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляла джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем джерела (шофер, машиніст оператор тощо).

При таких обставинах діяльність, здійснення якої створює підвищену ймовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості здійснював машиніст локомотиву, що належить ДП «ОСОБА_4 залізниця», з якою машиніст перебував у трудових відносинах.

Виходячи з правого аналізу норм ст. ст. 441 та 450 України в редакції 1963 року, вбачається, що обов`язок з відшкодування шкоди покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки водієм якого завдана шкода під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Проте в даному випадку мав місце нещасний випадок невиробничого характеру на залізничному транспорті у зв`язку із виникненням (настанням) якого проводиться обов`язкове розслідування, під час якого встановлюється причина виникнення нещасного випадку, вина осіб, чиї дії (бездіяльність) призвела до його виникнення, після чого складається ( затверджується ) акт про нещасний випадок.

Відповідно до обставин встановлених судом, які не заперечувалися сторонами, вбачається, що на час виникнення нещасного випадку з позивачем 22.08.2002 року і локомотивна бригада (машиніст та помічник машиніста) і поїзна бригада (начальник потягу та провідники) знаходилися при виконанні трудових обов`язків, при цьому локомотивна бригада знаходилася в трудових відносинах з ДП «ОСОБА_4 залізниця», а поїзна бригада з Транспортним республіканським унітарним підприємством „Гомельське відділення Білоруської залізниці.

Відповідно до Інструкції для провідника пасажирського вагону міждержавного сполучення, затвердженої на 16 засіданні Ради по залізничному транспорту 13.09.1996 року в м. Юрмала, введеної в дію з 01.01.1997 року:

п. 3.4. - при відправленні пасажирського потягу провідник зобов`язаний зачинити двері, крім провідників штабного та хвостового вагонів, які зобов`язані проводити станцію до кінця платформи ;

п. 3.5. - на лінійних станціях провідник повинен здійснювати посадку пасажирів з квитками на даний потяг незалежно від того у які вагони видані квитки і не допускати посадки і висадки пасажирів на ходу потяга (т. 1. а. с. 168-169, т. 2 а. с. 22).

Відповідно до п. 2.5 Інструкції про порядок розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру на залізничному транспорті України, запровадженої наказом Міністерства транспорту України № 117 від 08.04.1998 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 473/2913 від 22.07.1998 року розслідування поодиноких випадків проводиться протягом 5-ти днів на території станції - комісією у складі не менше трьох осіб, призначеній та очолюваній начальником станції (т.1 а. с. 194).

Відповідно до акту про нещасний випадок на транспорті від 22.08.2002 року, складеного працівниками залізничної станції ОСОБА_4 (т.1 а. с. 206), до акту № 2 про нещасний випадок на транспорті, складений 22.08.2002 року Транспортним республіканським унітарним підприємством „Гомельське відділення Білоруської залізниці вбачається, що ОСОБА_3 будучи пасажиром потягу № 396 сполученням «Гомель-Симферополь» 22.08.2002 року на ст. Миколаїв отримала травму при спробі сісти при русі потягу у вагон № 9, внаслідок чого зірвалася з поручнів і потрапила під колеса потягу (т. 1 а. с. 30).

Відповідно до акту № 3 службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті, складеного комісією на чолі з в. о. начальника залізничної станції ОСОБА_4 27.08.2002 року, затвердженого 30.08.2002 року вбачається, що причиною нещасного випадку 22.08.2002 року на ст. Миколаїв з пасажиром потягу № 396 сполученням «Гомель-Симферополь» ОСОБА_3 є особиста необережність потерпілої, порушення вимог п. 3.4. ЦЛ-0016 провідниками потягу № 396 , порушення п. 4 .18. ЦЗ-1-13 начальником пасажирського потягу № 396. Працівники ст. Миколаїв, вокзалу ОСОБА_4, локомотивної бригади ТЧ-10 до нещасного випадку не причетні (т. 1 а. с. 29).

Відповідно до протоколу оперативної наради при в. о. начальника станції ОСОБА_4 залізниці № 12 від 26.08.2002 року причиною нещасного випадку 22.08.2002 року на ст. Миколаїв з пасажиром потягу № 396 сполученням «Гомель-Симферополь» ОСОБА_3 є особиста необережність потерпілої та супутніми причинами порушення провідниками потягу № 396 вимог п . 3.4. ЦЛ-0016, який передбачає, що при відправленні пасажирського потягу провідник повинен зачинити двері, крім штабного і хвостового вагонів, а також порушення начальником пасажирського потягу № 396 п. 4 .18. ЦЗ-1-13 посадової інструкції начальника пасажирського потягу про обов`язкове оголошення по голосно-мовному зв`язку про скорочення стоянки при запізненні потягу (т. 2 а. с. 31-32).

Як вбачається з маршруту-списку поїзної бригади потягу № 396 сполученням «Гомель-Симферополь» з 22.08.2002 року до 25.08.2002 року провідником вагону № 10 зазначений "ОСОБА_9Н.", провідником вагонів № 9-10 зазначено "ОСОБА_10Л.", провідником вагону № 9 зазначено "ОСОБА_11В." (т. 1 а. с. 204 ).

Отже пасажирських вагонів у потязі № 396 сполученням «Гомель-Симферополь» у період з 22.08.2002 року до 25.08.2002 року було десять.

Відповідно п. п. 3.4., 3.5. Інструкції для провідника пасажирського вагону міждержавного сполучення, затвердженої на 16 засіданні Ради по залізничному транспорту 13.09.1996 року в м. Юрмала, введеної в дію з 01.01.1997 року при відправленні пасажирського потягу провідник зобов`язаний зачинити двері, крім провідників штабного та хвостового вагонів, які зобов`язані проводити станцію до кінця платформи та не допускати посадки і висадки пасажирів на ходу потяга.

Втім актами службового розслідування в тому числі і того, що складений білоруською стороною (т. 1 а. с. 30 ) вбачається, що потерпіла намагалася сісти при русі потягу у вагон № 9, двері якого виходячи із обставин справи не були зачиненими. Втім вагон № 9 не був хвостовим і тому провідниками потягу порушені п. 3.4. і п. 3.5 Інструкції для провідника пасажирського вагону міждержавного сполучення, затвердженої на 16 засіданні Ради по залізничному транспорту 13.09.1996 року в м. Юрмала, введеної в дію з 01.01.1997 року.

Само по собі посилання в акті № 3 службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті, складеного комісією на чолі з в. о. начальника залізничної станції ОСОБА_4 27.08.2002 року, затвердженого 30.08.2002 року на порушення провідниками потягу № 396 вимог п. 3.4. ЦЛ-0016, начальником пасажирського потягу № 396 п. 4 .18. ЦЗ-1-13 не спростовує правильність встановлених комісією обставин нещасного випадку і причин його виникнення серед яких у якості супутніх вбачається порушення поїзною бригадою своїх посадових обов`язків передбачених Інструкцією для провідника пасажирського вагону міждержавного сполучення, затвердженої на 16 засіданні Ради по залізничному транспорту 13.09.1996 року в м. Юрмала, вимоги якої ідентичні вимогам п . 3.4. ЦЛ-0016 та п. 4 .18. ЦЗ-1-13.

Чинність актів про нещасний випадок 22.08.2002 року із ОСОБА_3 на ст. Миколаїв Одеської залізниці у встановленому порядку не оспорювалася.

Судова колегія вважає встановленим порушення провідниками потягу № 396 сполученням «Гомель-Симферополь» при відправленні 22.08.2002 року зі станції ОСОБА_4 п. п. 3.4. та 3.5. Інструкції для провідника пасажирського вагону міждержавного сполучення, затвердженої на 16 засіданні Ради по залізничному транспорту 13.09.1996 року в м. Юрмала, що разом із особистою необережністю потерпілої призвело до нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті.

Таким чином, володільцем джерела підвищеної небезпеки локомотиву і давачем послуг з тягового обслуговування складу з пасажирських вагонів є ОСОБА_4 залізниця, екіпаж якої керував локомотивом перебуваючи у трудових відносинах з роботодавцем.

Проте, пасажирські вагони перебувають у власності ОСОБА_5 республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниці, з яким начальник потягу і провідники (поїзна бригада) знаходилися на час виникнення нещасного випадку у трудових відносинах.

Отже, отримавши сигнал, що дозволяє початок руху, машиніст локомотиву привів у рух потяг. Після початку руху і набранням потягом швидкості ~ 12 км./г. потерпіла разом із супутницею будучи пасажирами даного потягу вибігли на платформу ст. Миколаїв і спробували сісти на потяг, що рухався, при цьому супутниці потерпілої це вдалося, а потерпілій ні, так як вона зірвалася під колеса потягу. З пояснення потерпілої ОСОБА_3 від 25.08 2002 року вбачається, що вона стрибнула на площадку одного із вагонів, двері якого були відкриті і де був присутнім чоловік у формі провідника, який протягнув руки і крикнув, що піймає її, але не втримав і вона впала під колеса потягу (т. 2. а. с. 29).

Приймаючи до уваги, що актами про нещасний випадок невиробничого характеру на залізничному транспорті встановлено порушення провідниками та начальником потягу п. п. 3.4., 3.5. Інструкції для провідника пасажирського вагону міждержавного сполучення, затвердженої на 16 засіданні Ради по залізничному транспорту 13.09.1996 року в м. Юрмала, введеної в дію з 01.01.1997 року, що разом із особистою необережністю потерпілої призвело до нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті, внаслідок якого спричинено шкоду її здоров`ю, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про покладення відшкодування шкоди позивачці на Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці, оскільки поїзна бригада, вина якої у порушенні правил безпеки встановлена, перебувала у трудових відносинах з даним підприємством.

Вирішуючи позов і застосовуючи до спірних правовідносин і положення ст. 450 ЦК України в редакції 1963 року (відповідальність за шкоду завданої джерелом підвищеної небезпеки) та одночасно виходячи з того, що шкоду завдано працівниками ОСОБА_5 республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниці при виконанні ними своїх трудових обов`язків, районний суд не врахував, що Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці в даному випадку не є володільцем джерела підвищеної небезпеки і має відповідати за шкоду потерпілій, як роботодавець, вина працівників якого у порушенні посадових обов`язків і правил безпеки, що призвело до нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті, встановлена і не спростована належними доказами.

Тому з мотивувальній частини рішення районного суду слід виключити у якості правової підстави обґрунтування посилання на ст. 450 ЦК України в редакції 1963 року щодо покладення на Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці відшкодування матеріальної шкоди, як на володільця джерела підвищеної небезпеки.

В засіданні судової колегії представник позивача пояснив, що ОСОБА_3 отримала після нещасного випадку 280000 білоруських рублів (~ 800 грн.), але дана страховка виплачена у зв`язку із добровільним страхуванням потерпілою безвідносно до купівлі залізничного квитка на потяг № 396 сполученням «Гомель-Симферополь». Тобто пасажирське перевезення ОСОБА_3 перевізником застраховано не було.

Як вбачається з проїзного документу на ім`я ОСОБА_3 на потяг № 396 сполученням «Гомель-Симферополь» 22.08.2002 року вартість квитка складає 28147 білоруських рублів, з яких тариф 28147 білоруських рублів + страховка 0 (т. 1. а. с. 31).

При таких обставинах районним судом при визначенні суми відшкодування з Транспортним республіканським унітарним підприємством „Гомельське відділення Білоруської залізниці обґрунтовано не прийнято до уваги сплачене ОСОБА_3 страхове відшкодування, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що відповідачем було застраховано перевезення пасажира ОСОБА_3

Крім того з копії відповіді ЗАТ «ТАСК» від 02.09.2003 року про виплату 04.01.2003 року ОСОБА_3 страхового відшкодування внаслідок нещасного випадку 280000 білоруських рублів, не вбачається, що дана виплата здійснена ОСОБА_3, внаслідок страхування її як пасажира перевізником. Зазначена у якості додатку до даної відповіді копія страхового полісу ТА № 2365945 до матеріалів справи представником ОСОБА_5 республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниці не додана, що в сукупності з оглянутою копією проїзного документа про не включення до його вартості страхового збору, не спростовує пояснень представника позивача ОСОБА_3

Відповідно до ст. 454 ЦК України в редакції 1963 року якщо груба необережність самого потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а при вині заподіювача шкоди і залежно від ступеня його вини) розмір відшкодування, якщо інше не передбачено законом Союзу РСР, повинен бути зменшений або у відшкодуванні шкоди повинно бути відмовлено.

Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, заподіяної громадянином, залежно від його майнового стану.

Відповідно до ст. 455 ЦК України в редакції 1963 року в разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані

відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Судова колегія надає правовий аналіз вказаним нормам і вважає, що за смислом норм ст. ст. 454 та 455 ЦК України в редакції 1963 року вина потерпілої не може бути врахована, як підстава зменшення або звільнення від відповідальності, оскільки матеріальна шкода, заявлена позивачем до відшкодування складається з витрат на санаторно-курортне лікування в сумі 14192 грн., витрати, понесенні позивачем на придбання необхідних лікарських засобів, у гривневому еквіваленті за курсом НБУ України, становлять 112 847 гривень та сума втраченого заробітку в результаті пошкодження здоровя, із ступенем втрати працездатності 80% та 70%, за період з 01.12.2002 року по 01.11.2010 року в сумі 14823 гривень, а всього на загальну суму 141862 грн. (14192+112847+14823). При цьому відповідачі не оспорювали сам розмір заявлених вимог про відшкодування шкоди.

Справедливість даної правової позиції знайшла відображення і в аналогічних нормах діючого ЦК України (ст. ст. 1193, 1195).

Відповідно до ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Оскільки встановлено вину працівників ОСОБА_5 республіканського унітарного підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці у виникненні нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті, внаслідок чого позивач залишилася у 22 роки без ноги і отримала інвалідність безстроково, то районний суд набув правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди, яка судом визначена, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості в розмірі 35000 гривень., що на думку судової колегії є справедливим і відповідає обставинам справи.

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці не є володільцем джерела підвищеної небезпеки та про те, що начальник потягу безпосередньо не керує діями локомотивної бригади, яка знаходиться в трудових відносинах з ДП «ОСОБА_4 залізниця» - власника локомотиву тому рішення районного суду підлягає зміні в частині виключення з мотивувальної частини рішення у якості правової підстави обґрунтування посилання на ст. 450 ЦК України в редакції 1963 року щодо покладення на Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці відшкодування матеріальної шкоди, як на володільця джерела підвищеної небезпеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд при ухваленні рішення і покладенні обов`язку відшкодувати шкоду засновував свою позицію, що Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці є перевізником і тому не міг розглядати даний позов, який підсудний суду республіки Білорусь, не можуть бути взятими до уваги, оскільки суд першої інстанції правильно вважав, що апелянт надавав пасажиру ОСОБА_3 послуги перевезення, але ухвалюючи рішення про відшкодування шкоди суд виходив з правових підстав відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки чиї працівники разом із самою потерпілою винні у виникненні нещасного випадку на транспорті, внаслідок якого позивачці спричинено шкоду здоров`ю та моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги про те, що компетентними судами республіки Білорусь встановлено, що шкода здоров`ю позивача спричинена джерелом підвищеної небезпеки тепловозом, володільцем якого є ОСОБА_4 залізниця і таким чином відсутня вина ОСОБА_5 республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниціу спричиненні здоров`ю потерпілої є неспроможними, оскільки закриття провадження у справі компетентними судами республіки Білорусь обумовлено вимогою ст. 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам, підписаної у м. Мінськ 22.01.1993 року, відповідно до якої обов`язки з відшкодування шкоди крім таких, що випливають з договорів і інших правомірних дій, визначаються за законодавством сторони, на території якої мало місце дія чи інша обставина, яка послужила підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Шкоду потерпілій спричинено на території України, тому справа про відшкодування шкоди підсудна компетентному суду України. При цьому ухвалою судової палати по цивільним справам Гомельського обласного суду республіки Білорусь від 22.06.2004 року ухвала суду Новобеліцького району м. Гомеля залишена без змін та виключено з мотивувальної частини вказівку про вину (відсутність вини) ОСОБА_3, бригади, яка обслуговувала потяг і про оцінку доказів в цій частині. Дана ухвала обласного суду залишена без змін Верховним судом республіки Білорусь (т.1 а. с. 47-49).

Інші доводи, які б спростовували висновки рішення суду першої інстанції і надавали б підстави для скасування рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

На підставі наведеного судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з виключенням з мотивувальної частини рішення у якості правової підстави обґрунтування посилання на ст. 450 ЦК України в редакції 1963 року щодо покладення на Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці відшкодування матеріальної шкоди, як на володільця джерела підвищеної небезпеки. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника транспортного республіканського унітарного підприємства „Гомельське відділення Білоруської залізниці - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2013 року змінити та виключити з мотивувальної частини рішення у якості правової підстави обґрунтування посилання на ст. 450 ЦК України в редакції 1963 року щодо покладення на Транспортне республіканське унітарне підприємство „Гомельське відділення Білоруської залізниці відшкодування матеріальної шкоди, як на володільця джерела підвищеної небезпеки.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

ОСОБА_12