Справа №2-445/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2013 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Лєдньова Д.М.

секретаря Зубрицької Т.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу від 21.03.2008 року недійсним, визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що 21.03.2008 року позивач під впливом обману та замовчування з боку відповідача ОСОБА_2 істотних обставин, які могли вплинути на волевиявлення сторонни, уклала договір купівлі-продажу ? частини багатофункціонального комплексу з кафе та приміщеннями готельного типу, дозвілля, фізкультурно-оздоровчого призначення, загальною площею 923,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Черняховського, 106.

Позивач зауважує, що згідно договору дарування від 15.05.2003 року вони із відповідачем отримали у власність в рівних частках (по ? кожний) нежиле приміщення літ. А, а саме: приміщення першого поверху, другого поверху, третього поверху, площею 964,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Черняховського, 106.

В подальшому, за наслідками проведення реконструкції приміщень, що здійснено без погодження з позивачем, 30.07.2004 року державною технічною комісією видано акт про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації. Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 26.08.2004 року вказаний акт затверджено, 10.11.2005 року співвласниками отримано свідоцтво про право власності.

В позові зазначено, що під час укладення договору продавець мав впевненість про те, що здійснює відчуження нежилого приміщення без визначення статусу. Зі змісту договору купівлі-продажу від 21.03.2008 року, з яким позивач ознайомилась згодом, вбачається, що позивач передала у власність ? частини багатофункціонального комплексу з кафе та приміщеннями готельного типу, дозвілля, фізкультурно-оздоровчого призначення, загальною площею 923,1 кв.м.

У звязку з наведеним податковими органами предявлено вимоги про сплату податків у звязку із отриманням доходів.

Позивач посилається на положення ст.ст. 215, 203 ЦК України як невідповідність внутрішній волі волевиявленню сторони при укладенні договору купівлі-продажу, а також положення ст. 230 ЦК України як існування обману.

При цьому позивач зазначає, що перебувала із відповідачем в дружніх стосунках, після певних непорозумінь вирішила здійснити відчуження своєї частки на користь відповідача.

Скориставшись укладеннями здоровя позивача, зокрема її поганим зором, відповідач замовчила істотні обставини. Так, з часу набуття права власності приміщення змінило правовий статус, згідно технічної документації також зазнала змін площа обєкта нерухомості.

У звязку з наведеним, позивач просить визнати договір купівлі-продажу від 21.03.2008 року недійсним, визнати право власності за ОСОБА_1 на ? частини багатофункціонального комплексу з кафе та приміщеннями готельного типу, дозвілля, фізкультурно-оздоровчого призначення, загальною площею 923,1 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Черняхівського, 106.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, зауважив, що обєкта нерухомості площею 923.1 кв.м. взагалі не існує. Договір щодо його відчуження не може визнаватись чинним. Відсутність вільного волевиявлення, а також ущімлення прав при визначенні обсягу відчужуваного (площі), вважає порушенням інтересів особи, просив позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив.

15.05.2003 року на підставі договору дарування сторони набули право власності в розмірі ? частини кожна на нежиле приміщення літ. А, а саме: приміщення першого поверху, другого поверху, третього поверху, площею 964,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Черняхівського, 106.

30.07.2004 року державною технічною комісією видано акт, за змістом якого реконструкцію нежитлових приміщень, загальною площею 875,2 кв.м. по вул. Черняховського, 106 в м. Житомирі, а саме: багатофункціонального комплексу з кафе та приміщеннями готельного типу, дозвілля, фізкультурно-оздоровчого призначення, прийнято до експлуатації.

Рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 26.08.2004 року вказаний акт затверджено.

10.11.2005 року видане свідоцтво про право власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 в рівних частках на обєкт нерухомості, який розташовано в м. Житомирі, во вул. Черняховського, 106.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно зареєстровано права на багатофункціональний комплекс з кафе та приміщеннями готельного типу, дозвілля, фізкультурно-оздоровчого призначення за адресою: м. Житомир. вул. Черняховського, 106.

21.03.2008 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 як продавець передала в власність ОСОБА_2 ? частини багатофункціонального комплексу з кафе та приміщеннями готельного типу, дозвілля, фізкультурно-оздоровчого призначення загальною площею 923,1 кв.м. за адресою: м. Житомир, вул. Черняховського, 106. Вартість частини приміщення визначено сторонами в 506 003,00 грн.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини, надані сторонами докази на їх підтвердження та спростування, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У відповідності до ч.1.2 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З аналізу вказаної норми, зокрема з урахуванням посилань на ст. 229 ЦК України, вбачається, що обставини, які навмисно замовчує сторона, повинні мати істотне значення. Істотними значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як зауважив Пленум Верховного Суду України у практиці розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність

другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За положеннями даної норми мета та наслідки укладення договору купівлі-продажу є суттєво відмінними для продавця та покупця.

Істотними обставинами при укладенні такого правочину для відчужувача є: вартість, оскільки саме з такою категорією повязує законодавець права продавця, та інші умови, які сторони визначили як істотні.

За змістом позовної заяви, а також поданих учасниками пояснень, не вбачається виникнення спору саме щодо дійсної вартості обєкта нерухомості на день укладення договору.

Як зауважив Верховний Суд України у практиці розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними не має правового значення помилка, допущена при розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд звертає увагу, що згідно звіту про оцінку майна нежитлового приміщення (багатофункціональний комплекс) за адресою: м. Житомир, вул. Черняховського, 106, де замовником визначено ОСОБА_1, вартість обєкта склала 1012006 грн. Саме половину зазначеної суми визначено в договорі купівлі-продажу як вартість 1/2 частини май на.

Помилка у визначенні правового статусу обєкта не може визнаватись суттєвою обставиною, яка могла перешкоджати укладенню договору.

Розбіжності у визначенні загальної площі обєкту за технічною документацією, а також за рішенням Житомирської міської ради про затвердження акту про готовність обєкта до експлуатації, також не може за даних обставин вважатись істотною обставиною. Будь-які вимоги про скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування свідоцтва про право власності, позивачем не заявлено.

Крім того, суд вважає необхідним зауважити, що у відповідності до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Саме в обовязок власника покладено необхідність свідомого та добросовісного утримання майна.

У відповідності до вимог Закону України Про нотаріат, п. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 N 20/5 нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Приймаючи до уваги висновок суду про відсутність невірного сприйняття позивачем істотних обставин, повязаних із укладенням договору купівлі-продажу, не може бути доведеним обман як умисел особи на введеня іншої сторони в оману щодо таких обставин. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суду не надано доказів, що підтверджують навмисне введеня в оману позивача щодо обставин, які мають істотне значення, відтак вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним не підлягають до задоволення.

Крім того, не підлягає до задоволення також вимога про визнання права власності на майно, оскільки положеннями ст. 216 ЦК України встановлено інший спеціальний порядок відновлення порушеного права.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу від 21.03.2008 року недійсним, визнання права власності на майно.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Д.М.Лєдньов