АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-913/11 Головуючий в 1-ій інстанції - Нізік О.В.
Провадження 22ц/774/56/13 Доповідач - Волошин М.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2013 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Крикун А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: виконавчий комітет Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно, поділ в натурі частки домоволодіння між співвласниками та визначення порядку користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ВК Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно, поділ в натурі частки домоволодіння між співвласниками та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2012 року задоволено частково.

Виділено в натурі ОСОБА_2 та визнано за нею право приватної власності на частку у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. А-1 - 1-1 коридор (4,0 кв.м.), 1-Й комору (1,8 кв.м.), 1-1 - коридор (5,1 кв.м.), 1-4 житлову кімнату (12,9 кв.м.), 1-5 житлову кімнату (6,1 кв.м.) разом 29,9 кв.м. з відповідними надвірними спорудами.

Виділено в натурі ОСОБА_3 та визнано за нею право приватної власності на частку у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. А-1 - 1-2 -кухню (6,8 кв.м.), 1-3 житлову кімнату (19,8 кв.м.) разом 26,6 кв.м. з відповідними надвірними спорудами.

Припинено спільну часткову власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно нерухомого майна домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію у сумі 15609 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судових витрат суму у розмірі 123 грн. 95 коп.

В решті заявлених позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду змінити в частині відмови в задоволенні позовних вимог стосовно встановлення порядку користування земельною ділянкою та розподілу судових витрат та задовольнити ці вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, оскільки судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, з урахуванням того, що вона приймала участь у побудові спірного домоволодіння і їй має належати не менше 60 відсотків цього володіння та має бути виділено в користування не менше 60 відсотків земельної ділянки, на якій розташовано домоволодіння.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та вважає за можливе задовольнити частково апеляційну скаргу ОСОБА_3, виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку N 122 по вулиці Юності у місті Дніпропетровську.

Домоволодіння належить сторонам на праві спільної часткової власності в таких частках:

- 1/2 домоволодіння належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 квітня 2009 року, зареєстрованого державним нотаріусом в реєстрі за N3-1056 (спадкова справа N 1057/2008), та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 жовтня 1995 року, зареєстрованого державним нотаріусом в реєстрі за N 2-2410 (спадкова справа N 328/95р.);

-1/2 домоволодіння належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 жовтня 1995 року, зареєстрованого державним нотаріусом в реєстрі за N 2-2410 (спадкова справа N 328/95р.) та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13 листопада 1996 року, зареєстрованого державним нотаріусом в реєстрі за N 4-1735.

Відмова суду першої інстанції в задоволенні заявленої вимоги про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за законом по 1/2 частині кожній на самочинно збудовані споруди: прибудову а-І до житлового будинку А-І площею 6,3 кв.м., літню кухню "Б" площею 13,8 кв.м, сарай "Г" площею 17,4 кв. м., в домоволодінні АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є обґрунтованою, виходячи з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від від 30.05.2008 року, з відповідними змінами та доповненнями, зокрема, роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

В ч. 2 ст. 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст.376 ЦК, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК).

Крім того, у пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" від 30 березня 2012 року № 6 роз'яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

У пункті 27 цієї постанови зазначено, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що на час смерті за ОСОБА_4 право власності на прибудову а-І до житлового будинку А-І площею 6,3 кв.м., літню кухню "Б" площею 13,8 кв.м, сарай "Г" площею 17,4 кв. м., в домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровано не було, вказані господарсько-побутові будівлі й споруди є приналежністю головної речі (спірного домоволодіння), суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що право на вказане нерухоме майно не увійшло до складу спадщини ОСОБА_2 та ОСОБА_3, тому в порядку спадкування за законом за позивачкою та відповідачкою не може бути визнано право власності на це майно.

Рішення суду першої інстанції в частині розподілу спірного домоволодіння підлягає скасуванню з наступних підстав.

Розподіляючи між сторонами домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до одного з запропонованих варіантів в експертному висновку судової будівельно-технічної експертизи №1279/1280-11 від 12 липня 2012 року, суд першої інстанції не врахував, що такий поділ передбачає переобладнання домоволодіння, для його здійснення необхідно узгодити перепланування будинку у встановленому законом порядку, а саме: отримати дозвіл ВК Красногвардійської у м. Дніпропетровську ради та узгодити перепланування будинку з заінтересованими організаціями.

Крім того, відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" при поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає.

Суд першої інстанції помилково не зазначив в резолютивній частині рішення яку частку в будинку складає та частина будинку, яка виділяється кожному із співвласників, що не відповідає положенням ст. 215 ЦПК України щодо вимог до резолютивної частини рішення, яка повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні висновки по суті.

Крім того, припиняючи спільну часткову власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відносно спірного домоволодіння суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

З урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи, на виконання вимог ст.152 ЖК України, апеляційний суд відповідно до заявлених у справі вимог запропонував сторонам звернутися до відповідних органів для отримання висновків про допустимість переобладнань, пов'язаних з поділом спірного домоволодіння згідно варіантів запропонованих в експертних висновках судової будівельної експертизи №1279/1280-11 від 12.07.2012 року та №3426/3427-12 від 26.09.2012 року.

Згідно відповіді ВК Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради від 26 листопада 2011 року надання дозволу можливе лише в разі надання ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради висновку щодо можливості або неможливості здійснення переобладнань.

Листом ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради №07/18-131 від 19 грудня 2012 року повідомлено, що законодавством України не визначено іншої процедури узгодження переобладнання домоволодіння окрім процедури надання будівельного паспорта забудови земельної ділянки або надання містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок.

Окремою ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2013 року до відома Дніпропетровської міської ради доведено про необхідність виконання вимог ст.152 ЖК України та вжиття відповідних заходів для належного виконання вказаної статті.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2013 року Дніпропетровській міській раді відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на окрему ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2013 року на підставі п.5 ч.4 ст.328 ЦПК України.

Згідно листа Дніпропетровської міської ради №7/11-1124 від 08 липня 2013 року повідомлено, що відповідно до п.1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року, зареєстрованим Міністерством юстиції України 25 серпня 2005 року за №927/11207 та п.4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572, переобладнання та перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Для розгляду питання щодо надання дозволу про можливість переобладнання та перепланування спірного будинку АДРЕСА_1 зацікавлені особи повинні звернутися із заявою та необхідним переліком документів до виконавчого комітету.

В свою чергу, для можливості отримання такого дозволу ВК Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради вказав на необхідність отримання від ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради висновку щодо можливості або неможливості здійснення переобладнань.

В судовому засіданні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції спеціаліст ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради Нікон В.В. повідомив, що процедура узгодження можливості переобладнання та перепланування передбачає звернення всіх співвласників спірного домоволодіння з відповідною заявою до ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради, без згоди іншого власника таке узгодження не вбачається можливим.

Натомість сторони для вирішення спору та узгодження переобладнань з такою заявою не звертаються, ОСОБА_3 як співвласниця спірного домоволодіння не погоджується звертатися з заявою про узгодження переобладнань, не дивлячись на те, що за її клопотанням апеляційним судом Дніпропетровської області проведено додаткову судову будівельну-технічну експертизу, висновком якої також передбачено переобладнання спірного домоволодіння.

Таким чином, на виконання ст.10 ЦПК України, ст.152 ЖК України апеляційний суд на протязі року вживав всі можливі заходи для вирішення спору між сторонами, сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи та здійсненню прав сторін.

Всупереч ст.ст. 57, 60 ЦПК України сторонами не надано необхідних документів на обґрунтування вимог і заперечень.

Висновки суду першої інстанції в частині відмови надання в користування сторонам земельної ділянки ґрунтуються на вимогах закону.

Так, згідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Із роз'яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" за № 7 від 16 квітня 2004 року, вбачається, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Під час розгляду справи сторони не поставили питання про проведення відповідної експертизи для визначення можливих варіантів користування земельною ділянкою.

Крім того, встановлено та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, що земельна ділянка співвласниками домоволодіння не приватизована, ні за ким із сторін та спадкодавців сторін не зареєстрована, правовстановлюючі документи на земельну ділянку у сторін відсутні, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині .

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині поділу домоволодіння в натурі та визнання права власності, припинення спільної часткової власності, стягнення грошової компенсації, розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2012 року в частині поділу домоволодіння в натурі та визнання права власності, припинення спільної часткової власності, стягнення грошової компенсації, розподілу судових витрат - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: виконавчий комітет Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради про поділ в натурі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та визнання права власності - відмовити.

Судові витрати у справі покласти на позивача - ОСОБА_2.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Судді: