АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
2013 рік Доповідач - Шахова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Охневській Т.В .

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом та вказував, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 8 липня 1993 року він разом з відповідачами є співвласником квартири АДРЕСА_1. Квартира знаходиться у спільній сумісній власності і оригінал свідоцтва про право власності знаходиться у когось з відповідачів,які не допускають його до квартири та не бажають поділити квартиру, а тому він позбавлений права володіти своєю часткою квартири. З посиланням на вказані обставини просив визнати за ним право власності на частину спірної квартири.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року ОСОБА_1.в задоволені позову відмовлено з підстав обрання невірного способу захисту порушеного права та відсутності доказів на підтвердження своїх вимог.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його вимог.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, що висновки суду не відповідають обставинам справи і відсутність домовленості між співвласниками щодо користування спірною квартирою та факт чинення позивачу перешкод у користуванні квартирою було встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2013р.,яким його вселено в спірну квартиру та виділено у користування одну з кімнат. Проте в добровільному порядку відповідачі виконувати це рішення не бажають. Цим же рішенням суду підтверджується і факт невизнання відповідачами права власності позивача на частку в спільному сумісному майні. Щодо відсутність у позивача доступу до правовстановлюючого документу на спірну квартиру свідчить постанова державного нотаріуса 11-ї Київської державної нотаріальної контори, якою позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частину квартири, оскільки ним не було надано оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру. Вищевикладене свідчить про конфліктну ситуацію, яка виникла між позивачем та відповідачами, та про неможливість позивача здійснювати реалізацію свого права власності на частину спірної квартири без наявності у нього правовстановлюючого документу на частину квартири, власником якої він є. Крім цього вважає апелянт, судом застосовані норми матеріального права, які не поширюються на дані правовідносини та не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи,які беруть участь у розгляду справи в судове засідання не з'явилися. Про місце та час розгляду справи, відповідно до ст.ст.74.76 ЦПК України, повідомлені належно, причини неявки в судове засідання не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 08.07.1993 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_1 та ОСОБА_6.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_8 і 5.02 2013 року він звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, але 18 04.2013 року державним нотаріусом Одинадцятої київської нотаріальної контори йому було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку з не наданням оригіналу правовстановлюючого документу на спірну квартиру.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позову суд виходив з того, що на підтвердження своїх доводів позивач не надав доказів того, що його право на частку в спільному сумісному майні будь-ким не визнається або оспорюється то того, що правовстановлюючий документ на квартиру ним втрачено і відсутня можливість його одержання чи відновлення, в той час, як вважав суд, цей документ не втрачено і він знаходиться у інших відомих позивачу осіб.

Однак погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх на порушення норм процесуального права, яке полягає в неповному з'ясуванні обставин справи, що призвело до порушення матеріального права та у зв'язку з чим рішення не можна визнати законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до загальних положень цивільного права, позови про визнання права власності заявляються як у випадку спірності правовідносин сторін із приводу майна, які є відносними, так і внаслідок реалізації абсолютних прав на спірне майно. Тобто, позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли інші особи не визнають належності йому цього майна або коли унеможливлюється реалізація позивачем свого права власності.

У випадку, коли підставою для подання позову про визнання права виступає відсутність правовстановлюючих документів на майно, таке право можна буде вважати остаточно захищеним з моменту видачі відповідних правовстановлюючих документів спеціально уповноваженими органами.

Як вбачається на підтвердження своїх доводів щодо відсутності правовстановлюючого документу на квартиру АДРЕСА_1, позивач ОСОБА_1 надав постанову державного нотаріуса Одинадцятої київської нотаріальної контори про відмову йому у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку відсутністю у нього оригіналу правовстановлюючого документу на вказану квартиру та рішення Апеляційного суду м. Києва від 18 вересня 2013 року, яким також встановлено, що ОСОБА_1 не має можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом, оскільки відповідачі не дають йому свідоцтво про право власності на квартиру.

Зазначеним рішенням суду встановлено також факт невизнання відповідачами права власності позивача на частку в спільному сумісному майні,відсутність домовленості між співвласниками щодо користування спірною квартирою та факт чинення йому перешкод у користуванні та вселено його в спірну квартиру та виділено користування одну з кімнат. Проте в добровільному порядку відповідачі виконувати це рішення не бажають, а тому позивач був вимушений звернутися до державної виконавчої служби для примусового виконання цього рішення, про що свідчить його заяви.

У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищенаведені обставини свідчить про конфліктну ситуацію, яка виникла між позивачем та відповідачами, та про неможливість позивача здійснювати реалізацію свого права власності на частину спірної квартири без наявності у нього правовстановлюючого документу на частину квартири, власником якої він є, з урахуванням чого у суду першої інстанції не було підстав для висновків про відсутність з його боку доказів на підтвердження своїх доводів.

Як визначається судовою практикою розгляду даної категорії справ, у випадках, коли вимога про визнання права власності є передумовою для досягнення позивачем кінцевої мети позову, а саме, отримання офіційного підтвердження свого права відповідними правовстановлюючими документами, задля реалізації абсолютних прав на спірне майно, суд не повинен відмовляти в задоволенні такого позову з тих підстав, що відповідачі не претендують та не оспорюють право власності позивача, щодо нерухомого майна.

З огляду на викладене, звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом є єдино вірним та можливим для нього способом вирішення питання щодо поновлення правовстановлюючого документу.

Згідно ст.391 ЦК України, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню,а рішення суду першої інстанції ,відповідно до ст. 309 ЦПК України скасуванню та ухваленню нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303,304,307, 309,313-317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді