_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/2529/13-ц
Провадження № 2/520/2754/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2013 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2013 року позивач звернулась з позовом до суду та просила ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 8 760 328 (вісім мільйонів сімсот шістдесят тисяч триста двадцять вісім) гривень, а також стягнути з відповідачів судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що 16 січня 2013 року відповідач ОСОБА_2 взяла в неї в борг на сімейні потреби грошові кошти у розмірі 323 000 доларів США, за однією розпискою та 773 000 доларів США за другою строком до 01.07.2013 року, або за домовленістю сторін за 14 днів по попередженню. Однак, не зважаючи на неодноразові звернення, до теперішнього часу відповідач ОСОБА_2 не виконує свої боргові зобовязання, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Представник позивача в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав, в його задоволенні просив відмовити повністю .

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні просив відмовити в задоволені позову в частині солідарного стягнення заборгованості з його довірителя, вказуючи на те, що ОСОБА_3 про факт написання розписок відомо не було.

Розглянувши поданий позов, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Правовідносини по справі є цивільно-правовими та врегульовані Цивільним Кодексом України.

Як встановлено у судовому засіданні, 16.01.2013 року відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти у розмірі 323 000 доларів США, про що власноруч написала розписку (а.с. 4).

Крім того, у цей же день відповідач ОСОБА_2В отримала від позивача грошові кошти у розмірі 773 000 доларів США, про що також написала розписку (а.с. 5).

Боргове зобовязання відповідно до розписок відповідач зобовязувалась виконати до 01липня 2013 року, або за домовленістю сторін за 14 днів за попередженням.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу.

Згідно пояснень представника позивача свої зобовязання за договором його довіритель виконала у повному обсязі, а саме передала відповідачу ОСОБА_2 гроші у загальному розмірі 1 096 000 доларів США, а відповідач зобовязалась повернути гроші після закінчення дії договорів, однак свої зобов`язання не виконала, гроші не повернула.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк.

У разі порушення зобов'язання відповідно до ст.611 ЦК України настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні, відповідачі ухиляються від виконання свого зобов`язання по поверненню боргу, а письмові претензії про дострокове повернення грошових коштів по договору позики грошей залишаються проігнорованими.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлено договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно вимог ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов'язані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У судовому засіданні встановлено та не оспорювалось сторонами, що на час укладення договору позики від 16 січня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серії 1-ЖД № 125867.

Відповідно до змісту ч.6 та ч.9 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Як визначено ч.2 ст.54 та ч.3 ст.55 СК України, усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності, дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Згідно з змістом ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12.09.2012р. за №6-88цс12 - договір укладений однім із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї.

Статтею 60 СК України, п.3 ст. 368 ЦК України визначається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до п.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї то гроші, інше майно які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд вважає, що оскільки договір позики був укладений відповідачкою ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, так як остання займалась підприємницькою діяльністю та відповідно до пояснень позивачки брала данні грошові на розвиток бізнесу, то відповідач ОСОБА_3 також повинен відповідати за його погашення.

Представником відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні не доведено факт того, що ОСОБА_2 отримала данні грошові кошти не на потреби сімї, а від так вимоги до ОСОБА_3 є правомірними.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобовязань відповідача позивачем були надані боргові розписки, оригінали яких були оглянуті у судовому засіданні (а.с. 6,7).

Суд приймає данні розписки в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового забовязання, так як відповідачі даний факт жодним чином не спростували.

Більш того, у своїх запереченнях на поданий позов представник ОСОБА_2 підтвердив те, що відповідач раніше, ще до 16 січня 2013 року позичала у ОСОБА_1 грошові кошти у доларах США з умовою сплати відсотків, однак, боргові розписки від 16.01.2013 року написала будучи хворою та під тиском позивачки без фактичного отримання грошових коштів.

Але суд критично ставиться до таких тверджень, так як вони не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, та звертає увагу на те, що відповідачі не скористались своїм правом та не звернулись до суду з зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним з підстав того, що розписки написані не самою ОСОБА_4, чи з підстав, передбачених ст. 225, 229, 230, 231 ЦК України.

Крім того, при вирішенні спору по суті суд враховує те, що ні відповідачі ні їх представники у судовому засіданні не заперечували оригінальність підпису відповідача ОСОБА_2, а з клопотанням про призначення судово-почеркознавчої експертизи звернулись лише через 8 місяців після відкриття провадження у справі, в задоволенні якого ухвалою суду від 28.10.2013 року було відмовлено у звязку з тим, що представник відповідача своєчасно не звернувся до суду з данним клопотанням та не довів, що клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи не було заявлено у встановлений законом строк з поважних причин.

Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх доводів щодо безгрошовості розписок, не можливості розуміти значення своїх дій тощо відповідачі суду не надали.

За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вбачається зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ (розписки) перебувають у позивача, так як, відповідно до ч.3 ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обовязку.

Згідно ст. 99 Конституції України та Указа Президента України від 25.08.1996 року „Про грошову реформу в Україні грошовою одиницею України є гривня, таким чином стягненню підлягає сума у розмірі еквівалентній 1 096 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (1 долар США =7,993 гривень), складає 8 760 328 гривень, яку суд вважає необхідним стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках, так як солідарне зобовязання в даному випадку не виникло.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках встановлених договором або законом.

Крім того в силу вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.ст. 60, 61, 65 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 130, 209, 212-215, 223, ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 533, 536, 611, 625, 1046, 1049, 1212,1214 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8 760 328 (вісім мільйонів сімсот шістдесят тисяч триста двадцять вісім) гривень.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) судові витрати у розмірі 3 670, 40 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.