УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2013 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Ковалівській Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 до головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіна Сергія Володимировича про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіна Сергія Володимировича, просить суд: "Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіна С.В., які виявились у винесені Постанови від 17 червня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; визнати незаконною та скасувати Постанову від 17 червня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; покласти судові витрати, пов'язані з розглядом скарги на Відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві; зупинити виконавче провадження №38448390 до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі".

Представник заявника ОСОБА_3 в судовому засіданні просила скаргу на дії державного виконавця задовольнити з підстав, викладених у поданій скарзі, пояснила, що 18 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 6 378 800,00 грн. Зазначений виконавчий лист пред'явлено до примусового виконання, у зв'язку з чим 17 червня 2013 року головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіна С.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, також одночасно винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Про винесення даних постанов боржнику, тобто ОСОБА_1, стало відомо випадково, копії цих постанов боржник отримав 04 липня 2013 року. Скаржник ОСОБА_1 вважає дії державного виконавця незаконними та просить скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 червня 2013 року, оскільки державним виконавцем не надіслано у встановленому порядку постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, не встановлено строки для добровільного виконання рішення суду, що позбавило заявника, як боржника, права надати докази добровільного виконання рішення суду в межах строків, які зазначені у постанові про відкриття виконавчого провадження, а винесення постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження унеможливило вживати боржнику дії, пов'язані з реалізації наявного у нього майна та погодити можливі варіанти його реалізації зі стягувачем.

Суб'єкт оскарження - головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихін С.В. в судовому засіданні просив в задоволенні скарги відмовити, пояснив, що 17 червня 2013 року ним особисто, тобто головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіним С.В., винесена постанова про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №2-4356/2011 р., який видано 18 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 6 378 800 грн. 00 коп. Одночасно, 17 червня 2013 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ці постанови своєчасно та у встановлені строки направленні на адресу стягувача та боржника, до цього часу відсутні відомості про добровільне виконання боржником рішення суду, тому державним виконавцем вживаються заходи для примусового виконання рішення суду, передбачені Законом України "Про виконавче провадження".

Заслухавши пояснення представника заявника ОСОБА_3, суб'єкта оскарження Мурихіна С.В., дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 14 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Зміст ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України не містить жодних застережень, які б надавали можливість за тих чи інших умов не виконувати судові рішення, які набрали законної сили. Зазначена норма Закону має імперативний характер і довільному та розширеному тлумаченню не підлягає.

Судом встановлено, що на підставі рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2013 року, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 травня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2012 року скасовано. Позов ОСОБА_4 задоволено. Судом присуджено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 6 378 800 грн. 00 коп.

18 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2-4356/2011 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 6 378 800 грн. 00 коп.

17 червня 2013 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіним С.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №38448390) про примусове виконання виконавчого листа №2-4356/2011 р. виданого Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 6 378 800 грн. 00 коп.

Одночасно, 17 червня 2013 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіним С.В. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якого державним виконавцем накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1, в межах суми звернення стягнення 6 378 800 грн. 00 коп.

Відповідно до положення п.1 ч. 1 ст. 385 Цивільного процесуального кодексу України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Як зазначає заявник ОСОБА_1, постанова про відкриття виконавчого провадження від 17 червня 2013 року та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 червня 2013 року, які винесені головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіним С.В., заявник особисто отримав у відділі державної виконавчої служби під розписку 04 липня 2013 року, тому наявні у справі докази дають підстава вважати, що заявник звернувся до суду з дотриманням строків, визначених ст. 385 Цивільного процесуального кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Відповідно до частини першої та другої ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та

зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій,

передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, на виконані у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві перебуває виконавче провадження №38448390 про примусове виконання виконавчого листа №2-4356/2011 р., який виданий 18 травня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 6 378 800 грн. 00 коп.

В межах процедури примусового виконання рішення суду, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіним С.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 червня 2013 року, що відповідає положенням ч.2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як передбачено у п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець як працівник органу державної виконавчої служби за ст. 6 Закону України "Про виконавчу службу", зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України, а з огляду на ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" використовувати надані йому права у точній відповідності до закону.

Дії державного виконавця, його відмова від вчинення певної виконавчої дії, зволікання з вчиненням виконавчих дій, а також відмова у задоволенні заяви про відвід державного виконавця можуть бути оскаржені особами, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до виконання виконавчих дій у встановленому цим Законом порядку.

Як роз'яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" саме державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 18 цього Закону.

Згідно положень ч. 1 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження", у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно положень частини першої ст.35 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладення провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявником ОСОБА_1 безпідставно пред'явлено вимоги про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 червня 2013 року, оскільки на час звернення з даною скаргою до суду заявник ОСОБА_1, який є боржником в процедурі виконавчого провадження, в межах розгляду даної справи не оспорює постанову про відкриття виконавчого провадження від 17 червня 2013 року, не надав суду доказів, які мали підтвердити добровільне виконання рішення суду, та не навів правових підстав для вирішення в судовому порядку питання про зняття арешту з майна боржника, оскільки сам факт отримання боржником оскаржуваної постанови несвоєчасно не може слугувати підставою для зняття арешту з майна боржника, без наявності для цього правових підстав.

Також, суд вважає не обґрунтованими вимоги заявника ОСОБА_1 в частині вирішення питання щодо зупинення виконавчого провадження №38448390 до набрання законної сили рішення суду у даній справі, оскільки відповідно до положень ст.151 Цивільного процесуального кодексу України передбачено вжиття відповідних заходів саме для забезпечення позову, в той же час розгляд така категорія справ, що пов'язані з оскарженням дій державного виконавця, не відноситься до позовного провадження, оскільки регулюються розділом УІІ "Судовий контроль за виконанням судового рішення" Цивільного процесуального кодексу України, а вичерпний перелік підстав для зупинення виконавчого провадження, викладений у статях 37 та 38 Закону України "Про виконавче провадження", при цьому вжиття таких заходів передбачає винесення державним виконавцем мотивованої постанови про зупинення виконавчого провадження.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 до головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіна Сергія Володимировича про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 11, 18, 19, 25, 27, 35 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 14, 383-388 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_1 до головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у місті Києві Мурихіна Сергія Володимировича про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

С у д д я