Номер провадження № 22-ц/785/3742/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 а також відкритого акціонерного товариства АТП-15142 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до відкритого акціонерного товариства АТП-15142 про відшкодування матеріальної шкоди та витрат на лікування, третя особа ОСОБА_4,

встановила:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ВАТ АТП-15142 про відшкодування матеріальної шкоди, а також витрат, пов'язаних з лікуванням. Позовні вимоги мотивувала тим, що 26 жовтня 1995 року біля 17:00 годин, водій автобуса ЛІАЗ 677, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав ВАТ АТП-15142, ОСОБА_4, який перебував у трудових правовідносинах із зазначеним підприємством, порушуючи пункт 12.3. правил дорожнього руху, рухаючись по вул. Старомиколаївська у місті Одесі, не вжив заходів зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого наїхав на автомобіль Москвич 2140, реєстраційний номер НОМЕР_2, який зареєстрований за ОСОБА_5, та належав останньомразом з дружиною ОСОБА_3 - позивачкою у справі, на праві спільної власності (далі за текстом Москвич 2140 ).

11 травня 1998 року за фактом заподіяння ОСОБА_3 тяжких тілесних ушкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) відносно водія ОСОБА_4 порушено кримінальну справу за ст.215 ч. 2 КК України. 20 листопада 2004 року вироком Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні злочину, 10 лютого 2004 року ухвалою апеляційного суду Одеської області вказаний вирок був залишений без змін.

Позивачка стверджувала, що в результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль Москвич 2140. Крім того, позивачці були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, та згідно висновку судмедекспертизи № 60/3068 від 20 лютого 1997 року вона втратила загальну працездатність на 45%, працездатність по зору на 35 %, всього працездатність втрачена на 80%.

В процесі розгляду справи позивачка неодноразово змінювала та уточнювала позовні вимоги та в останніх позовних вимогах посилалась на те, що вона лікувалась в санаторії „Шаяни, де вартість санаторно-курортного лікування склала суму у розмірі 2 196,00 грн., вартість проїзду склала 138,76 грн., які вона просила стягнути з відповідача.

Також, посилаючись на ст. 1195, ч. 2 ст. 1202 ЦК України, позивачка вважала, що відповідач повинен сплатити їй наперед путівку в санаторій Лермонтовський на 2011 рік в сумі 7 782 грн.

Посилаючись на те, що на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 22.02.2011 року ВАТ АТП 15142 повинно було відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду у сумі 146 064 грн., однак перерахувало кошти тільки 18.10.2011 року, позивачка просила стягнути з простроченої суми 146 064 грн. індексацію за 7 місяців, яка складає 4 428 грн. та 3 % річних з цієї суми, що складає 352 грн., а всього 4 780 грн.

В позовних вимогах позивачка також посилалась на те, що її машина знаходилась на оплачуваній стоянці з 1995 року по 1999 рік по вул. Балківській, та з січня 1999 року по березень 2010 року - на стоянці по вул. І. Рабіна №28, в гаражі № 350. Довідки про сплату за стоянку до 2006 року не залишилось. Згідно довідки із стоянки, плата за користування стоянкою з 2006 року по березень 2010 року склала 1464 грн. З урахуванням індексації ця сума склала 2143 грн. + 3% річних 113,90грн., які позивачка просила стягнути на її користь з відповідача.

Крім того, посилаючись на ст. 455 ЦК України в редакції 1963р., позивачка просила стягнути з відповідача заробіток, втрачений внаслідок втрати та зменшення працездатності.

Так, згідно трудового договору від 30 вересня 1995 року, укладеного між нею і громадянкою ОСОБА_6 та посвідченого Барабойською Селищною Радою Овідіопольського району Одеської області, позивачка отримувала щомісячно 450 доларів США в гривневому еквіваленті, однак у зв'язку з втратою працездатності, позивачка втратила свій заробіток за період з жовтня 1995 року по березень 1996 року.

У зв'язку з тим, що позивачка втратила 80 % працездатності, то відповідач повинен їй сплатити компенсацію в розмірі 80 % від суми заробітку з квітня 1996 року по листопад 2012 року, із розрахунку 2 880 грн., в місяць, яку вона просила стягнути з відповідача у розмірі 397 711,00 грн., з урахуванням індексації сума складає 945 664,00 грн.

Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача 3% річних, що складає 78 239,00 грн., а всього сума втраченого заробітку складає 1 023 903 грн.

Починаючи з грудня 2012 року, позивачка просила стягнути на її користь з відповідача щомісячно по 2880 грн. довічно.

Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача витрати на придбання ліків та проведення лікування в період з серпня 2010 року по листопад 2012 року, у загальній сумі 33 736,00 грн.

Позивачка також просила стягнути з відповідача витрати на додаткове (посилене) харчування, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 123 від 27.04.2012р., а також довідки №12-1-57/140 від 28.05.2012р. Головного управління статистики в Одеській області про середні споживчі ціни на споживчому ринку та на основі даних споживчих цін ТЦ Таврія В № 141 від 13.05.2012 року. Зазначені витрати на додаткове харчування за період з жовтня 2008 по листопад 2012 року склали 117292,0 грн.

В подальшому позивачка просила стягувати з відповідача на її користь довічно кошти на додаткове (посилене) харчування у сумі 2393,78 грн. щомісячно (т.2, а.с. 43-49).

Представники відповідача позовні вимоги не визнали та пояснили, що більшість позовних вимог позивачки вже були предметом розгляду суду, а нові позовні вимоги фактично є тотожними. Крім того, позивачка не довела суду необхідності додаткового лікування та посиленого харчування. Третя особа, яка не заявляє вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача - ОСОБА_4, в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.02.2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені частково.

З ВАТ „АТП-15142 на користь ОСОБА_3 було стягнуто суму витрат за знаходження автомобіля на автостоянці у розмірі 1464 грн., суму витрат на придбання ліків у розмірі 33736 грн., вартість санаторно-курортного лікування у розмірі 2334,76 грн., заборгованість за додаткове (посилене) харчування за період з жовтня 2008 по листопад 2012 року у розмірі 117292 грн., а всього стягнуто суму у розмірі 154826, 76 грн.

Також було стягнуто з ВАТ „АТП-15142 на користь ОСОБА_3 щомісячно довічно витрати за додаткове (посилене) харчування у розмірі 2 393, 78 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ВАТ „АТП-15142 про відшкодування витрат на путівки в санаторій Лермонтовський на 2011 рік в сумі 7782 грн., стягнення компенсації за втрату працездатності у розмірі 945 664 грн., а також інших витрат з урахуванням індексації та трьох відсотків річних було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ВАТ „АТП-15142 ставить питання про скасування судового рішення в частині задоволених позовних вимог, та постановити в цій частині нове рішення яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та таким, що ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення в частині відмови в задоволенні її позовних вимог із ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та таким, що ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано керувався нормами ЦК УРСР , в редакції 1963 року, який був чинним на час заподіяння позивачці матеріальної шкоди.

Так, згідно ст.441 ЦК УРСР організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

У відповідності до ст.455 ЦК УРСР у разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Обставини заподіяння позивачці шкоди з вини третьої особи ОСОБА_7, який перебував у трудових відносинах з ВАТ АТП-15142, визнані сторонами, крім того встановлені вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2004 року (т.1, а.с.9-12), а також рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.10.2012 року, яке було частково змінено рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.02.2011 року (т.1, а.с. 92-103), а тому у відповідності до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Так, згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20.10.2012 року було встановлено, що під час зіткнення транспортних засобів, в автомобілі марки Москвич- 2140 перебувала позивачка ОСОБА_3, яка отримала тяжкі тілесні ушкодження здоровя у вигляді черепно-мозкової травми у формі забою-струсу головного мозку, що ускладнився розвитком посттравматичного арахноїду, гіпертензійно-лікворним, епілептичним і психоорганічним синдромом, розвитком атрофії зорового нерва правого ока з падінням зору нижче 0,01, посттравматичною косоокістю, катарактою.

Комісією МСЕК позивачку було визнано інвалідом 2 групи безстроково (т.1, а.с. 30).

Згідно висновків № 60 / 3068 від 20 лютого 1997 року Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи та № 158 від 5 липня 2007 року, ОСОБА_3, потребує щорічного санаторно-курортного лікування та посиленого харчування (т.1., а.с. 56-73, т.2, а.с. 107-114).

У зв'язку з цими обставинами, суд обгрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки вартість санаторно-курортного лікування в санаторії Шаяни, яка склала 2 196,00 грн., вартість проїзду склала 138,76 грн., а всього стягнув 2334,76 грн. (т.1., а.с. 28).

Разом з тим, суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат наперед на путівку в санаторій Лермонтовський на 2011 рік в сумі 7 782 грн., оскільки зазначеного санаторно-курортного лікування позивачка не проходила.

Що стосується вимог про стягнення на користь позивачки витрат на лікування у розмірі 33736 грн., то суд правомірно і обгрунтовано стягнув на її користь зазначені витрати, оскільки вони підтверджуються фіскальними і товарними чеками, кожному із яких суд дав належну оцінку (т.2, а.с. 50-62).

При цьому судом обгрунтовано прийнято до уваги, що згідно висновку комісійної експертизи № 158 від 05.07.2007 року між пошкодженнями (та їх ускладненнями) та ДТП є причинний звязок, стан здоровя ОСОБА_3 на час обстеження не поліпшився, хронічні захворювання можуть частково прогресувати у звязку з черепно-мозковою травмою (т. 1, а.с. 56-73). У зв'язку з цим, ОСОБА_3 лікарями був рекомендований перелік препаратів для лікування, які вона купувала, що підтверджується відповідними квитанціями (т.2, а.с. 50-74).

Доводи апелянта ВАТ АТП-15142 про те, що більшість медичних препаратів призначалось їй в медично-санітарній частині КП Міськелектротранс, є безпідставними, оскільки згідно печатки та штампу зазначена частина є меджичсно.ю установгою і саме в цій медичній установі позивачка ОСОБА_3 проходила медичне обстеження та лікування (т.1 а.с.73-76).

Що стосується витрат на додаткове (посилене) харчування, то задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції виходив із наступного.

Для вирішення даного питання ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15.03.2012 року у справі була призначена судово-медична експертиза, згідно висновків якої за № 123 від 27.04.2012 року ОСОБА_3 внаслідок перенесеної під час ДТП травми 26.10.1995 року та розвитку наслідків травми, потребує додаткового (посиленого) харчування як на час проведення експертизи, так і в майбутньому по запропонованій схемі (т.1, а.с.194-217).

На підставі встановленого експертами раціону, а також на підставі довідки №12-1-57/140 від 28.05.2012 року Головного управління статистики в Одеській області про середні споживчі ціни на споживчому ринку та на основі даних споживчих цін ТЦ Таврія В № 141 від 30.05.2012 року (т.1, а.с.241-248), витрати на додаткове харчування за період з жовтня 2008 року по листопад 2012 року склали 117 292,0 грн., із розрахунку 2393,78 грн. в місяць.

З таким висновком суду погоджується судова колегія, оскільки він є обгрунтований і підтверджений наявними у справі доказами.

З цих підстав суд також обрунтовано стягнув з відповідача на користь позивачки витрати на додаткове (посилене) харчування по 2393,78 грн. щомісячно довічно.

Що стосується понесених позивачкою витрат на зберігання пошкодженого автомобіля, то суд обгрунтовано стягнув ці витрати на її користь у розмірі 1464 грн.

Так, вищевказаним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.09.2010 року з відповідача на користь позивачки було стягнуто суму витрат на відновлення автомобіля у розмірі 3370 грн., що дорівнює його ринковій вартості.

Вказаним рішенням встановлено, що автомобіль з моменту ДТП до вирішення вищевказаної справи по суті не відновлювався, тобто майже 15 років, у зв'язку з чим позивачка змушена була зберігати автомобіль, сплачуючи вартість зберігання на загальну суму 1464 грн.

Разом з тим, судова колегія також погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення індексації та 3-х відсотків річних із стягнутої на користь позивачки суми завданої шкоди, оскільки всі ці суми мають разовий характер, а тому у відповідності до ст.2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ, грошова індексація не може бути проведена відносно грошових коштів, які мають разовий характер.

Судова колегія також погоджується з висновком суду про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на її користь компенсації 80 % втраченого заробітку, починаючи з квітня 1996 року по серпень 2012 року і в наступному, з огляду на такі обставини.

Суд виходив із того, що договір, який був укладений між позивачкою ОСОБА_3 та ОСОБА_6, є договором підряду, а тому правовідносини щодо нього повинні регулюватися главою 28 Підряд ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Зазначені правовідносини не можна вважати трудовими, а тому ВАТ АТП 15142 не може нести відповідальність по виниклим договірним зобовязанням між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Такий висновок суду є законним і обгрунтованим.

При цьому, судова колегія враховує, що вищезазначеним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 20.09.2010 року було встановлено, що виниклі правовідносини між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, не можуть вважатись трудовими в розумінні ст. 21 КЗпП України (т.1, а.с.96).

Оскільки вказане рішення в цій частині набрало законної сили, то у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, ці обставини є встановленими, не підлягають доказуванню, а тому мають преюдиційне значення.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судова колегія зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу доводів своїх апеляційних скарг і заперечень проти них.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З змістом п.6 ч. 1 ст. ЦК України рішення має відповідати принципам справедливості, добросовісності та розумності.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, яке відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційні скарги слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст., 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги відкритого акціонерного товариства АТП-15142 а також ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_8

ОСОБА_2