Номер провадження № 22-ц/785/7308/13
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:
головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 липня 2013 року у цивільній справі за позовною заявою Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави, в особі Міністерства Оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси, до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виселення, за участю в якості третьої особи військової частини НОМЕР_1 ,

встановила:

07 листопада 2011 року Військовий прокурор Одеського гарнізону, діючий в інтересах держави, в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, звернувся до суду з вказаним позовом (а.с. 2-5), зазначивши, що відповідач ОСОБА_1 під час проходження військової служби в Одеському гарнізоні, за відсутності житлової площі, забезпечувався для тимчасового проживання житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), де проживав разом з членами своєї сім`ї: дружиною ОСОБА_2 та доньками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Згодом, з житлового фонду Міністерства оборони України членам сім`ї відповідача, складом із чотирьох осіб, було надано житлове приміщення для постійного проживання у вигляді трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 39,5 кв.м (а.с. 8).

Позивач мотивував свої вимоги тим, що відповідач з родиною знялися з реєстраційного обліку в спірній квартирі та 7 липня 2003 року зареєструвалися в отриманій квартирі в м. Одесі. 30 липня 2003 року вони заключили договір відчуження вказаної квартири (а.с. 10), 18 серпня 2003 року знялися з реєстраційного обліку та знову вселилися до раніше займаної ними спірної квартири, самовільно і без дозвільних документів. Незважаючи на неодноразові вимоги командування військової частини, відповідачі не звільняють приміщення. Відповідач не перебуває в трудових відносинах з військовою частиною, а тому відсутні будь-які підстави для проживання його та ОСОБА_2 в займаному приміщенні.

Посилаючись на те, що відповідач зі своєю родиною був забезпечений житлом, отримав квартиру від Держави, тому повинен звільнити спірну квартиру, оскільки займає її безпідставно. Спірна квартира повинна піти на забезпечення житлом інших військовослужбовців, які його потребують.

Представники Міністерства оборони України та КЕВ м. Одеси підтримали заявлені позовні вимоги та зазначили, що спірне житло є державним майном яке знаходиться на балансі у КЕВ м. Одеси, було прийнято від Херсонської КЕВ району, яка була ліквідована в 2007 році.

Представник третьої особи - військової частини НОМЕР_1 також підтримав заявлені вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник заперечували проти задоволення вимог, посилаючись на те, що позивачами не представлено доказів на підтвердження належності житлового приміщення, або те, що воно обліковується державою як жиле приміщення у віданні Міністерства оборони України на балансі КЕВ м. Одеси.

Крім того, відповідач зазначив, що коли він розпочав свою службу в Одеському гарнізоні, його та членів сім`ї не було забезпечено відповідним житлом згідно з вимогами законодавства України, надано було приміщення для проживання, де були лише одні стіни, без необхідних зручностей, ніхто з керівництва не сприяв в облаштуванні житла, власними силами він привів приміщення до стану житлового, сплачував постійно всі необхідні витрати по його обслуговуванню і продовжує їх сплачувати. Лише тепер, коли будівля має достойний вигляд, КЕВ м. Одеси зацікавила спірна квартира.

Квартиру, яку він отримав в м. Одесі, не відповідала за своєю площею вимогам закону, однак він від неї не відмовився, оскільки тривалий час її чекав. Здійснив її відчуження у в`язку з тим, що не було коштів на приведення її до житлового стану, оскільки вона була надана йому у стані: «від будівників».

Посилаючись на зазначені обставини, відповідач позовну заяву вважав безпідставною, також посилався на пропущення строків для звернення до суду з даним позовом.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового засідання.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 18 липня 2013 року позовні вимоги Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері були задоволені у повному обсязі (а.с. 172-173).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено із порушенням норм матеріального і процесуального права (а.с. 178-183).

До суду апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_2 неодноразово не з`являлась, будучи належним чином повідомленою про час і місце судового засідання.

При цьому, як було зазначено в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 17.12.2013 року особами, які беруть участь у справі, у тому числі відповідачем ОСОБА_1 , за місцем реєстрації в АДРЕСА_3 , його дружина ОСОБА_2 не проживає і ніколи не проживала. Вона постійно проживає у спірній квартирі, разом з ним - апелянтом ОСОБА_1 , про час і місце розгляду справи сповіщалась, однак на даний час перебуває у від`їзді, доглядає за своєю мамою, з`явитись до суду не має можливості.

У відповідності до абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України судова повістка направляється фізичним особам за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою в установленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене належним чином.

Крім цього, у відповідності до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомити суду про ціну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, враховуючи, що відповідачка ОСОБА_2 за зареєстрованою адресою не проживає, змінила своє місце проживання і не повідомила про це суд, вона вважається такою, що повідомлена належним чином про час і місце судового засідання.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що справа тривалий час знаходиться у проваджені апеляційного суду, а саме з 08 серпня 2013 року, неодноразово призначалася до слухання.

Відповідачці ОСОБА_2 направлялись судові повістки як за місцем її реєстрації (а.с.215-звор.), так і за місцем фактичного проживання у спірній квартирі, але вона до суду апеляційної інстанції ні разу не з`явилась.

Так, на судові засідання, які призначались на 22 жовтня 2013 року, на 29 листопада 2013 року, та на 17 грудня 2013 року від неї поверталися конверти з поштовими повідомленнями з позначкою «не з`явилась за отриманням» (а.с.201-203, 217-219? 225).

Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Апеляційну скаргу подано ще 29 липня 2013 року, відповідачка ОСОБА_2 до цього часу не цікавиться її рухом.

З підстав викладеного, і у зв`язку із знаходженням справи тривалий час в провадженні апеляційного суду Одеської області, та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні апеляційної інстанції є необов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у відсутності відповідачки ОСОБА_2 .

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі без будь-яких правових підстав займають спірну квартиру, яка належить на праві власності Державі Україна, в особі Міністерства оборони України, та передана в оперативне управління військовій частині НОМЕР_1 .

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, що під час проходження військової служби в Одеському гарнізоні відповідач ОСОБА_1 для тимчасового проживання був забезпечений житловою площею спірною квартирою, де він проживав з усіма членами своєї родини: дружиною ОСОБА_2 , та доньками: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що визнано особами, які беруть участь у справі.

23 червня 2003 року ОСОБА_1 було видано ордер на жиле приміщення №5731 серії ПР на сім`ю із чотирьох осіб на право зайняття жилого приміщення житловою площею 39,5 кв. м, що складається з трьох кімнат за адресою: АДРЕСА_4 , на підставі розпорядження №120 від 19 червня 2003 року.

7 липня 2003 року відповідачі разом з доньками зареєструвалися у вказаній квартирі, а 30 липня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу - здійснили відчуження квартири АДРЕСА_5 .

З серпня 2003 року відповідачі знову стали проживати в спірній квартирі без отримання будь-яких дозвільних документів.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що позивач не надав суду доказів того, що спірна квартира обліковується в Міністерстві оборони України та передана в оперативне управління військовій частині НОМЕР_1 , то вони є безпідставними і необгрунтованими, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира раніше знаходилася на обслуговуванні Херсонської КЕВ району, а після її ліквідації в 2007 року на підставі акту прийому передачі будівель, споруд та території військового містечка Вапнярка-7, та акту приймання передачі основних засобів, затверджених 1 жовтня 2008 року, було передано на обслуговування КЕВ м. Одеси (а.с.160-165, 232-234).

КЕВ м. Одеси веде облік казармено-житлового фонду та здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України.

Отже, вказане майно знаходилося і знаходиться у відомчому користуванні в обслуговуванні КЕВ м. Одеси, і призначене для забезпечення військовослужбовців житлом.

В свою чергу, будь-які підстави для вселення або зайняття спірної квартири відповідачами ОСОБА_5 , останні суду не надали, ордер, який є єдиною підставою для вселення в квартиру, відповідачам не видавався.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що зайняття спірної квартири і проживання в ній відповідачів є незаконним, більш того відповідача ОСОБА_1 разом зі складом всієї сім`ї у 2003 році вже було забезпечено житлом, яке він у тому ж році продав.

З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачі самоправно зайняли спірну квартиру, вони підлягають виселенню відповідно до вимог ч.3 ст.116 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення.

Посилання заявника апеляційної скарги на те, що відповідачами було здійснено вкладення власних коштів в ремонт та облаштування спірної квартири, у зв`язку з чим він має право на проживання і користування нею, обгрунтовано не прийнято судом до уваги, оскільки зазначені правовідносини не стосуються правовідносин щодо незаконного займання відповідачами спірного жита.

Питання щодо понесення витрат на облаштування і покращення якісного стану спірної квартири, а також щодо компенсації цих витрат, можуть бути предметом іншого судового розгляду.

Що стосується заяви відповідачів про пропущення строків для звернення до суду з даним позовом, то вона є також безпідставною, оскільки дані правовідносини є триваючими і продовжуються до теперішнього часу, а тому строк позовної давності не вважається пропущеним.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів дійшла висновку про те, що ухвалене судове рішення є законним і обґрунтованим, доводи заявника апеляційної скарги його не спростовують, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 18 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко