Справа № 318/651/13-ц
Номер провадження №2/318/159/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2013 р. м. Кам'янка-Дніпровська

Кам'янсько-Дніпровський районний суд Запорізької області в складі:

Судді Петрова В. В.

за участю секретаря Александрова М. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області про стягнення матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначає, що 25 березня 1997р. на підставі рішення Іванівської сільської ради за №20 позивачу було передано у приватну власність земельну ділянку, для садівництва, площею 0,05га. Земельна ділянка розташована на території відповідача в с.Іванівка К-Дніпровського району Запорізької області..21.04.1997р. позивачу було видано Державний акт серії ЗП №01100 на право приватної власності який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1034, земельна ділянка розташована по АДРЕСА_1. Рішенням Кам' янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.04.2012 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Іванівської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області, третя особа: відділ Держкомзему в Кам'янсько-Дніпровському районі Запорізької області в позові про скасування рішення Іванівської сільської ради №20 від 25.03.1997р., визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відновлення становища, яке існувало до порушення в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. За результатами розгляду апеляційної скарги позивача рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19.Об.2012р. апеляційна скарга задоволена частково. Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.04.2012р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним державний акту № 3П 01100 від 21.04.1997р. на право приватної власності на земельну ділянку та рішення Іванівської сільської ради від 25. 03.1997 р., зобов'язано ОСОБА_1 прибрати теплиці, розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_2. Не погоджуючись з рішення апеляційної інстанції, позивачем подано касаційну скаргу на вищевказане рішення. За результатами розгляду касаційної скарги 25.07.2012р. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ винесено ухвалу, якою у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Позивач зазначає, що він користувався даною земельною ділянкою, обробляв її, використовував її задля задоволення своїх потреб, займався садівництвом, городництвом, він був впевнений, що вона належить йому на праві власності і що її використання є законним. ОСОБА_1 вказує, що відповідач своїм незаконним рішенням, дав право на землю, яка не могла бути йому передана, тим самим поставив його у важке становище, оскільки тепер йому необхідно залишати цю ділянку, демонтувати господарське приміщення. Вважає, що відповідач таким чином завдав йому матеріальної та моральної шкоди, яку позивач оцінює в 22 900 грн., з них: матеріальна - 6 150 грн. вартість земельної ділянки та неотримана вигода від реалізації сільськогосподарської продукції - 16 750 грн. Просить стягнути з Іванівської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області на його користь матеріальну шкоду у розмірі 22 900 грн. 00 коп.. та моральну шкоду в сумі 20 000 грн. 00 коп. а разом 42 900 завданою внаслідок виданого незаконного рішення Іванівської сільською радою №20 від 25.03.1997р., а також судовий збір у розмірі 458,80 грн..

В судовому засіданні позивач пояснив, що внаслідок незаконного рішення та акту відповідача йому була завдана матеріальна та моральна шкода, оскільки він обробляв та користувався земельною ділянкою, яку він вважав своєю. Зазначає,що після того, як в нього забрали земельну ділянку стан його здоров'я погіршився, він став дратівливий, зазнає глибоких моральних страждань. Просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засідання пояснив, що з вини відповідача ОСОБА_1 була завдана матеріальна та моральна шкода. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача Грибов А.В в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що рішенням Іванівської сільської ради позивач отримав земельну ділянку у приватну власність. Рішенням апеляційного суду Запорізької області було визнано зазначене рішення та акт недійсним. ОСОБА_1 станом на 1991-1997 р не працював в колгоспі, на момент приватизації землі він був зареєстрований в м. Енергодар Запорізької області, тому він не має право на цю земельну ділянку. Зазначеними рішенням та актом приватизації не були порушені жодні права та інтереси позивача, а навпаки, він йому була надана можливість обробляти землю та отримувати від неї прибутки. Просить відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що її чоловік ОСОБА_1 мав на праві приватної власності земельну ділянку, якою вони користувались. Рішенням апеляційного суду було визнано рішення Іванівської сільської ради та державний акт на землю недійсними, тобто, вони були позбавлені цієї землі. Чоловік внаслідок зазначеного дуже страждав.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що її брат ОСОБА_1 тривалий час обробляв вказану земельну ділянку, в теперішній час він нервує. Погіршився стан його здоров'я.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що родина ОСОБА_1 користувалась земельною ділянкою, після того, як його позбавили землі ОСОБА_1 дуже переймався з цього приводу.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

На підставі рішення Іванівської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області № 20 від 25.03.1997 р позивачеві у власність та постійне користування була передана земельна ділянка площею 0,05га (а.с.12)

Згідно державного акту серії ЗП 01100, виданого 21.04.1997 р Іванівською сільською радою, ОСОБА_1 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,05 га, розташована на території Іванівської сільської ради Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області (а.с.11)

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 05.04.2012 р за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Іванівської сільської ради, третя особа відділ Держкомзему Кам'янсько-Дніпровського району, про скасування рішення Іванівської сільської ради, визнання недійсним державного акту, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відновлення становища, яке існувало до порушення, в задоволенні позову було відмовлено (а.с.6)

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19.06.2012 р зазначене рішення було скасоване та ухвалене нове рішення, яким було визнано недійсним державний акт ЗП 01100 від 21.04.1997 р, визнано недійсним рішення Іванівської сільської ради від 25.03.1997 р, було вирішено усунути перешкоди в користуванні земельної ділянки, зобов'язавши ОСОБА_1 прибрати теплиці, що були на ній розташовані (а.с.9)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.07.2012 р ОСОБА_1 було відмовлено у відкриті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Іванівської сільської ради, третя особа відділ Держкомзему Кам'янсько-Дніпровського району, про скасування рішення Іванівської сільської ради, визнання недійсним державного акту, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (а.с.63-64)

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України)

Частина 1 ст.22 ЦК України вказує, що особа, якій завдано у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тягар доказування обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог законодавство покладає на неї, про що зазначає ст. 60 ЦПК України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України)

Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не обмежував сторони в наданні ними доказів по справі.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. (ч.1 ст.21 ЦК України)

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України).

Приписами ст..23 ЦК України зазначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу

місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судом цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадян або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Судом встановлено, що на підставі рішення відповідача та державного акту на землю ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою площею 0,05 га в с.Іванівка Кам'янсько-Дніпровського району Запорізької області. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області було визнано вказані рішення та державний акт на землю недійсними, ухвала набрала законної сили та підлягає виконанню. Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди необґрунтовані та не підтверджуються доданими доказами. Сума неотриманого доходу від реалізації продукції нічим об'єктивно не підтверджується, вартість земельної ділянки не може розцінюватися саме як сума спричиненої шкоди.

Щодо стягнення моральної шкоди, необхідно відмовити, оскільки вона позивачем не була доказана, відсутній причинний зв'язок між тим, що рішення відповідача та земельний акт були визнані недійсними та хворобою позивача. ОСОБА_1 не надав доказів того, що саме через незаконні дії Іванівської сільської ради він отримав гіпертонічну хворобу 2 ступеню.

Тому суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, вимоги в частині стягнення судових витрат згідно ст.. 88 ЦПК України задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15,21-23,1166-1167,1173,1175 ЦК України, ст. ст.10,60-61, 88, 208-209,212-215,292 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Петров