Справа № 754/1328/13- ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25.04.2013 року Деснянський районний суд міста Києва

в складі головуючого судді Бабко В.В.

при секретарі Олійник О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП-ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди та просив: стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на його користь 16929,24грн. заборгованості по заробітній платі, в сумі 18482,58грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, в сумі 1418,12грн. компенсації за невикористану щорічну відпуску, а також 10000,00грн. моральної шкоди, разом - 46829,94грн. Позовні вимоги мотивував тим, що між ним та ФОП-ОСОБА_2 за участю Деснянського районного центру зайнятості, 03.02.2010року був укладений трудовий договір, який зареєстровано в ЦЗ 05.02.2010року за № 176. 01.12.2011року був звільнений за власним бажанням, про що свідчить запис у трудовій книжці. При звільненні була видана трудова книжка, але не були проведені розрахунки з ним. Відповідно до п.3 Трудового договору розмір заробітної плати - мінімальна заробітна плата. Враховуючи зміни розміру мінімальної заробітної плати, відповідно до законодавства України, просив стягнути вказані суми заборгованості з відповідача на його користь.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що жодного разу, за весь період роботи - з 03.02.2010року по 01.12.2011року, працюючи у ФОП-ОСОБА_2, він не отримував заробітну плату. Іноді отримував кошти, в яких розмірах точно сказати не може - але вказані гроші розцінював як кошти на обід або на проїзд, і не вважав їх заробітною платою. Не звільнявся з роботи, так як розраховував на те, що рано чи пізно йому кошти виплатять. При розрахунку з місця роботи, яке виникло з ініціативи ФОП-ОСОБА_2, він не хотів звільнятися, в центрі зайнятості він не повідомляв, що відповідач має перед ним заборгованість по заробітній платі. Після звільнення відповідач повідомила, що винна йому заробітну плату за один день - 45,64грн., але він вважав, що вона має більше заплатити йому тому відмовився їх отримувати.

Представник позивача в судовому засіданні пояснила, що оскільки виплата всіх коштів, яка провадилась відповідачем не може вважатись заробітною платою, оскільки не має відомостей про одержання заробітної плати позивачем, а тому позовні вимоги мають бути задоволені в повному обсязі.

Відповідач в суді пояснила, що дійсно з позивачем перебувала в трудових відносинах, він працював у неї продавцем - консультантом та отримував мінімальну заробітну плату, яку вона виплачувала всім своїм працівникам завжди вчасно. Дійсно відомості по виплаті заробітної плати нею не велись, оскільки вона помилкова вважала, що достатньо вести дану документацію в електронному вигляді, так як розмір заробітної плати чітко визначений в трудовому договорі. Звільнення позивача відбулося з її ініціативи, оскільки він неодноразово отримував від неї зауваження та не реагував на них. На момент звільнення позивача існувала заборгованість по заробітній платі, яку вона йому запропонувала виплатити в центрі зайнятості, але позивач відмовився, оскільки на той момент вже в них виник конфлікт через звільнення, та погрожував, що вона йому виплатить кошти за весь період роботи. Вважає, що позов відповідача є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки це лише помста за звільнення з боку ОСОБА_1 Просила суд в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, зазначаючи, що оскільки відповідач була на спрощеній системі оподаткування, та, оскільки бухгалтерський облік нею вівся в електронному вигляді (в тому числі і нарахування заробітної плати і відповідних платежів до пенсійного фонду та соціального захисту населення) облік видачі заробітної плати під розпис отримувачами - працівниками не вівся. Крім того, відповідно до відповідей на неодноразові звернення позивача до правоохоронних органів до державної інспекції праці в м. Києві, управління праці та соціального захисту населення, заборгованість з виплати заробітної плати відсутня, а також заборгованість до управління пенсійного фонду відсутня. Просить суд в задоволенні позову відмовити.

Суд заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню підлягає частково.

Судом встановлено, що 03 лютого 2010року між позивачем та ФОП-ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, відповідно до умов якого ФОП зобов'язалась виплачувати заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати. Даний договір розірвано сторонами 01.12.2011року, позивач ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України. Вказані обставини визнаються обома сторонами.

Відповідно ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Посилання представника позивача як на доказ не отримання заробітної плати ОСОБА_1 на порушення відповідачкою Податкового кодексу України, судом не можуть бути взяти до уваги, оскільки зазначені обставини не є предметом даного спору.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суду показали, що вони працюють у ФОП-ОСОБА_2 та працювали в той період, що і позивач. Затримки з розрахунку заробітної плати у них ніколи не було. Їм невідомо, чому взагалі виник даний спір. Коли співпадали зміни, Вони разом з ОСОБА_1 отримували заробітну плату, всі знали, що це є заробітна плата, позивач ніколи не скаржився ані на розмір заробітної плати, а ні на затримку у виплаті заробітної плати, оскільки такого ніколи не було. Додаткових грошей, на одяг чи на транспорт ніхто не отримував.

Але, суд не бере до уваги пояснення свідків про отримання заробітної плати ОСОБА_1, оскільки свідчення свідків про отримання грошових сум, його розміру не є належним доказом в розуміння ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Однак в судовому засіданні факт отримання заробітної плати ОСОБА_1 було підтверджено наступним.

Відповідно до квартальних податкових розрахунків форма № 1 ДФ ФОП-ОСОБА_2 було сплачено податки з нарахованої та виплаченої працівнику заробітної плати, зокрема з заробітної плати працівника з ідентифікаційним номером, який належить ОСОБА_1 в період з 1 кварталу 2010 року по 4 квартал 2011 року та квитанції про сплату вказаних сум.

Як вбачається з довідки, виданої управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.04.2012року, щодо обстеження дотримання законодавства про працю ФОП-ОСОБА_2 - згідно з розрахунково-платіжними відомостями (з лютого 2010 року по грудень 2011 року) заробітна плата ОСОБА_1 нарахована з розрахунку законодавчо встановленого мінімуму за 2010 рік 9790,00 грн. та за 2011 рік 10598,64 грн. Відповідно до пояснювальної записки ОСОБА_2 від 18.04.2012 року весь облік виплати заробітної плати ОСОБА_1 (сума нарахування, сума виплати, сума податків та платежів) вівся в електронному вигляді. Окремих відомостей на виплату заробітної плати ОСОБА_1 не складалось.

Відповідно до звітностей про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) та додатків до них - заборгованості по виплаті заробітної плати відсутні.

Відповідно до довідки №1 від 07.03.2013р. за грудень 2011року ОСОБА_7 нарахована заробітна плата в розмірі 45,64грн. Сума нарахованої та невиплаченої заробітної плати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Посилання позивача як на підставу своїх позовних вимог - неотримання заробітної плати, оскільки не велися відомості та відсутність його підпису на документах, що підтверджують отримання ним заробітної плати, а отримані кошті були на обід чи на проїзд, суд оцінює критично, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідно до п.3 Трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа зобов'язується оплачувати працю Працівника у розмірі мінімальної заробітної плати, будь-яких інших платежів договором не передбачено, а як зазначив сам позивач, кожний місяць він отримував від відповідача кошти в розмірі мінімального доходу.

Крім того, відповідно Довідки про надання інформації, наданою Державною податковою інспекцією у Деснянському районі м.Києва, громадянином ОСОБА_1 за період з 03.02.2010р. по 30.10.2011р. були отриманні доходи, про що позивачем не заперечувалось та додатково ОСОБА_1 зазначив, що єдиним джерелом доходу була робота у ФОП-ОСОБА_2.

Відповідно до Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

На підставі викладеного, суд, керуючись принципом справедливості, враховуючи подані сторонами по справі докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову частково - в частині стягнення з відповідача на користь позивача за грудень місяць 45,64грн. суму заборгованості по заробітній платі, належна працівнику при його звільненні.

Враховуючи, що ОСОБА_1 добровільно відмовився отримувати вказану суму заробітної плати, тому що не був згодний з її розміром, а ФОП ОСОБА_2 пропонувала ще до моменту розірвання договору отримати ці кошти позивачу, суд дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки фактичної затримки розрахунку з боку відповідача не було, ОСОБА_1 пропонувалось отримати розрахунок при звільненні.

Крім того, вимога позивача щодо виплати йому компенсації за невикористану щорічну відпуску у розмірі 1418,12грн. є безпідставною, оскільки представником позивача в судовому засіданні не надано суду будь-яких переконливих доказів порушень трудового законодавства України та прав позивача з боку відповідача, а відтак відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпуску.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, - відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлені в судовому засіданні обставини, свідчать про те, що при звільненні позивача з роботи відповідачем не були порушені його законні права, що в свою чергу могли б привести до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що вимагали б від позивача додаткових зусиль для організації його життя, а тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 229,40грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за грудень 2011року в сумі 45,64грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 229,40грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Бабко В.В.