Номер провадження № 22-ц/785/4022/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 13 березня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа Одеська міська рада, про зобовязання не чинити перешкоди у користуванні земельної ділянкою,

встановила:

13 листопада 2012 позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила постановити рішення, згідно якого просила зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не чинити їй перешкод у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: м. Одеса, вул. Чапаєва, 12-а (далі - спірна земельна ділянка), шляхом надання їй можливості скористатися правом приватизації зазначеної земельної ділянки; надати дозвіл уповноваженим органам на оформлення документів на приватизацію присадибної земельної ділянки та видачу Державного акту на право власності на спірну земельну ділянку площею 282 кв.м., на ім'я ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4

Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі Свідоцтва про право власності їй належить 83/100 частки будинковолодіння, що знаходиться за спірною адресою.

Також пояснила що відповідач ОСОБА_4 є співвласником вказаного будинковолодіння, її частка складає 11/25. Інші відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є користувачами суміжних присадибних ділянок.

При зверненні до Управління земельних ресурсів Одеської міської ради із наміром приватизувати спірну земельну ділянку позивачу було роз`яснено, що приватизація передбачає погодження співвласників будинковолодінння та погодження користувачів суміжних ділянок.

Посилалась на те, що відповідачі безпідставно не надають свою згоду приватизувати їй спірну земельну ділянку, яка знаходиться у її користуванні, просила її вимоги задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі.

Справа розглянута у відсутність представника третьої особи Одеської міської ради та відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_8, які в попередніх судових засіданнях проти задоволення позову категорично заперечували, вказуючи на невирішення питання щодо землекористування.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду, із ухваленням нового про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що правові підстави для надання згоди на приватизацію земельної ділянки розміром 282 кв.м без згоди суміжних землекористувачів та землевласника відповідачів у справі, відсутні, оскільки систематичні порушення ОСОБА_3 законних прав та інтересів відповідачів свідчать про невідповідність земельної ділянки тим розмірам, які вона бажає приватизувати і як наслідок - про відсутність погодженості між спільними землекористувачами стосовно порядку користування земельними ділянками.

З таким висновком суду повністю погоджується судова колегія, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 грудня 1995 року ОСОБА_9 подарував ОСОБА_3 14/25 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Чапаєва № 12 а, на земельній ділянці площею 458 кв.м (т.1, а.с. 44).

Разом з тим, згідно з Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 11225/23 від 23 березня 2012 року вказаний будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 453 кв.м (т.1, а.с.73).

Інші 11/25 частин вказаного будинковолодіння належить відповідачу ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 20.12.1979 року, які розташовані на 2-х земельних ділянках загальною площею 0,0503 кв.м.

Згідно виписки із протоколу №4 зборів уповноважених членів колгоспу ім. К. Лібкнехта Овідіопольського району Одеської області від 25.10.1978 року за ОСОБА_10 була закріплена земельна ділянка площею 0,02га (т.1, а.с.45).

В подальшому ОСОБА_4 отримала держаний акт серії РІ № 451881 від 03 серпня 2001 року на право приватної власності на земельну ділянку, площею 187 кв.м (т.1, а.с.141).

Таким чином, земельна ділянка, на якій розміщена частина будинку позивачки ОСОБА_3, не може перевищувати 271 кв.м. (458кв.м 187кв.м), а згідно висновку вищевказаної судової будівельно-технічної експертизи № 11225/23 від 23 березня 2012 року, має складати 266 кв.м, що на 16 кв.м. менше, ніж бажає приватизувати позивач ОСОБА_3

Відповідно до Висновку вищевказаної судової будівельно-технічної експертизи № 11225/23 від 23 березня 2012 року земельна ділянка ОСОБА_4 не відповідає правовстановлюючим документам, а саме державному акту від 03 серпня 2001 року і характеризується недоїмкою площі саме в 16 кв.м, якфі фактично використовуються позивачкою ОСОБА_3 (т.1, а.с.74-75).

Зазначені обставини спростовують висновок ТОВ Імперія-2010 про те, що розмір земельної ділянки, який може бути приватизований ОСОБА_3, складає 282 кв.м. (а.с.) та те, що спір між співвласниками будинку та між суміжними користувачами земельних ділянок щодо меж земельних ділянок відсутній.

Крім викладеного слід зазначити, що згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2005 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2006 року, та ухвалою Верховного Суду України від 6 лютого 2007 року, з боку позивачки ОСОБА_3 було усунуто ОСОБА_4 перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою м. Одеса, вул. Чапаєва, 12-А, загальною площею 503 кв.м. (т.1, а.с.104-108).

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2012 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_11 зобов'язано не чинити перешкод ОСОБА_4 у користуванні власністю шляхом знесення металевої конструкції з навісом, яка розташована над земельною ділянкою, що знаходиться у власності ОСОБА_4 Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_11 за свій рахунок відновити межову огорожу між земельною ділянкою, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_11 та земельною ділянкою, яка є власністю ОСОБА_4 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії РІ № 451881 від 03 серпня 2001 року (т.1, а.с. 114-115,176-177).

Зазначене рішення до теперішнього часу не виконано, що не заперечувалось сторонами у судовому засіданні як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

В матеріалах справи також міститься припис № 006284 Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель в Одеській області від 23 жовтня 2009 року, яким встановлено, що позивач ОСОБА_3 використовує земельну ділянку орієнтовною площею 0,015 га з метою експлуатації житлового будинку та господарчих споруд без правовстановлюючих документів. Крім того ОСОБА_3 самовільно зайняла земельну ділянку площею 15 кв.м. яка належить гр. ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на землю (т.1, а.с. 99).

На підтвердження спору між ОСОБА_3 та суміжними землекористувачами відповідачами у справі та самовільного заняття нею частини земельної ділянки, яка належить відповідачу ОСОБА_12, відповідачі надали наступні докази:

акт по факту закінчення виконавчого провадження від 15 лютого 2008 року;

акт по факту повторного знищення подружжям ОСОБА_3 межової огорожі після закінчення виконавчого провадження від 29 лютого 2008 року;

акт по факту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за адресою: вул. Чапаєва, 12-а, м. Одеса, проведеної державним інспектором Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель в Одеській області ОСОБА_13 за дорученням 1-го заступника начальника Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель ОСОБА_14

Суд також обґрунтовано зазначив, що спір між позивачем та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 щодо площі займаних земельних ділянок відсутній, однак, ОСОБА_3, порушуючи принципи добросусідства, у цегляних парканах, що розділяють їх земельні ділянки, зробила хвіртку для виходу на земельну ділянку суміжного землекористувача, що дало вказаним відповідачам право вважати, що позивач таким чином перешкоджає їм у користуванні земельними ділянками.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст.78 Земельного Кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст.86 Земельного Кодексу України, земельна ділянка може заходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Завданнями цивільного судочинства є захист порушених прав фізичних осіб.

Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

В даному випадку, судом встановлено, що відповідачі ніяких прав позивача, в частині перешкоди в користуванні належної їй земельної ділянки не порушували. В свою чергу дії ОСОБА_3 свідчать на порушення нею правил добросусідства у відношенні інших землевласників та землекористувачів.

Згідно зі ст.ст. 91, 96 Земельного кодексу України власники земельних ділянок та землекористувачів зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан.

З огляду на викладене, приватизація ОСОБА_3 земельної ділянки площею 282 кв.м., без згоди суміжних землекористувачів неможлива.

Як зазначили відповідачі в суді апеляційної інстанції, вони не заперечують надати згоду на приватизацію ОСОБА_3 земельної ділянки, однак лише після того, як буде встановлений точний її розмір та після виконання ОСОБА_3 вищезазначених судових рішень щодо усунення останньою порушень порядку землекористування стосовно суміжних землекористувачів.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судова колегія зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_15

ОСОБА_2