Номер провадження № 22-ц/785/3020/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Гончаренко В.М.

суддів: Комаровської Н.В., Калараша А.А.

з участю секретаря Стадніченка А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, діючої в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, треті особи Державна міграційна служба у Київському районі м. Одеси, орган опіки та піклування Київської районної адміністрації м. Одеси, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року, -

встановила:

05 березня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, та неодноразово уточнюючи та змінюючи позовні вимоги посилається на те, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 і Петрова у м. Одесі на підставі договору довічного утримання від 05.11.2008 року, укладеним між ним та ОСОБА_5, померлою 28.08.2009 року.

24 листопада 2009 року ОСОБА_3, будучи його співмешканкою, зареєструвалась у спірній квартирі зі своєю дочкою ОСОБА_4, після чого вони сумісно не проживали.

На даний час він не може в повній мірі розпоряджатися своєю квартирою з-за реєстрації в ній відповідача та її неповнолітньої дитини.

ОСОБА_4, не погодившись з зазначеним позовом, 20 червня 2010 року звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності, та неодноразово змінюючи на уточнюючи його, посилається на те, що 10.10.2008 року ОСОБА_5 заповіла їй спірну квартиру, а 05.11.2008 року за її проханням уклала договір довічного утримання з ОСОБА_2, маючи на увазі, що надавати допомогу та утримувати її буде саме вона, ОСОБА_3.

Після складання ОСОБА_5 заповіту та укладення договору довічного утримання вона надавала допомогу ОСОБА_5, утримувала її, доглядала за нею. Тобто, виконувала всі умови за договором довічного утримання.

ОСОБА_2 позов не визнав.

Рішенням Київського районного суду від 10 грудня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Вважаючи, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції допущено порушення застосування норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 надав суду апеляційну скаргу про його скасування та постановлення нового рішення про задоволення його позовних вимог та про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2008 року ОСОБА_5 склала заповіт на імя ОСОБА_3, відповідно до якого заповіла останній квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в м. Одесі та яким заповіла зобовязати саме ОСОБА_3 поховати її на Таїровському кладовищі /а.с.33/.

05 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання /а.с.6-7/.

28 серпня 2009 року ОСОБА_5 померла /а.с.58/.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваною є угода, яка вчинена сторонами для приховання іншої угоди, яку вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що угода була вчинена сторонами для приховання іншої угоди, яку вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо угоди, яку сторони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року №9, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір іззастосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

На думку колегії суддів, заслуговують на увагу доводи відповідача за первісним позовом ОСОБА_3, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2, укладаючи договір довічного утримання, мали на увазі укладення договору довічного утримання з ОСОБА_3, оскільки саме вона піклувалася про померлу, доглядала за нею, прала її одяг, купувала продукти харчування та речі іншого вжитку.

При укладенні договору довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, волевиявлення ОСОБА_5 були направленні на укладення договору довічного утримання між нею та ОСОБА_3, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, після складення ОСОБА_5 заповіту на імя ОСОБА_3 минуло всього 25 днів, як ОСОБА_5 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_2, що свідчить про те, що дійсно це сталося на прохання ОСОБА_3, яка, розуміючи, що діти ОСОБА_5 після її смерті будуть претендувати на квартиру, оскаржуючи заповіт, а також буде претендувати особа, з якою вона знаходилась в шлюбі в цей період, а тому саме вона та за порадою матері ОСОБА_2 наполягла на укладенні договору довічного утримання між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, хоча малось на увазі, що саме вона буде продовжувати доглядати за ОСОБА_5

Зазначене підтверджується як матеріалами справи, так і поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, допитаних в суді першої інстанції.

У колегії суддів відсутні підстави ставити під сумнів достовірність фактів, повідомлених свідками.

Даних про їх зацікавленість в результаті справи немає, їх показання відповідають та не протирічать обставинам, відомості про які знаходяться в інших зібраних по справі доказах.

Таким чином, з огляду на наведене, слід визнати договір довічного утримання від 05.11.2008 року укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.69 ЦПК України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Виходячи з викладеного, висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, які ним правильно застосовані.

Однак, судом першої інстанції, при вирішенні питання про задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, в резолютивній частині рішення помилково упущено судження про укладення договору довічного утримання від 05.11.2008 року саме між ОСОБА_5 та ОСОБА_3

При цьому, доводи скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржником норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На думку колегії суддів, враховуючи те, що судом першої інстанції помилково не зазначено в резолютивній частині рішення судження про укладення договору довічного утримання від 05 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, судове рішення підлягає зміні в цій частині рішення з зазначенням відповідного судження.

Керуючись п.3 ч.1 ст.307, п. 4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2012 року змінити в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, та в цій частині викласти резолютивну частину рішення в такій редакції:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності задовольнити.

Визнати договір довічного утримання, укладений 05 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та зареєстрований реєстрі за № 4-3111, удаваним правочином.

Визнати, що договір довічного утримання 05 листопада 2008 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру № 59, що знаходиться в м. Одесі по вул. Ільфа і Петрова в будинку № 10.

В решті частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до касаційної інстанції.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді Н.В.Комаровська

ОСОБА_10