Номер провадження № 22-ц/785/5595/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є,

ОСОБА_2.,

за участю секретаря Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів і за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів,

встановила:

02 квітня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, в якій просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, щомісяця, на утримання їхнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з дня подачі заяви до суду і до повноліття сина.

В обґрунтування позову, позивач посилалася на те, що з 29 вересня 2001 року по 31 травня 2010 року перебувала з відповідачем ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси. Після розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин, вони стали проживати окремо одне від одного. Після розірвання шлюбу син ОСОБА_6 залишився проживати з нею в квартирі АДРЕСА_1, де проживає по теперішній час та знаходиться на її утриманні. Після розірвання шлюбу, відповідач не в повній мірі виконує свої обов'язки батька по матеріальному утриманню сина. Між нею і відповідачем відсутня будь-яка домовленість про розмір матеріальної допомоги, яку щомісяця повинен надавати їй відповідач на утримання та виховання сина, оскільки відповідач від цього ухиляється. Відповідач має постійне місце роботи та стабільний заробіток, з якого може платити аліменти на утримання їхнього сина. З підстав викладеного, просила її позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та подав зустрічний позов, в якому просив стягнути аліменти з ОСОБА_4 на його користь у розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку, на утримання їхнього сина ОСОБА_6, починаючи з дня подачі ним зустрічного позову до суду і до повноліття сина. В обґрунтування невизнання позову ОСОБА_4 та в підтримку свого зустрічного позову, він посилався на те, що дійсно проживав в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 29 вересня 2001 року по 31 травня 2010 року. Під час спільного проживання в шлюбі, у них народився син ОСОБА_6, який після розірвання між ними шлюбу, залишився постійно проживати з позивачкою. Однак, в святкові та вихідні дні, син знаходиться та проживає у нього. Зазначив, що завжди матеріально допомагав і буде допомагати сину.

Посилався на те, що кошти, які він періодично надавав позивачці на утримання сина, не в повній мірі йдуть на утримання сина. Крім того, зазначив, що у вихідні та світкові дні неповнолітній син проживає з ним і в ці дні знаходиться на його утриманні, а тому просив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2013 року позов ОСОБА_4 було задоволено частково, та було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, щомісяця, починаючи з 02 квітня 2013 року до 26 лютого 2022 року, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного рішення суду та ухвалення нового, яким відмовити позивачці ОСОБА_4 у задоволенні позову, задовольнити його зустрічний позов у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення ухвалено із порушенням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що згідно ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 181 СК України способами виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

При цьому суд правомірно виходив із положень ч. 3 ст. 181 CK України, згідно яких за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Враховуючи, що відповідач має регулярний і постійний заробіток, що визнано сторонами в судовому засіданні, суд у відповідності до статті 182 СК України правомірно стягнув аліменти у пропорційному відношенні від усіх видів його заробітку.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що неповнолітній син сторін проживає з матірю, що також визнано сторонами, а тому підстав для стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 немає.

З такими висновками суду погоджується судова колегія, оскільки він повністю підтверджений письмовими доказами, які маються в матеріалах справи.

Так, із матеріалів справи вбачається, що неповнолітній син сторін, ОСОБА_5 постійно проживає з позивачкою ОСОБА_4, що підтверджується довідкою з місця проживання (а.с.6).

Крім того, зазначені обставини визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

З цих підстав, суд правомірно виходив із того, що відповідач зобовязаний приймати участь у його утриманні, оскільки сторони не дійшли згоди щодо способу утримання дитини.

Враховуючи, що відповідач має постійний дохід, що також у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку.

Зазначений розмір аліментів буде відповідати положенням Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ), якими визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, то суд правомірно виходив із того, що він не надав суду доказів того, що дитина більше часу перебуває на його утриманні. Як було зазначено вище, неповнолітній ОСОБА_5 постійно проживає з позивачкою і перебуває на її утриманні.

Суд також обгрунтовано зазначив, що та обставина, що відповідач приймає активну участь у матеріальному утриманні та вихованні дитини, в даному випадку не є підставою для відмови в позові ОСОБА_4 та у задоволенні зу4стірчного позову ОСОБА_3

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судова колегія зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу заперечень проти первісних позовних вимог, підставу для задоволення зустрічних позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_7

ОСОБА_2