Справа № 725/2741/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2013 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Верешко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

У травня 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просила стягнути з відповідача суму боргу за укладеним між банком та відповідачем кредитним договором.

В обгрунтування позову зазначало, що 8 квітня 2008 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 005-25501-080408.

Відповідно до пункту 1.2. вищевказаного договору, Банк відкривав відповідачу картковий рахунок № 9494 в національній валюті України - гривні, випустив та надав держателю платіжну картку, здійснював обслуговування держателя на умовах, викладених в Тарифному пакеті Віза Класичний, що міститься в Додатку № 1 до Договору, та Умовах викладених в Правилах здійснення операцій за картковими рахунками.

Крім того, за умовами укладеного між сторонами кредитного договору, Банк надав держателю кредит шляхом відкриття відновлюваної відкличної Кредитної лінії, що передбачена п. 1.3 кредитного договору, а саме: відповідно до вказаного пункту банк відкрив держателю кредитну лінію на загальну суму 30 000 грн. та на день укладання кредитного договору встановив ліміт Кредитної лінії на рахунку в сумі 3000.00 грн.

Також умовами договору передбачено право банку самостійно один раз на місяць змінювати розмір ліміту кредитної лінії в межах кредитної лінії, при цьому сторони погодили, що у даному випадку додаткова угода не складається.

Згідно з п. 1.5 кредитного договору кредитні кошти та власні кошти держателя використовувались для розрахунків за товари чи послуги, які придбані держателем у суб'єктів господарювання, зняття готівки, виконання держателем своїх зобов'язань перед банком за договором та вчинення інших операцій передбачених договором.

При цьому, відповідно до пункту 2.1. моментом надання Банком держателю кредиту визначено день здійснення операції за допомогою картки або день утримання платежів за умови відсутності на рахунку власних коштів держателя.

Також за умовами договору держатель картки зобовязаний щомісячно в строки, визначені Правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінією , яка виникла за попередній звітний місяць, а також здійснювати погашення в повному обсязі заборгованості за Овердрафтом, яка виникла за попередній звітний місяць, сплачувати всю суму процентів, нарахованих за користування кредитною лінією та / або Овердрафтом за попередній звітний місяць, та всю суму пені, яка нарахована за попередній звітний місяць у разі порушення строків сплати заборгованості за кредитною лінією та /або овердрафтом та процентів за користування кредитною лінією та /або овердрафтом.

Однак, відповідач взяті на себе за укладеним кредитним договором зобовязання не виконав, що привело до того, що станом на 22 березня 2013 року утворилась заборгованості на суму 14 456 грн. 35 коп., про існування якої відповідач був повідомлений у визначеному дрговоррм порядку, проте, на час звернення до суду існуючу кредитну заборгованість не погасив, тому банк посилаючись на вказане, а також на підставі ст. ст. 526, 530,623, 629, 1054 ЦК України та умов укладеного між сторонами договору просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 14 456 грн. 35 коп. та понесені банком судові витрати в розмірі 229 грн. 40 коп.

Представник позивача в судове засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив про його задоволення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позов не визнав. При цьому, вказав, що дійсно між ним та банком укладався кредитний договір та видавалась кредитна картка строком дії на 1 рік та останній раз він здійснював погашення кредиту 30 грудня 2008 року та після цього часу жодних інших кредитних операцій ним не здійснювалось й відповідно банком не повідомлялось про існування боргу, у звязку з чим вважав, що свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі. Також заперечував щодо визначення банком суми основної заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту), вказавши при цьому, що наданий банком розрахунок є недостовірний. Крім того, вказав на те, що що позов задоволенню не підлягає, оскілки банком пропущено встановлений законом строк для звернення до суду із вказаною позовною заявою, тому просив застосувати до вимог позивача наслідки пропуску позовної давності та в задоволенні позову відмовити саме з підстав пропуску строку позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін, а також вивчивши і оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, судом встановлено, що 8 квітня 2008 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 005-25501-080408.

Відповідно до пункту 1.2. вищевказаного договору, Банк відкрив відповідачу картковий рахунок № 9494 в національній валюті України - гривні, випустив та надав держателю платіжну картку, а також здійснював обслуговування держателя на умовах, викладених в Тарифному пакеті Віза Класичний, що міститься в Додатку № 1 до Договору та умовах викладених в Правилах здійснення операцій за картковими рахунками.

Крім того, за умовами укладеного між сторонами договору Банк надав відповідачу (держателю) кредит шляхом відкриття відновлюваної відкличної Кредитної лінії, що передбачена п. 1.3 кредитного договору, а саме відкрив держателю кредитну лінію на загальну суму 30 000 грн. та на день укладання кредитного договору встановив ліміт Кредитної лінії на рахунку в сумі 3000.00 грн.

Також умовами вказаного договору передбачено право банку самостійно один раз на місяць змінювати розмір ліміту кредитної лінії в межах кредитної лінії, при цьому сторони погодили, що у даному випадку додаткова угода не складається.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до п. 3.6 договору держатель картки зобов'язаний щомісяця в строки, визначені правилами здійснювати погашення заборгованості у вигляді обов'язкового мінімального платежу, складові якого зазначаються у тарифах.

Пунктом 5.8 договору передбачено, що при несплаті сум обов'язкового мінімального платежу протягом 91 календарного дня банк має право в односторонньому порядку достроково розірвати цей договір, шляхом відправлення на адресу держателя картки листа. Через 10 календарних днів з дати відправлення листа цей договір вважається розірваним. Розірвання договору не звільняє держателя картки від обов'язку погасити в повному обсязі заборгованості, що булла нарахована до дати розірвання договору.

Відповідно до п. 5.12 Договору в разі якщо держатель картки порушує умови цього договору, банк має право в односторонньому порядку заблокувати надану картку або відмовити у відкритті кредитної лінії.

При цьому, п. 1.5 кредитного договору передбачено, що кредитні кошти та власні кошти держателя використовуються для розрахунків за товари чи послуги, які придбані держателем у суб'єктів господарювання, зняття готівки, виконання держателем своїх зобов'язань перед банком за договором, та вчинення інших операцій передбачених договором.

Таким чином, суд вважає, що даний кредитний договір між сторонами укладено саме на споживчі цілі.

Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При порушенні зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін (ч. 1 ст. 530 ЦК України)).

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що між сторонами існували договірні зобовязання, які банк виконав в повному обсязі, надавши відповідачу у користування кредитні кошти, однак відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконав, у визначений в договорі строк кошти не повернув, чим порушив умови укладеного між сторонами договору та відповідно прострочив виконання взятих на себе зобовязань, що призвело до утворення заборгованості по сплаті кредиту, яка згідно із наданим позивачем розрахунком станом на 22 березня 2013 року становить 14 456 грн. 35 коп., зокрема, складається з: суми простроченого кредиту (тіла кредиту) в розмірі 3 807 грн. 25 коп., заборгованості за процентами в розмірі 4 116 грн. 97 коп. та заборгованості за комісіями в розмірі 6 532 грн. 13 коп. ( а.с 13).

Разом з тим, під час розгляду справи, відповідача заявляв суду, що перевипуск картки не здійснювався, тобто термін кредитування збіг 8 квітня 2009 року та позивач доказів протилежного суду не надав.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до анкети позичальника строк дії карти визначено 12 місяців (а.с.9), а згідно із п.1.4 Договору кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом 364 календарних днів. Кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі та не потребує підписання додаткових угод.

Також судом встановлено, що кредит ОСОБА_1 отримувався для споживчих цілей, що підтверджується умовами договору, а саме п. 1.5 договору (а.с. 6), а тому на кредитні правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору № 005-25501-080408 від 8 квітня 2008 року, суд вважає, що розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», за якими у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Одночасно слід зазначити, що згідно із розясненнями, викладеними у п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Більше того, відповідачем ОСОБА_1 заявлено в суді до ухвалення судового рішення про застосування судом строку позовної давності відповідно до вимог ст. 267 ЦК України.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, ч.1, ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання

Згідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Однак, позивач в суді не довів про існування між сторонами домовленості щодо збільшення строків позовної давності, а також в матеріалах справи відсутні відповідні докази на підтвердження вказано.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, судом, при розгляді справи, встановлено, що спірний кредитний договір між сторонами укладено 8 квітня 2008 року і строк дії карти визначено 12 місяців (а.с.9). Додаткових угод щодо продовження строку дії кредитного договору між сторонами не укладалось. Крім того, останній платіж відповідно до наданого позивачем розрахунку суми заборгованості відповідачем здійснювався 30 грудня 2008 року (а.с. 13).

Щодо положень пункту 5.2 договору, яким визначено строк дії договору, а саме те, що договір діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань, то суд вважає, що така умова кредитного договору не може розглядатися як встановлення строку його дії й відповідно часу настання вимоги, оскільки це не відповідає положеннями ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати та такою датою суд вважає, що є 8 квітня 2009 року, оскільки згідно із даними анкети позичальника строком дії картки визначено 12 місяців.

Тому умова договору про його дію до моменту повного виконання сторонами зобов'язань не може розглядатись як установлення строку дії договору, оскільки не відповідає вищевикладеним вимогам Закону щодо визначення поняття та правової природи інституту позовної давності, що урегульовано главою 19 ЦК України.

Відтак, з огляду на вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що ПАТ «Дельта Банк», звернувшись до суду з позовом лише 18 травні 2013 року, пропустив встановлений ЦК України трьохрічний строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, крім того з заявою про поновлення строку позовної давності банк до суду не звертався, а також не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що ним вказаний строк пропущено з поважних причин, тому до вимоги ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають застосуванню наслідки пропуску позовної давності.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 256-261, 267, 526,530, 623, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 3,10, 11, 58, 60, 64, 79-88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці ОСОБА_2