Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 1008/6746/12

Провадження № 2/362/468/13

08.04.2013 року Васильківський міськрайонний суд Київської обласні у складі:

головуючого - судді Жука М.В..

при секретарях Данильченко Т.С., Кострубіцькій Т.М..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2012 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 174 391 грн. 20 коп. заборгованості за кредитно-заставним договором №KIL0AK02500219 від 21 березня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням позичальником умов вище згадуваного кредитно-заставного договору.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставинами.

Відповідачка проти задоволення позову заперечувала, пославшись на те, що належним чином виконала взяті на себе зобов'язання перед банком шляхом передачі у серпні 2009 року предмета застави працівникам банку для подальшої його реалізації.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується падати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплати ти проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Судом установлено, що 21 березня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № KIL0AK02500219 за умовами якого банк зобов'язується надати позичальникові кредит у розмірі та на умовах, встановлених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору.

Загальний розмір кредиту становить 56 890 грн., мета кредиту: частина кредиту в розмірі 55 200 грн. надана з метою придбання автомобілю; частина кредиту в розмірі 552 грн. - оплати перших страхових платежів; частина кредиту в розмірі 34 грн. - оплати коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі; частина кредиту в розмірі 1 104 грн. - оплати винагороди за надання фінансового інструменту.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором, позичальник надає банку в заставу є легковий автомобіль DAEWOO Lanos, 2008 року випуску, номер кузову НОМЕР_3, д/н НОМЕР_1 (п.17.9. договору).

Відповідно до п. 17.8. договору щомісяця в період сплати позичальник зобов'язаний сплатити щомісячний платіж в розмірі 1187 грн. 83 коп. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним.

Як вбачається з додатковою угоди № 1 від 23 квітня 2009 року до договору абзац перший п. 17.8. кредитного договору від 21 березня 2008 року слід читати в наступній редакції: Щомісяця в період сплати позичальник зобов'язаний сплатити щомісячний платіж в розмірі 1589 грн. 44 коп. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним..

Згідно з п. 12.1. договору для цілей договору подією дефолту вважається будь-яка з наступних подій, в тому числі, і затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць.

Згідно п. 12.2.1. у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі грошових зобов'язань за договором.

Позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом прийняття-передачі (п. 12.2.2 Договору).

У п. 12.2.5 договору зазначено, що якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку, зазначені у повідомлені про дефолт, втрачають чинність.

Відповідно до змісту п. 12.2.6 якщо протягом строку, встановленого у п. 12.2.5., позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов'язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов'язання у повному обсязі, а банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька наступних дій: розірвати договір в односторонньому порядку; розірвати договір в судовому порядку; звернути стягнення на предмет застави в порядку визначеному п. 13 договору; застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, встановлених законодавством.

За змістом п. 13 договору після настання події дефолту та спливу строку, встановленого у п. 12.2.5. договору для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі.

Для задоволення забезпечених вимог з вартості предмета застави, після настання події дефолту банк зобов'язаний звернутись до судових органів. Банк має право не застосовуючи судових процедур на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави з наступних варіантів: передача предмета застави у власність банку; продаж предмету застави третій особі; звернення стягнення на підставі виконавчого листа; будь-яка інша процедура дозволена законодавством України.

У відповідності до п. 13.3.3. під час звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, шляхом його продажу або набуття на нього банком права власності, позичальник уповноважує банк (в особі його уповноважених осіб), на його власний розсуд, від імені позичальника здійснювати будь-які дії необхідні для відчуження, зняття з обліку, реєстрації, перереєстрації предмету застави.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором ОСОБА_2 станом на 10 вересня 2012 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 174 391 грн., яка складається з 58 334 грн. 51 коп. заборгованості за кредитом, 41 481 грн. 99 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом, 2 954 грн.21 коп. заборгованості по комісії за користування кредитом, 63 078 грн. 05 коп. пені, 250 грн. штраф (фіксована частина), 8 292 грн. 44 коп. штраф (процентна складова).

Як вбачається з квитанцій про сплату кредиту та меморіальних ордерів ОСОБА_2 здійснила останній платіж за кредитним договором 24 липня 2009 року в розмірі 619 грн. 96 коп.

Згідно змісту акту прийняття на зберігання на охоронну стоянку ПриватБанка автомобіля позичальника від 26 серпня 2009 року ОСОБА_2 передала автомобіль НОМЕР_2, та доручила Приватбанку передати його на реалізацію й направити виручені кошти на погашення заборгованості за кредитом.

15 вересня 2009 року ОСОБА_2 видано на ім'я ОСОБА_3, який є працівником банку, що було визнано представником позивача й доказуванню відповідно до приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає, довіреність на укладення від її імені правочинів щодо розпорядження (продажу, обміну, застави, здачі в найм) належного їй автомобілю НОМЕР_2.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що за умовами укладеного між сторонами кредитного договору у банку виникло право вимагати повернення кредиту, а у ОСОБА_2 обов'язок його повернути через 30 днів після затримання позивачкою внесення чергового платежу у повному обсязі, тобто 24 серпня 2009 року. При цьому прийняття банком предмета застави на зберігання та видача ОСОБА_2 довіреності на ім'я працівника банку на право розпорядження транспортним засобом, який є предметом застави, свідчать про наміри банку на задоволення вимог кредитора за рахунок предмета застави у спосіб передбачений договором.

Зволікання банком з реалізацією предмета застави призвело до знецінення його вартості, нарахування процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, а тому суд вважає, що незадоволення вимог банку за рахунок заставленого майна сталося з вини позивача, а тому має місце прострочення кредитором прийняття виконання зобов'язання.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 7 ч. 13 ст. 11 цього Закону передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У п. 31 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Зі змісту ч. 4 ст. 267 ЦК України випливає, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що при розгляді справи установлено, що ОСОБА_2 надавався кредит на придбання автомобіля, який вона використовувала в особистих цілях, тобто споживчий кредит, за умовами договору строк його повернення внаслідок настання події дефолту настав 24 серпня 2009 року, а позивач звернуся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 24 жовтня 2012 року (а.с. 27), тобто після спливу трьохрічного строку звернення до суду за захистом порушеного права, суд дійшов висновку про відмову в позові з підстав, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України.

При цьому судом не приймаються надані представником банку меморіальні ордери за період з серпня 2009 року по березень 2012 року на суми від 2 до 50 грн. (а.с. 134-161), як належні докази того, що після 24 липня 2009 року ОСОБА_2 продовжувала погашати кредитну заборгованість, оскільки вони суперечать зібраним по справі доказам, зокрема, наданому позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 4-6) з якого вбачається, що в цей період відповідачкою платежі не здійснювались, квитанціями про погашення кредитної заборгованості (а.с. 67-70), а також відсутність доказів того, що ОСОБА_2 особисто та свідомо здійснювала після 24 липня 2009 року платежі спрямовані на погашення кредитної заборгованості.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 33, 57, 58, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223, 224-227 ЦПК України,

в и р і ш и в:

У позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 12 квітня 2013 року.

Суддя