Номер провадження № 22-ц/785/7227/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2013 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

17.07.2009 року ОСОБА_5, теперішнє прізвище ОСОБА_4, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з ОСОБА_3 з 1993 по 1998 p.р. перебувала у громадському шлюбі.

23 жовтня 1998 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб, який у травні 2009 року був розірваний. Позивачка зазначила, що під час спільного проживання вони придбали майно, що є спільною сумісною власністю. Уточнивши позовні вимоги, та посилаючись на те, що з відповідачем вони не досягли згоди щодо поділу майна подружжя, ОСОБА_5 остаточно просила суд встановити факт проживання в незареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1993 року по 23 жовтня 1998 року, поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділивши їй - ОСОБА_4:

- чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира),

- мебельну стінку дитячу (вартістю 1200 грн.),

- мебельну стінку дитячу (вартістю 1800 грн.),

- диван дитячий (вартістю 860 грн.).

Виділити відповідачу ОСОБА_3:

- земельну ділянку загальною площею 0,06 га, яка розташована на території Бритівської сільської ради, по вул. Горіхова, буд. 10 в СГК «Вишенька» (далі спірна земельна ділянка),

- садовий будинок, який розташований на території Бритівської сільської ради по вул. Горіхова, буд. 10 в СГК «Вишенька» (далі спірний будинок),

- холодильник «Stinol» (вартістю 1200 грн.),

- пральну машину «Веко» (вартістю 4000 грн.),

- телевізор «LG» (вартістю 900 грн.),

- газову плиту, (вартістю 1400 грн.),

- спальний гарнітур, (вартістю 3500 грн.),

- кухонний гарнітур, (вартістю 2500 грн.),

- прихожу, (вартістю 1000 грн.),

- м'який куток, (вартістю 2200 грн.),

- комп'ютерний стіл, (вартістю 2500 грн.),

- бойлер, (вартістю 970 грн.),

- мебельну стінку, (вартістю 1400 грн.),

- мікрохвильову піч «Самсунг», (вартістю 2000 грн.),

- 2-х спальне ліжко, (вартістю 1000 грн.),

- витяжку кухонну,(вартістю 700 грн.),

- коврики 2 шт. х 750 грн. (вартістю 1500 грн.),

- комп'ютер (вартістю 2500 грн.).

- кондиціонер «Мідеа» (вартістю 3200 грн.).

Позивач ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх з підстав, наведених в позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та просив суд поділити спільне майно подружжя, а саме спірну квартиру у рівних частках, тобто по 1/2 її часини, в задоволенні решти позовних вимог просив відмовити.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2013 року позовну заяву ОСОБА_4 було задоволено частково, та було визнано спірний будинок незакінченого будівництва, готовністю 56% та спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя.

Також було визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на спірний будинок незакінченого будівництва, готовністю 56%.

Крім того, за ОСОБА_4 було визнано право особистої приватної власності на спірну квартиру.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на спірний будинок та спірну квартиру було припинено.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, ставить питання про його зміну та визнання спірного будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, власністю ОСОБА_3, спірну квартиру поділити між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних частках по 1/2 її частині та визнати право особистої приватної власності цих частин за ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення по часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок та спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, а тому є підстави для їх розподілу, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, а за ОСОБА_3 на недобудований спірний будинок, готовністю 56%.

Однак повністю з таким висновком погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, судом обґрунтовано установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 1998 року по 06 травня 2009 року (а.с.7,23).

Від шлюбу 03 вересня 2000 року у сторін народився син ОСОБА_7 (а.с. 10).

В період шлюбу сторони придбали спірну квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі - продажу нерухомого майна №2838/Б від 28.08.2000р. (а.с.6).

Оскільки за договором купівлі-продажу власником спірної квартири є відповідач ОСОБА_3, суд дійшов правильного висновку про необхідність визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Зазначені обставини визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Що стосується решти майна, яке позивачка бажала розподілити між сторонами, то рішення суду в частині відмови в його розподілі не оскаржується в апеляційному порядку, а тому не є предметом апеляційного дослідження.

Спірним є питання щодо визнання спірного житлового будинку, готовністю 56%, спільною сумісною власністю подружжя.

З цих підстав колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до договору купівлі-продажу від 05 листопада 1996 року ОСОБА_3 є власником садового будинку незакінченого будівництва, готовністю 56%, розташованого в с.Вигон, Білгород-Дністровського району Одеської області, на території СГК «Вишенька» по вул.Горіхова 10, на земельній ділянці площею 0,06 га (т.1, а.с.59).

Рішенням Білгород-Дністровської сільської Ради народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області від 04 вересня 1997 року №10 82- XXII зазначену земельну ділянку, площею 0,06 га, було передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_3 для ведення садівництва.

Як було зазначено вище, сторони уклали шлюб лише через 2 роки після придбання відповідачем спірного будинку, а саме - 23 жовтня 1998 року.

Тобто, спірний житловий будинок, готовністю 56% був придбаний відповідачем до укладення шлюбу з позивачкою, а тому у відповідності до ст.24 Кодексу про шлюб та сімю України не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю відпогвіджкача ОСОБА_3

Мотивуючи свій висновок щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін, суд послався на ст. 60 Сімейного Коексу України, згідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому судом не було враховано, що зазначена норма права не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки її дія розпочалась з 01 січня 2004 року, в той час як спірний житловий будинок був придбаний в 1996 році.

Суд дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості вимог позивачки про встановлення факту проживання в незареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1993 року по 23 жовтня 1998 року, однак разом з тим безпідставно визнав майно, набуте за цей час, спільною сумісною власністю сторін.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Відповідно до чинного на час набуття частини спірного нерухомого майна законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. КпШС): майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність").

Разом з тим, суд обгрунтовано вказав, що права і обов'язки щодо спірного садового будинку виникають у момент його придбання, а тому правовий режим майна, придбаного у 1996 році, і правовідносини між сторонами з приводу цього майна, не можуть регулюватися СК України, який набув чинності з 1 січня 2004 року.

Тобто, в даному випадку суд дійшов правильного висновку про те, що спір повинен розглядатися на підставі чинного на той час Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Разом з тим, обгрунтовуючи свій висновок щодо визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін, суд виходив із розяснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у відповідності до якого, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

При цьому суд зазначив, що відповідно до статті 25 чинного на час виникнення спірних правовідносин Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічним чином врегульовані правовідносини і частиною першою статті 62 Сімейного Кодексу України.

З цих підстав суд вказав, що за змістом зазначених норм сімейного права, особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов як: істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя.

Так, позивачка в позовній заяві зазначила, що за період сумісного проживання ними було істотно збільшена вартість спірного садового будинку незакінченого будівництва, готовністю 56%, оскільки було добудовано два поверхи будинку.

Однак, суд жодним чином не мотивував зазначений висновок та не навів жодного доказу, який би давав підстави вважати, що спірний будинок істотно збільшився у вартості за час шлюбу сторін внаслідок спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя.

Судом не було враховано, що спірний житловий будинок, готовністю 56%, на даний час існує у тому ж вигляді, що і був придбаний відповідачем в 1996 році готовністю 56%, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи № 32/06 від 18 серпня 2011 року (т.1, а.с.105-125).

Поро відсутність проведення будь-яких будівельних робіт щодо покращення стану спірного житлового будинку також свідчить довідка голови СОК «Вишенька» ОСОБА_8 від 25.07.2013 року (т.2, а.с.26).

Позивачка обгрунтовувала свої вимоги тим, що вартість спірного будинку, готовністю 56 %, на даний час значно збільшилася в порівнянні з вартістю, яка була на час придбання спірного будинку.

Однак, зазначене збільшення відбулось не за рахунок добудови, прибудови або іншим чином покращення технічного стану спірного будинку, а за рахунок загального подорожчання будівельних матеріалів, які були використані для будівництва спірного будинку, тобто при оцінці спірного будинку експертом був використаний витратний підхід, у відповідності до якого оціночна вартість спірного садового будинку на даний час складає 93236 грн., в той час як при його придбанні в 1996 році його вартість складала 12710 грн. (т.1, а.с.59, 105-112).

При цьому, суду слід було врахувати, що для застосування правил, передбачених ч.1 ст. 62 СК України, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту нерухомості, його якісних характеристик.

Суд зазначених обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що спірний садовий будинок незакінченого будівництва, готовністю 56%, є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

При цьому, висновок суду про те, що за час перебування в шлюбі саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт, спірний будинок збільшився у загальній площі та вартості, жодним чином не аргументований і не підтверджений письмовими доказами, які є в матеріалах справи.

З цих підстав, рішення суду, в частині визнання спірного житлового будинку, незакінченого будівництва, готовністю 56%, спільною сумісною власністю подружжя, є незаконним і необгрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині.

Що стосується вимог заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо визнання спірного житлового будинку його особистою приватною власністю, то зазначені вимоги задоволенню не підлягають, оскільки у відповідності до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 із самостійними позовними вимогами до суду не звертався, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості визнати за ним право особистої приватної власності на спірний житловий будинок.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до договору купівлі-продажу спірного жилого будинку, готовністю 56%, відповідач ОСОБА_3 є єдиним власником цього будинку, а тому вимоги щодо повторного визнання за ним права власності, є безпідставними.

Таким чином, підсумовуючи викладене, лише спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на викладене, та враховуючи, що матеріали справи не містять підстав для відступлення від правил рівності сторін щодо поділу сумісного майна подружжя, колегія суддів вважає за необхідне визнати за сторонами право особистої приватної власності на спірну квартиру, за кожним по 1/2 її частині.

У звязку з цим, колегія суддів також вважає за необхідне припинити право спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене судове рішення є частково незаконним і необґрунтованим, доводи заявника апеляційної скарги його частково спростовують, у звязку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення суду, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення її позовних вимог.

Рішення, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 червня 2013 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3.

Взнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 припинити.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_9

ОСОБА_2