Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.04.2013 року Юр"ївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Маренич С.О., при секретарі Малий В.Г. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Юрївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Юр»ївської селищної ради Юр»ївського району Дніпропетровської області , третя особа по справі на стороні відповідача без самостійних вимог - Юр»ївське районне управління юстиції в Дніпропетровській області,

про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності, в якому просив визнати за ним в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок з надвірними спорудами № 56, який розташований по вул. Д. Ситника , смт. Юр»ївка Юр»ївського району Дніпропетровської області.

В ході розгляду справи, до початку розгляду справи по суті, позивач змінив підставу позову та надав суду уточнену позовну заяву про визнання права власності на нерухоме майно (ас.46), в обґрунтування своїх вимог вказуючи на те, що 18 вересня 1998 року на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку, укладеного на Павлоградській товарній біржі за № 9-50- НД, набув у власність житловий будинок № 56 по вул. Д. Ситника в смт. Юр»ївка Дніпропетровської області, провівши державну реєстрацію прав власності на зазначений будинок в КП Павлоградькому МБТІ.

В 2013 році позивач виявив, що оригінал договору житлового будинку, укладеного ним на товарній біржі, втрачено. Намагання отримати дублікат договору виявилися марними, оскільки продавець будинку за договором ОСОБА_2 помер 20.02.2010 року, а Павлоградська товарна біржа визнана банкрутом та державним реєстратором 01.12.2010 року проведена державна реєстрація припинення юридичної особи.

Позивач зазначав, що відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі вищезазначеного, посилаючись на ст. ст. 328, 392 ЦК України позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок № 56, розташований по вул. Д. Ситника в смт. Юр»ївка Дніпропетровської області.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності та відсутності представника останньої, за наявними в справі доказами, зазначивши, що позов підтримує у повному обсязі та просить задовольнити останній (ас. 57 ).

Відповідач по справі Юр»ївська селищна рада Юр»ївського району Дніпропетровської області в судове засідання не з»явилися, при цьому від голови Юр»ївської селищної ради Юр»ївського району ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника відповідача, із зазначенням про визнання позовних вимог в повному обсязі та вказівкою на те, що право власності позивача відповідач ніколи не оспорював та не оспорює (ас. ас. 58, 59 ).

Третя особа по справі Юр»ївське районне управління юстиції в Дніпропетровській області, яке забезпечує реалізацію повноважень Укрдержреєстру та які були залучені до участі в справі на підставі ухвали суду від 12.04.2013 року (ас. 34, 35), в судове засідання не з»явилися, надавши суду телефонограму про розгляд справи в їх відсутності, зазначивши, що проти уточненої позовної заяви позивача заперечень не мають (ас. 60 ).

За викладених вище обставин, суд знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності не з»явившихся сторін по справі , на підставі наявних у справі доказів про права та взаємовідносини сторін по справі.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд знаходить встановленими наступні обставини:

- так, з наданих позивачем по справі документів вбачається, що 18.09.1998 року між ним та гр. ОСОБА_2 , який помер 20.02.2010 року (копія свідоцтва про смерть серія 1-КИ № 332820 від 24.02.2010 року (ас.14)), на Павлоградській товарній біржі було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна, а в тому числі і житлового будинку № 56, розташованого по вул. Д. Ситника, смт. Юр»ївка Юр»ївського району Дніпропетровської області, який зареєстрований на Павлоградській товарній біржі 18.09.1998 року за № 9 /50 (ас.5), при цьому в даний час , а саме 01.12.2010 року проведена державна реєстрація припинення юридичної особи Павлоградської товарної біржі Дніпропетровської області , у зв»язку з визнанням останньої банкрутом (ас. 17).

Згідно довідки КП Павлоградського МБТІ від 10.12.2012 року за № 17379 (ас.12), за даними МБТІ право власності на будинок № 56 по вул. Д.Ситника смт. Юр»ївка зареєстровано за позивачкою ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.09.1998 року Павлоградською товарною біржою та на вказаний будинок виготовлено технічний паспорт на ім»я ОСОБА_1, який долучений до матеріалів справи (ас. 6-8 ).

В позові позивач зазначив, що на вказаний будинок ним було втрачено оригінал договору купівлі-продажу, посвідченого на Павлоградській товарній біржі, при цьому отримати дублікат останнього він не має можливості, оскільки продавець помер, а Павлоградська товарна біржа припинила своє існування, а відтак просив визнати за ним право власності на зазначений будинок, з підстав передбачених ст. 392 ЦК України.

Умовою задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів, що підтверджують його право власності на майно. ЦК України , визначивши, що власник здійснює право власності своїм майном на свій розсуд, водночас не визначає конкретних доказів, якими останній має підтверджувати своє суб»єктивне право. Такими доказами, відповідно до норм процесуального законодавства України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність обставин, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Насамперед підтверджувати наявність права власності в судовому процесі можуть правовстановлюючі документи.

Правовстановлюючими документами на нерухомість є : договори купівлі-продажу, обміну, дарування, довічного утримання, угоди про розподіл спадкового майна, про розподіл спільного майна подружжя, посвідчені державними та приватними нотаріусами; свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, що видаються державними та приватними нотаріусами; свідоцтва про право на спадщину, видані державними нотаріусами, та інше.

Даючи оцінку доказам, що надані позивачем на підтвердження його права власності на житловий будинок № 56 по вул. Д. Ситника в смт. Юр»ївка Дніпропетровської області, суд виходить з того, що відповідно до ч.2 ст. 15 Закону України » Про товарну біржу» від 10.12.1991 року , передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, згідно ч.1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( ст. 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов»язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди та ст. 48 цього Кодексу, яка передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови від 28.04.1978 року № 3 « Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» ( чинної на час укладення договору купівлі-продажу), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов»язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі продажу ( у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб..

Відтак, подібні договори укладатися на біржі не могли.

На підтвердження дійсності укладеного на товарній біржі договору купівлі-продажу жилого будинку позивачем в позові не зазначено та суду не надано жодного доказу, а зокрема рішення суду про визнання такої угоди купівлі-продажу дійсною та дана обставина не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, на підставі якої позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок, придбаний ним на товарній біржі, визначено, що власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорююється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, подавати позов в порядку позовного провадження можна лише за наявності спору ( наприклад, про право власності), для вирішення якого і потрібно підтвердження цього факту.

Позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли інші особи не визнають належності йому цього майна або унеможливлюється реалізація позивачем свого права власності , у зв»язку з наявністю сумнівів в інших осіб, які оспорюють або не визнають таке право позивача. Відповідачем у такому виді позову, може бути будь-яка особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачеві, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Зі змісту позовних вимог та доказів, наданих позивачем на підставі яких останній просив розглянути справу в його відсутності, не вбачається, яким чином відповідач оспорює, не визнає, або сумнівається у приналежності спірного майна позивачеві, або має власний інтерес до останнього.

З наданої відповідачем заяви про розгляд справи в його відсутності, вбачається, що останній позов визнає та право власності позивача на спірний будинок ніколи не оспорював та не оспорює (ас. 58, 59 ).

За таких обставин, враховуючи, що відповідач не оспорює право власності позивача, права та інтереси останнього не порушував, суд знаходить, що ст. 392 ЦК України не може бути застосована до вимог позивача, оскільки відсутній предмет спору. Суд вважає, що позивач , пред»явивши вимоги до відповідача про визнання за ним права власності на жилий будинок, на підставі ст. 392 ЦК України, фактично намагається узаконити угоду купівлі-продажу жилого будинку, вчинену ним на товарній біржі.

Доводи позивача про те, що ним втрачено оригінал договору купівлі-продажу будинку , укладеного на товарній біржі, що в свою чергу є підставою для звернення до суду на підставі ст. 392 ЦК України, на думку суду є сумнівними та останні суд оцінює критично, з огляду на те, що як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.09.1998 року, а саме п.12 - даний договір виготовлений в п»яти екземплярах, перший з яких залишається на зберіганні на біржі, при цьому інші чотири, які мають силу оригінала, видаються покупцеві, тобто позивачу (ас.5).

Відтак, втративши оригінал договору, позивач принаймі має ще три його примірника, які мають силу оригінала, на підтвердження втрати яких не надано жодного доказу та про втрату таких ( трьох примірників) навіть не зазначено в позові.

Унеможливлення застосування до вимог позивача ст. 392 ЦК України та визнання за ним права власності на майно саме з цих підстав також обумовлено тим, що, як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок № 56 по вул. Д.Ситника в смт. Юр»ївка Дніпропетровської області (ас. 6-8) , безпосередньо в самому будинку мається самочинне переобладнання.

Згідно ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Разом з тим, з позову не вбачається та в судовому засіданні не підтверджено належними доказами, що за позивачем у встановленому законом порядку було визнано право на перепланування жилого будинку.

За таких обставин вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 213, 215, 218, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Юр»ївської селищної ради Юр»ївського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10- денний строк , з дня отримання копії рішення, апеляційної скарги.

Суддя: С.О.Маренич