АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
2013 рік Доповідач - Шахова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Охневській Т.В .

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором уступки вимоги,

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом та вказував, що в квітні 2010 року відповідач ОСОБА_1 отримав від третьої особи ОСОБА_4 власника магазину «Стиляга» гроші в сумі 60 000 дол. США для придбання до 1 березня 2011 року за кордоном взуття. Свої вимоги відповідач не виконав і 23 травня 2011 року ОСОБА_4 за договором уступки вимоги передав йому (позивачеві) право вимоги коштів від ОСОБА_1Посилаючись на зазначені обставини та на те, що гроші ОСОБА_1 в добровільному порядку не повертає позивач просив стягнути на його користь з відповідача гроші в сумі 478 200 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволені позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, що висновки суду є помилковими, оскільки під час розгляду справи відповідач доводив про те, що гроші від ОСОБА_4 на придбання взуття він не отримував і ніяких зобов'язань щодо цього він перед ОСОБА_4 на себе не брав. Суд надав невірну оцінку поясненням свідків,які пояснювали, що ОСОБА_4 для торгівлі закупляє товар лише зі складу і грошей ОСОБА_1 на придбання взуття в сумі 60 000 грн. він ніколи не передавав. Підтвердженням того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не існує договірних стосунків по зобов'язанням за розпискою від 27 квітня 2010 року, вважає апелянт, є бухгалтерська книга ОСОБА_1, згідно якої не вбачається факту отримання та передачі грошей на придбання товару.

Окрім зазначеного вище, апелянт вказує, що суд не надав критичної оцінки діям позивача та третьої особи. Так,12.01.2012 року ОСОБА_1, заперечуючи свій підпис в письмовій розписці про отримання грошей, звертався до суду з клопотанням про призначення судово-технічної експертизи і 27.01.2012 року суд задовольнив його та призначив експертизи. В даній ухвалі суду зазначено про те, що позивач та третя особа заперечуючи проти проведення експертизи вказали, що оригінал розписки перед судовим засіданням потрапив на вулиці у воду і що ймовірно вплинуло на її якість. В тому ж місяці позивач повідомив суд про викрадення оригіналу розписки, яке трапилося після судового засідання 27 січня 2012 року.29 травня 2012 року позивачу було направлено клопотання експертної установи про необхідність надання оригіналу розписки. І 1 серпня 2012 року експертною установою було повернуто матеріали справи, оскільки питання поставлені на вирішення експертизи можуть бути вирішені лише за оригіналом документу, який позивач не надав. Тому апелянт вважає, що вищезазначені дії позивача були спрямовані на те, щоб він не мав можливості довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

З огляду на викладене, вважає, що порушення судом п.1,3. ч.1 ст. 309 ЦПК України, призвело до неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та постановлення незаконного рішення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та стягуючи на його користь з відповідача ОСОБА_1 478 200 грн. суд першої інстанції встановив та вважав доведеним, що 27 квітня 2010 року між сторонами виникли договірні (зобов'язальні) правовідносини за якими ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 гроші в сумі 60 000 дол. США, на придбання товару,який останній повинен був поставити до 1 березня 2011 року, проте свої зобов'язання ОСОБА_1 не виконав, товар не поставив і повернути гроші відмовляється.

Проте, таких висновків суд дійшов на порушення процесуального права, яке полягає в неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та недоведеності обставин,які суд вважав встановленими, що в свою чергу призвело до невірного застосування та порушення норм матеріального права, з огляду на що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обґрунтованим і відповідно до ст. 309 ЦПК воно підлягає скасуванню та ухваленню по справі нового рішення, з огляду на наступне.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.16 ЦК України, особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,що встановлений договором або законом.

Як вбачається, звертаючись до суду з даним позовом позивач ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 кошти, з підстав,передбачених статтями 512-514,516,517 ЦК України, вважаючи, що правовідносини які виникли з ОСОБА_1 є не чим іншим як зобов'язанням за договором від 27 квітня 2010 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, які ОСОБА_1 не виконав Проте, свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що кошти з ОСОБА_1 належить стягнути за договором уступки вимоги укладеного між ним та ОСОБА_4 23 травня 2011 року.

Розглянувши справу в межах вищеприведених вимог та задовольняючи їх,суд дійшов висновку, що відповідач не виконав зобов'язання за договором укладеним між ним та третьою особою ОСОБА_4 27 квітня 2010 року,але стягнув з відповідача кошти на підставі договору уступки, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладеним 23 травня 2011 року, про що відповідно зазначив в резолютивній частині рішення. Проте такі висновки суду не відповідають вимог ст. 16 ЦК України, згідно якої серед способів захисту не зазначено такого способу захисту,як встановлення правовідносин за одним договором,але зобов'язання особи до виконання зобов'язань за іншим договором, за яким ця особа взагалі не має відношення та не була стороною.

Згідно роз'яснень, викладених в Постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року , захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким,а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника ( особу,яка порушила ці права).

Таким чином, рішення суду першої інстанції не відповідає як зазначеним вимогам закону так і вимогам передбачених статтями 213,214 ЦПК України, згідно яких рішення повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Крім цього, колегія суддів вважає, що на підтвердження своїх доводів про існування між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договірних (зобов'язальних) правовідносин, позивач доказів в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК не надав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК, зобов'язання виникають з підстав встановлених статтею 11 цього Кодексу, згідно якої цивільні права та обов'язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора) певну дію (передати майно,виконати роботу, надати послугу,сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дій.

З письмової розписки від 27 квітня 2010 року, яка містить в матеріалах справи та яка надана позивачем на підтвердження зобов'язань відповідача, не можливо, по-перше встановити, які правовідносини існували між сторонами, оскільки зобов'язання відповідача зводяться до поставки товару ( можливо йдеться про договір поставки) і, по-друге, на порушення вимог ч. 1 ст. 509 ЦК розписка містить лише зазначення дій відповідача без зазначення дій іншої сторони ОСОБА_4 Окрім цього, в одній частині розписки зазначено, що ОСОБА_1 прийняв 60 000 дол. США,а в іншій - 17 939 дол. та 167 0467 грн. (а.с.2).

Відповідач ОСОБА_1 заперечує свій підпис в цій розписці, але позивачем оригінал розписки не надано,а з її копії, взагалі, вбачається,що гроші передавав ОСОБА_5,а не ОСОБА_4 За таких обставин, можливість провести перевірку достовірності розписки та, зокрема, належності в ній підпису ОСОБА_1 утрачена.

На спростування доводів позивача про відсутність будь-яких договірних стосунків та зобов'язань,відповідачем,який відповідно до даних Єдиного державного реєстру зареєстрований як фізична особа-підприємець,надано бухгалтерську книгу згідно якої факт отримання ним грошей від ОСОБА_4 для придбання товарів за розпискою від 27 квітня 2010 року не знайшов підтвердження.

Проте, оглянувши цю книгу в судовому засіданні суд взагалі не надав її оцінки та в розріз записам, журналам судових засідань та заяви ОСОБА_1, яка містяться на а.с.92, де відповідач заперечував проти позову, суд вказав в рішенні, що відповідач не заперечував передачу йому грошей ОСОБА_4 для придбання товару, тобто фактично визнав позовні вимоги. Окрім цього, суд в своєму рішенні також не вірно виклав пояснення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які згідно запису та журналу судового засідання від 12 січня 2012 року, заперечували факт передачі ОСОБА_4 ОСОБА_1 та пояснювали, що ОСОБА_4 завжди придбає для реалізації товар лише зі складів.

На підтвердження своїх висновків про підставність позовних вимог ОСОБА_8, суд послався також на роздруківки з електронної переписки ОСОБА_1 та ОСОБА_4,вказавши, що предметом цих розмов було повернення коштів у запропонований термін однією зі сторін.

Між тим, встановити достовірно з цих роздруківок стосовно яких зобов'язань велась переписка між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не можливо. В той час як відповідач ОСОБА_1 не заперечував, що протягом п'яти років вони з ОСОБА_4 спільно працювали і між ними, звичайно, велись розмови та переписка з приводу поставки товару. Таким чином, інформація викладена в цій переписці, не може безспірно свідчити саме про наявність зобов'язань за розпискою від 27 квітня 2010 року.

Відповідно до вимог закону рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і суд зобов'язаний надати оцінку доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, але на порушення зазначеного, доказам, на які суд послався в своєму рішенні, він належної оцінки не надав,та як зазначено вище, виклав їх на свій розсуд.

З урахуванням встановлених порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду даної цивільної справи та у зв'язку з тим що відповідно до ст. 60 ЦПК позивач не надав належним та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів та вимог, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними, не доведеними та не ґрунтуються за законі і у зв'язку з чим не вбачає підстав для їх задоволення .

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є,зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи,які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303,304,307,309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволені позову до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором уступки вимоги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді