Справа № 1519/2-177/11
Провадження 2/521/3109/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2013 року Малиновський райсуд м. Одеси

в складі: головуючого судді - Роїк Д.Я.

при секретарі - Чайковській О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору застави, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики не укладеним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди та відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди та об'єднання з первісним позовом, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору застави, стягнення заборгованості та відшкодування моральної шкоди. При цьому позивач посилається на те, що 3 червня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був у простій письмовій формі укладений договір позики, згідно якого відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 5 000 гривень, які він зобов'язувався повернути через півроку, а саме 3 січня 2008 року. Договір позики був власноруч оформлений відповідачем. На підтвердження виконання взятих зобов'язань ОСОБА_2 запропонував позивачу користуватися автомобілем марки «Хюндай» моделі «НІ» 2001 року випуску білого кольору, державний номер НОМЕР_1, який належав відповідачу згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2. З цією метою 09.08.2007 року за згодою та безпосередньою участю відповідача ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_1 був оформлений та нею отриманий тимчасовий реєстраційний талон на вказаний автомобіль, дійсний до 09.08.2010 року за наявності вищезазначеного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Оригінал Свідоцтва серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 особисто передав ОСОБА_1 під час отримання нею тимчасового реєстраційного талону. На думку позивача такими діями між сторонами було укладено договір застави. Однак, всупереч заявленим намірам та фактичним діям щодо застави рухомого майна, транспортний засіб відповідач не передав, залишив його у себе мотивуючи це необхідністю проведення ремонтних чи профілактичних робіт, а потім - особистими обставинами. Позивач мала намір користуватися зазначеним транспортним засобом для власних погреб, і вважала, що передача їй транспортного засобу спонукає відповідача виконати грошові зобов'язання, так як вважала, що тим самим грошове зобов'язання відповідач забезпечив заставою, хоча у письмовому виді вони не укладали. Позивач вважає, що передавши їй оригінал власного Свідоцтва, відповідач фактично уклав з нею договір застави. Надалі позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_2 подав заяву про те, що він нібито втратив Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 і на підставі цієї заяви отримав нове Свідоцтво. Відповідач ОСОБА_2 до неї не звертався про повернення оригіналу Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2, позивача ніяким чином не сповіщав про свої наміри користуватися заставленим автомобілем марки «Хюндай» моделі «НІ» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, тому позивач вважає, що, ввівши державні органи в оману, він незаконно отримав нове Свідоцтво, а тому незаконно у теперішній час користується транспортним засобом. Заявивши про втрату Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та незаконно отримавши нове Свідоцтво на автомобіль, відповідач ОСОБА_2 фактично скасував отриманий позивачем Тимчасовий реєстраційний талон на вказаний автомобіль, оскільки Тимчасовий талон був дійсний тільки за наявності старого нібито втраченого Свідоцтва. На підставі вищевикладеного, позивач вважає, що має право просити суд визнати дійсним договір застави рухомого майна автомобіля марки «Хюндай» моделі «НІ» 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, укладений між мною та відповідачем ОСОБА_2 09.08.2007 року на виконання грошового зобов'язання за договором позики від 03.06.2007 року. Відповідач ОСОБА_2 до цього часу позику у розмірі 5 000 гривень (п'ять тисяч грн.) мені не повернув. Також позивач зазначає, що через такі дії відповідача їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 8500 грн. Таким чином позивачем було мотивовано вимоги щодо визнання укладеним договору застави рухомого майна та стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням інфляції за сплинувши роки.

Відповідач подав до суду зустрічний позов. При цьому він посилався на те, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на написаному відповідачем під її диктовку рукописному тексту, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Відповідач вважає що не може бути визнано укладеним, оскільки недодержано відповідну форму під час його підписання. Відповідач зазначає, що позивач проігнорувала вимоги закону, щодо нотаріального посвідчення договору займу. Будь яких документів, що б підтверджували отримання відповідачем грошей в вигляді розписки або якогось іншого документу відповідно до вимог ст.547 ЦК України позивачкою не представлено, що свідчить не про укладення оскаржуємого даного договору, а лише про існування намірів. Посилання позивача про те, що ОСОБА_2 передав їй свій автомобіль в якості застави також безпідставні. Вона попросила його навчити її їздити на автомобілі та для цих цілей оформити на неї тимчасовий реєстраційний талон . Талон він оформив, але він дійсний лише при наявності оригінала свідоцтва НОМЕР_2, який знаходився в нього в машині. В той час, як приватний підприємець, що підтверджується наданою суду копією Свідоцтва, займався перевозкою пасажирів, тому міг її навчати тільки в вільний від роботи час. Відповідач зазначає, що одного разу помітив, що в нього зникло водійське посвідчення та свідоцтво, тому він отримав нові. Відповідач вважає, що вказані документи позивачем були отримані незаконно та без його згоди. Отримавши нові документи, він продовжував займатись підприємницькою діяльністю, що підтверджується декларацією про доходи. Згідно декларації його середній дохід за робочий день складав 1409грн. Передавати в заставу автомобіль відповідач намірів не мав. Таким чином договору застави на думку відповідача не існувало та не існує. Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дійсним договору застави, про стягнення заборгованості та стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2, вважає безпідставними. 25 травня 2012 року під час судового засідання відповідач дізнався, що 06 березня 2012 року була зі згоди представника Позивачки прийнята Ухвала суду про повернення відповідачу автомобіля, який після проведення експертизи знаходився з вини суду на площадці УДАЇ з 8.12.2010 р. Тобто всього 531 день, до моменту проведення експертизи 62 дні та після 469 днів. За зберігання автомобіля відповідачу була надана квитанція на 3388 грн. Таким чином відповідач оцінює власні збитки в наслідок неправомірних дій позивача в:

Об'ява в газету про втрату документів;

Витрати на поновлення втрачених документів;

Послуги У ДАЇ за зберігання 3388грн без послуг банку;

Втрачений заробіток за час відсутності в користуванні автомобілем: 531x1409= 748 179 грн.;

Всього матеріальних витрат: 751570,75 грн.

Крім того відповідач вважає, що неправомірними діями позивача йому завдана значна моральна шкода, яку він оцінює в 20 000 гривень.

В судове засіданні представник позивача надав заяву в якій уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 червня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був у простій письмовій формі укладений договір позики, згідно якого відповідач ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 5 000 гривень, які він зобов'язувався повернути через півроку, а саме 3 січня 2008 року. Договір позики був власноруч оформлений відповідачем. Вказане підтверджується розпискою з боку відповідача.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно до ст. 1047 ЦПК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Доказів, на підтвердження того, що за розпискою, наданою до суду позивачем, грошей відповідачу не передавалось або вона є недійсною, у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України суду надано не було.

Таким чином суд вважає, що між сторонами було укладено договір позики в розмірі 5000 грн.

Згідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, що прострочив грошові зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний виплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Таким чином, з 04 січня 2008 року основна заборгованість відповідача ОСОБА_2 за договором позики складає 5 000 гривень (п'ять тисяч грн.).

За даними Держкомстату України індекс інфляції склав:

- січень 2008 р.102,90 % - вересень 2009 р.100,80%
- лютий 2008 р.102,70% - жовтень 2009 р.100,90%
- березень 2008 р.103,80% - листопад 2009 р.101,10%
- квітень 2008 р.103,10% - грудень 2009 р.100,90%
- травень 2008 р.101,30% - січень 2010 р.101,80%
- червень 2008 р.100,80% - лютий 2010 р.101,90%
- липень 2008 р.99,50 % - березень 2010 р.100,90%
- серпень 2008 р.99,90 % - квітень 2010 р.99,70 %
- вересень 2008 р.101,10% - травень 2010р.99,40 %
- жовтень 2008 р.101,70% - червень 2010 р.99,60 %
- листопад 2008 р.101,50% - липень 2010 р.99,80 %
- грудень 2008 р.102,10% - серпень 2010р.101,20%
- січень 2009 р.102,90% - вересень 2010 р.102,90%
- лютий 2009 р.101,50% - жовтень 2010 р.100.50%
- березень 2009 р.101,40% - листопад 2010р.100.30%
- квітень 2009 р.100,90% - грудень 2010 р.100.80%
- травень 2009 р.100,50% - січень 2011р.101.00%
- червень 2009 р.101,10% - лютий 2011р.100.90%
- липень 2009 р.99,90 % ЗАГАЛОМ:178,97 %
- серпень 2009 р.99,80 %
За час прострочення виконання грошових зобов'язань індекс інфляції з 04 січня 2008 року по 11 березня 2011 року склав 78,97 %, тобто 3948, 42 грн. (5 000 х 0,7897 = 3 948,42).

Оскільки договір позики між сторонами був укладений у простій письмовій формі, тобто виконані всі умови, передбачені нормами ст. 1047 ЦК України, а сума грошових коштів позики перевищує п'ятидесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходу громадян, то на укладений між нами договір позики поширюються норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України щодо щомісячної сплати позичальником процентів від суми позики до дня - повернення у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Постановою Правління Національного банку України від 17.05.2007 р. № 184 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» визначено:

« 1. Установити: з 1 червня 2007 року облікова ставка встановлюється у розмірі 8 % річних.»

Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2007 р. № 492 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» визначено:

« 1. Установити з 1 січня 2008 року облікову ставку в розмірі 10 % річних.» Постановою Правління Національного банку України від 21.04.2008 р. № 107 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» визначено:

« 1. Установити з 30 квітня 2008 року облікову ставку в розмірі 12 % річних.» Постановою Правління Національного банку України від 12.06.2009 р. № 343 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» визначено:

« 1. Установити з 15 червня 2009 року облікову ставку в розмірі 11 % річних.» Постановою Правління Національного банку України від 10.08.2009 р. № 468 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» визначено:

« 1. Установити з 12 серпня 2009 року облікову ставку в розмірі 10,25 % річних.» Постановою Правління Національного банку України від 07.06.2010 р. № 259 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» визначено:

« 1. Установити з 8 червня 2010 року облікову ставку в розмірі 9,5 % річних.» Постановою Правління Національного банку України від 07.07.2010 р. № 320 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» визначено:

« 1. Установити з 8 липня 2010 року облікову ставку в розмірі 8,5 % річних.» Постановою Правління Національного банку України від 09.08.2010 р. № 377 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» визначено:

« 1. Установити з 10 серпня 2010 року облікову ставку в розмірі 7,75 % річних.»

Термін дії облікової ставкиРозрахунок суми процентів за користування позикою
Початок перебігуЗакінчення перебігуКількість ДНІВРозмір ставки
І = позика х % ставки х х кількість днів § 365 днів

04.06.2007 р.31.12.2007 р.2108%5 000x8,00 %х211-365 і 230,14
01.01.2008 р.29.04.2008 р.12010,00%5 000x10,00 %х 120-365 = 164,38
30.04.2008 р.14.06.2009 р.41112,00 %5 000x12,00 %х411-365 = 675,62
15.06.2009 р.11.08.2009 р.5811,00%5 000x11,00 %х58-365 = 87,40
12.08.2009 р.07.06.2010 р.30010,25%5 000x10,25 %х300-365 І 421,23
08.06.2010 р.07.07.2010 р.309,50 %5 000x9,50 %х30-365 = 39.04
08.07.2010 р.09.08.2010 р.338,50 %5 000x8,50 %х33-365 = 38,42
10.08.2010 р.11.03.2011 р.2147,75 %5 000x7,75 %х214-365 = 227,19
(день подання уточнених вимог) РАЗОМ:1 883,42 грн.
Таким чином, з 04 червня 2007 року розмір процентів за користування позикою і 1183 гривні 42 коп.

Оскільки несплачені відсотки за користування позикою також інфліювали, а за період з 04.06.2007 року по 11.03.2011 року інфляція склала 78,97 %, то розмір Сплачених відсотків збільшився на суму 1487 гривень 34 коп. (1 883,42 х 0,7897 = 1 487,34).

Виходячи з приведених вище розрахунків, загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_2 складає: 5 000 + 3 948,42 + 477,95 + 1 883,42 + 1 487,34 = 12 797 гривень 10 коп.

Суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не було надано належних доказів у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України на підтвердження укладення з ОСОБА_2 договору на забезпечення виконання зобов'язання. Так згідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Також позивачем не доведено, що сторони усно уклали такий правочин, а відповідно вчинили дії та підтвердили їх вчинення.

Суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, позивачем не було доведено в судовому засіданні завдання з боку ОСОБА_2 моральної шкоди.

Стосовно зустрічної позовної заяви, то суд вважає, що посилання відповідача на те, що він фактично не отримував кошти в борг від позивача, у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України доведено не було. Суд також відмовляє відповідачу у стягненні заявленої ним матеріальної шкоди та її складових, через те, що позивачем не було доведено, що вказана шкода була заподіяна йому неправомірними діями з боку позивача. Так позивач використовувала законні методи для захисту своїх прав, тобто мова йде про звернення до суду з відповідним позовом та відповідне забезпечення позовних вимог, які розглядались судом. Відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він не мав можливості звернутися до суду за захистом своїх прав або надати до суду вмотивовані заперечення під час судового провадження.

Окрім цього відповідачем також у відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України не доведено завдання йому моральної шкоди з боку позивача, а тому суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні вказаних вимог відповідача.

Таким чином, виходячи з всього вищевказаного, керуючись ст.ст. 526, 625, 629, 1046 - 1048 ЦК Україна, 208 - 209, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 12797,10 (дванадцять тисяч сімсот дев'яносто сім гривень десять копійок) гривень.

В задоволенні інших позовних вимоги ОСОБА_1 відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: