Справа № 204/2313/13-ц
Провадження № 2/204/1278/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2013 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіній А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2013 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила винести рішення, яким розподілити спільне майно подружжя домоволодіння № 68 по вул. Малахова у м. Дніпропетровську, визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини вищевказаного домоволодіння, за ОСОБА_2 залишити 1/3 його частину. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що 10.01.1976 року вона з відповідачем уклала шлюб. Проте, 25.03.2003 року його було розірвано. Від шлюбу сторони мають троє повнолітніх дітей, один з яких ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи. Як зазначала позивачка, за час спільного шлюбу вона разом з колишнім чоловіком на сумісні кошти збудувала житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: вул. Малахова, буд. № 68 у м. Дніпропетровську. 30.10.1987 року колишнє подружжя отримало свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння, видане виконкомом Красногвардійської районної ради народних депутатів. Згідно даного свідоцтва власником є відповідач ОСОБА_2. У звязку з тим, що домоволодіння було збудовано сторонами за час шлюбу на сумісні кошти, позивачка вважає, що у відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України, воно є їх спільною сумісною власністю. Позивачка зазначила, що після розірвання шлюбу вони продовжували проживати як і раніше у своєму будинку, були в ньому зареєстровані, проте наприкінці 2011 року відповідач створив нову сім`ю та пішов проживати за місцем знаходження нової дружини. З того часу ОСОБА_2 не визнає за позивачкою її право на частину домоволодіння, яке є їх спільною сумісною власністю подружжя, тому ОСОБА_1 у відповідності до діючого законодавства, була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

У судове засідання позивачка не зявилася, але надав суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила справу розглядати без її участі, наполягала на розгляді справи в заочному порядку.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений (а.с. 55), але в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 10.01.1976 року по 25.03.2003 року перебували у шлюбі, зареєстрованому у Красногвардійському відділі РАЦС м. Дніпропетровська, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-Ки № 449466, актовий запис № 32 (а.с.9).

Від даного шлюбу у подружжя є троє повнолітніх дітей, один з яких ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією довідки до Акту огляду МСЕК серії № 10 АББ № 013451, виданого 21.09.2012 року (а.с.12,13).

За час спільного проживання однією сім'єю подружжя ОСОБА_3 набуло у спільну сумісну власність домоволодіння № 68 по вул. Малахова у м. Дніпропетровську, про що свідчить копія свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, де зазначено, що 30.10.1987 року виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради народних депутатів громадянину ОСОБА_2 передано у власність вищевказане домоволодіння (а.с.14).

25.03.2003 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, що підтверджується Довідкою від 31.10.2005 року № 854/03-71 (а.с.10).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії Домової книги домоволодіння № 68 по вул. Малахова у м. Дніпропетровську, ні ОСОБА_1, ні її син інвалід ІІ групи ОСОБА_3, після розірвання шлюбу не знімалися з реєстраційного обліку та проживають в домоволодінні по сьогоднішній день (а.с.18,19).

ОСОБА_2 не визнає за позивачкою її право на частину домоволодіння, яке є їх спільною сумісною власністю подружжя, тому ОСОБА_1 у відповідності до діючого законодавства, була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно п. п. 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. З'ясовувати джерела та час придбання зазначеного майна. Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд має застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я кожного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином суд приходить до висновку, що кожному з подружжя належить по 1/2 частини домоволодіння № 68 по вул. Малахова у м. Дніпропетровську, проте, у звязку з тим фактом, що разом з позивачкою проживає повнолітній непрацездатний син, який є інвалідом ІІ групи, суд вважає за можливе збільшити частку позивачки до 2/3 частин.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. 372 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно подружжя домоволодіння № 68 по вул. Малахова у м. Дніпропетровську.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини домоволодіння № 68 по вулиці Малахова у місті Дніпропетровську.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину домоволодіння № 68 по вулиці Малахова у місті Дніпропетровську.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Т. О. Дубіжанська