Справа № 442/3605/13-ц
Провадження № 2/442/1310/2013
У Х В А Л А

Іменем України

11 червня 2013 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Івасівки А.П.

при секретарі Грабар Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дережицької сільської ради, ОСОБА_2, третьої особи - Дрогобицького районного управління Держемагенства, про скасування рішення сесії Дережицької сільської ради №208 від 20.10.2005 року та скасування державного акту,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними рішення сесії Дережицької сільської ради №208 від 20.10.2005 року в частині передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,05 га, та Державний акт серії ЯГ 058939 на право власності на земельну ділянку площею 0,0635 га.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заявив клопотання про закриття провадження у справі з підстав, які виклав письмово, зокрема пославшись на рішення Конституційного суду від 01.04.2010 р. №10-рп/2010 про земельні спори.

Позивачка та її представник ОСОБА_4 заперечили проти такого клопотання через його безпідставність.

Представник відповідача сільський голова ОСОБА_5 відносно клопотання, поклався на думку суду.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи.

Вислухавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що клопотання про закриття провадження у справі не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції визначена як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 4 частини 1 статті 17 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, установлених законом.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є спір, який випливає зі здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Згідно статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порушені права землекористувачів підлягають захисту в порядку, передбаченому статтею 152 ЗК України.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, які видаються на підставі рішень органів місцевого самоврядування (ст.126 ЗК України).

Згідно з ч.ч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. N7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Відповідно до п.7 захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не погоджується з рішенням органу місцевого самоврядування згідно якого ОСОБА_2 було передано земельну ділянку та видано державний акти на право власності на частину земельної ділянки, користувачем якої є позивач.

Звертаючись до суду позивач фактично має намір усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, право приватної власності на яку отримав. Вимога про захист суб'єктивних майнових інтересів та цивільних прав по даній справі є основною, публічно-правова ж вимога про скасування рішень органу місцевого самоврядування - похідною.

При визначенні підсудності справи суд виходить з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Позивач подав позов з метою захистити своє право користування земельною ділянкою в межах її фактичного користування, яке, на його думку, порушене.

Засади захисту права власності, які поширюються і на правовідносини щодо права користування, регулюються ст.386 ЦК України; право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння та захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, ст.ст.387, 398 ЦК України, а способи захисту прав на земельні ділянки ст.152 ЗК України.

За змістом цих норм при порушенні права землекористувача внаслідок зайняття земельної ділянки іншою особою правильним способом захисту такого порушеного права є подання ним позову про усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою (шляхом її звільнення) або витребування її з чужого незаконного володіння. При цьому суд, вирішуючи спір про відновлення прав позивача щодо землекористування, може дати оцінку законності рішення органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади, якщо його прийняття сприяло порушенню прав позивача.

Відповідно ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Вирішення спірних питань про право користування земельною ділянкою віднесене до компетенції загального суду і має здійснюватися за правилами цивільного судочинства.

Та обставина, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень не змінює правову природу спірних відносин та не робить даний спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Відтак, вважаю, що позовна заява не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Вказана позиція також узгоджується з рішенням Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 21.02.2011р. у справі №21-3а11 та від 06.11.2012р. у справі №21-288а12.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Поряд з тим, з цих підстав 30.04.2013 року Дрогобицьким міськрайонним судом була винесена ухвала в адміністративній справі №442/3144/13-а за аналогічним позовом ОСОБА_1 про відмову у відкритті провадження, розяснено право на звернення за захистом порушеного права в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, на думку суду, порядок розгляду даного спору, передбачений ЦПК України, тому клопотання про закриття провадження не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 205, 293 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ :

В клопотанні представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про закриття провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дережицької сільської ради, ОСОБА_2, третьої особи - Дрогобицького районного управління Держемагенства, про скасування рішення сесії Дережицької сільської ради №208 від 20.10.2005 року та скасування державного акту- відмовити.

Ухвала за змістом ст. 293 ЦПК України оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

Суддя А.П. Івасівка