Справа № 2/1519/7669/11
№ провадження 2/521/317/13
З А ОЧ Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«29»січня 2013 року Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого -судді Целуха А.П.,
при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -
Позивачі звернулись до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Свою позовну заяву позивачі обґрунтовують тим, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22 травня 1995 року НОМЕР_1, реєстровий №6-4166 ОСОБА_5 -бабуся позивачів отримала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла. Позивачі по справі є рідними братом і сестрою, мали спільну матір -ОСОБА_6, яка ІНФОРМАЦІЯ_4 померла. Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.03.2008 року за матір`ю позивачів ОСОБА_6 було визнано право власності на спірну квартиру, оскільки на момент смерті її матері, ОСОБА_5 вона була єдиною особою першої черги спадкоємців за законом, які мають право на спадкування та постійно проживала з разом з матір'ю. Позивачі, як діти ОСОБА_6, також є єдиними особами першої черги спадкоємців за законом, отже вони мають першочергове право на спадкування за законом спірної квартири. Для реалізації свого права на спадкування, позивачі 08 січня 2009 року подали відповідні заяви до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори. Проте, листом № 2256/02-31 від 11.06.2012 року Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, в оформленні свідоцтв позивачам було відмовлено з посиланням на відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спірну квартиру, і їм було рекомендовано звернутися до суду. За життя мати позивачів ОСОБА_6 не зареєструвала у КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомого майна»рішення Малиновського районного суду м. Одеси. Окрім зазначеного, право власності позивачів не визнається відповідачем ОСОБА_3, яка проживає у спірній квартирі не маючи на це жодних підстав, у зв'язку з чим позивачі вимушені звернутись до суду.
Представник позивачів в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, надав заяву про підтримання позову у повному обсязі, просив провести розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_3, та представник відповідача у судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причин своєї неявки суду не повідомили, клопотань щодо розгляду справи у їх відсутності або про відкладення судового засідання до суду не надавали. Заперечень на позов не надходило.
Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Надав до суду заяву, в якій позов не визнав, просив провести розгляд справи за його відсутності.
Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди представника позивача, ухвалює заочне рішення по справі, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.
Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Позивачі по справі є рідними братом і сестрою, мали спільну матір - ОСОБА_6, яка ІНФОРМАЦІЯ_4 померла.
Факти родинних відносин та смерті матері позивачів, підтверджуються свідоцтвами про народження та свідоцтвом про смерть, наявними в матеріалах справи.
Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22 травня 1995 року ОСОБА_5 -бабуся позивачів отримала у власніть однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.03.2008 року за матір`ю позивачів ОСОБА_6 було визнано право власності на спірну квартиру. Оскільки на момент смерті її матері, ОСОБА_5 вона була єдиною особою першої черги спадкоємців за законом, які мають право на спадкування та постійно проживала з разом з матір'ю, копія рішення знаходиться у матеріалах справи.
На момент смерті своєї матері, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були єдиними особами першої черги спадкоємців за законом, які мають право на спадкування за законом, отже вони мають першочергове право на спадкування за законом спірної квартири.
Для реалізації свого права на спадкування, позивачі 08.01.2009 року подали відповідні заяви і наявні документи до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори (копії заяв містяться в матеріалах справи) та в спадковій справі № 137/09.
За заявами позивачів було заведено спадкову справу № 137/09. Проте, листом № 2256/02-31 від 11.06.2012 року Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, в оформленні свідоцтв позивачам було відмовлено з посиланням на відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спірну квартиру, і їм було рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується листом Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, що міститься в матеріалах справи.
Позивачам було відмовлено у зв'язку із тим, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_5, а матір позивачів не мала змоги зареєструвати право власності на спірну квартиру за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.03.2008 року у зв'язку із знаходженням її під арештом, який був знятий лише 21.06.2011 року, згідно копії постанови №В-11 Другого ВДВС Малиновського РУЮ, а отже у позивачів не було можливості зареєструвати спірну квартиру в КП «ОМБТІ та РОН».
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Статтею 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.
Згідно зі ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Отже, суд визнає за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності, після смерті їх матері ОСОБА_6, в порядку спадкування за законом на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 кожному.
З матеріалів справи, а саме документально підтверджених доказів вбачається, що позивачі є законними спадкоємцями квартири АДРЕСА_1.
Разом з тим, 24 січня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір про намір відчуження квартири АДРЕСА_1, згідно якого відповідач мала намір придбати спірне майно у строк не пізніше 18 березня 2008 року. Проте, договір купівлі-продажу у подальшому не був укладений.
Враховуючи вищезазначене, суд вказує, що відповідно до положень ЦК України підставою для визнання недійсності договору (правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством.
Статтею 203 ЦК України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;правочин має здійснюватися у формі, встановленій законом;правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що здійснюється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст. 216 ЦК України існують такі правові наслідки недійсності правочину:Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Згідно ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Також, відповідно до ст. 316 вказаного кодексу правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі
На теперішній же час, враховуючи вже доведені обставини по справі, наявність законних спадкоємців, та з урахуванням виявленого незаконно укладеного договору наміру, який суперечить наведеним статтям законодавства України, суд вважає за необхідне задовольнити позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.
Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Статтею 47 Конституції України визначено , що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
На підставі вищевикладеного, суд витребовує квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння від ОСОБА_3 та повертає її ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 155 вказаного кодексу, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Згідно ч.3 ст.116 вказаного кодексу, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Таким чином, суд задовольняє вимогу позивачів в частині виселення ОСОБА_3 та членів її сімї з квартири АДРЕСА_1.
Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права.
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
На підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст. 116, 150, 155 ЖК Української РСР, ст.ст. 16, 203, 216, 217, 236, 316, 330, 388, 1220, 1222, 1223, 1261, 1269 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 27, 60,209,212-215ЦПКУкраїни,суд,-
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення -задовольнити у повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4.
Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, після смерті матері ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння від ОСОБА_3 та повернути її ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Усунути для ОСОБА_1, ОСОБА_2 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з цієї квартири ОСОБА_3 з членами її сім`ї, без надання іншого жилого приміщення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ