Номер провадження № 22-ц/785/3116/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Жус І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „ОСОБА_2 України на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2009 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

встановила:

22 липня 2009 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому ставив питання про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, а саме: домоволодіння, що складається в цілому з одного глинобитного жилого будинку з двох кімнат і коридору та будівлі кафе з прибудовами, загальною площею 300 кв. м., яке розташоване за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока (далі - спірне нерухоме майно).

Свої вимоги мотивував тим, що 18 вересня 2008 року між ним та ОСОБА_4 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, який належав відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 14 квітня 1961 року.

Посилаючись на те, що оскільки спірний договір купівлі-продажу був укладений лише у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення та державної реєстрації, просив його вимоги задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 згідно телефонограми позовні вимоги визнала, просила справу слухати у її відсутність (а.с.17).

Справу було розглянуто у попередньому судовому засіданні, без участі сторін.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені.

В апеляційній скарзі ПАТ „НАК „ОСОБА_2 України ставить питання про скасування зазначеного судового рішення та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та таким, що ухвалено із порушенням норм матеріального і процесуального права.

В ході розгляду справи, колегією суддів було встановлено, що відповідачка у справі ОСОБА_4 померла 15 вересня 2010 року, про що свідчить копія актового запису про її смерть, № 64 від 21.09.2010 року (а.с.102).

09.10.2013 року на підставі ухвали колегії суддів, до суду апеляційної інстанції надійшов лист Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори із повідомленням про те, що після смерті ОСОБА_4 відомо лише про одного спадкоємця - ОСОБА_5, яка мешкає : Республіка Молдова, м. Ніспорени, вул. Миру 3. кв. 20 (а.с.135).

У звязку з викладеним, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залучення ОСОБА_5 до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_4, та постановила про це відповідну ухвалу від10.10.2013 року, оскільки судове рішення може вплинути на її права і обовязки (а.с.136).

До суду апеляційної інстанції сторони не зявились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання.

Так, правонаступник відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5 була двічі повідомлена про час і місце судового засідання в суді апеляційної інстанції, однак до суду двічі не зявилась, про причини нявки суд не повідомила (а.с.138, 147).

Позивач ОСОБА_3 також повідомлений належним чином про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, оскільки в установленому законом порядку отримав поштову кореспонденцію з копією апеляційної скарги та доданими до них документами, з викликом до суду на 02 квітня 2013 року, на 12.00 годин. (а.с.70).

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дана цивільна справа тривалий час знаходиться у проваджені апеляційного суду, а саме з 25 лютого 2013 року, неодноразово призначалася до слухання.

Позивачу направлялись судові повістки, але позивач сповіщений належним чином про слухання справи на 02 квітня, на 12.00 годин в судове засідання апеляційної інстанції не зявився.

В подальшому, в судові засідання, призначені на 17 травня 2013 року, 13 серпня 2013 року, 24 вересня 2013 року, 12 листопада 2013 року, та на 17 грудня 20134 року (а.с.88-88-г, 96-99, 121-124, 139-142, 148-151) від позивача ОСОБА_3 поверталася поштова кореспонденція з поштовим повідомленням з позначкою про те, що вона не вручена «за закінченням терміну зберігання».

Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Апеляційну скаргу подано ще 18 лютого 2013 року, позивач ОСОБА_3 отримав її копію 14.03.2013 року (а.с.70), однак до цього часу не цікавиться її рухом.

З цих підстав а також у звязку із знаходженням справи тривалий час в провадженні апеляційного суду Одеської області, та враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні апеляційної інстанції є необовязковою, справа розглянута у відсутності сторін, лише за участю представника заявника апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нерухоме майно належало на праві приватної власності первісній відповідачці ОСОБА_4, яка продала його позивачу ОСОБА_3 за договором, який був укладений у простій письмовій формі.

З цих підстав та у відповідності до ст. 220 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність визнання за ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно.

Однак, з таким висновком суду погодитись на можна, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ст. 292 ЦПК України право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «НАК «ОСОБА_2 України» не було стороною у справі, або особою, яка брала участь в ній, але має право оскаржити вказане рішення, з огляду на наступне.

ПАТ «НАК «ОСОБА_2 України» створене відповідно до Указу Президента України від 14.06.2000 р. № 802 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління підприємствами в галузі геології і розвитку надр».

Компанія діє на підставі чинного законодавства України та Статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 р. №1460 (в редакції Постанови КМУ від 31.08.1 1 р. № 912).

Згідно з пунктів 16, 17 Статуту НАК «ОСОБА_2 України» її засновником є держава, в особі Кабінету Міністрів України, а єдиним акціонером - держава в особі Держгеонадр.

17.08.2000 р. було прийнято постанову КМУ №1273 «Питання Національної акціонерної компанії «ОСОБА_2 України», згідно п. 4 якої вирішено передати до статутного фонду Національної акціонерної компанії "ОСОБА_2 України" майно державних підприємств, згідно з додатком №3 із наступним їх перетворенням у дочірні підприємства Компанії.

Як вбачається зі змісту додатку №3 вищезазначеної постанови КМУ №1273, до цього переліку включено також колишнє Державне геологічне підприємство «Західукргеологія».

На виконання постанови КМУ №1273, було прийнято спільний наказ Міністерства екології та природних ресурсів України № 179 від 08.05.01 р. та НАК «ОСОБА_2 України» від 15.05.01 р. № 20 (далі по тексту - спільний наказ) «Про передачу ДГП «Західукргеологія» до складу НАК «ОСОБА_2 України» та його майна до статутного фонду Компанії».

Факт передачі всього майна колишнього ДГП «Західукргеологія» як цілісного майнового комплексу до статутного фонду Компанії підтверджується Актами приймання передачі №2, висновком експерта та передавальним балансом (а.с.50). Зі змісту вказаних документів можна ідентифікувати будь-яке майно, що передавалося, в тому числі нерухоме майно - база відпочинку «Чорне море», яке розміщене за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт. Затока.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 квітня 1962 року Львівська геологічна експедиція купила нерухоме майно, а саме домоволодіння, що складається в цілому з одного глинобитного жилого будинку з двох кімнат і коридору на підставі договору купівлі-продажу, що було посвідчено державним нотаріусом Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1084 (а.с.37-38) . Цей глинобитний будинок є частиною нерухомого майна та території бази відпочинку «Чорне море», яке розміщене за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт. Затока.

До вказаного часу цей будинок належав ОСОБА_7, що мешкав за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Крупська, 23 на підставі довідки Затоківської сільської ради депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області від 05 березня 1962 року та договору купівлі-продажу, що посвідчено Білгород-Дністровською державною нотаріальною конторою від 20 листопада 1957 року за № 7109, про що зазначено у вищевказаному договорі купівлі-продажу від 07 квітня 1962 року.

Таким чином, відповідно до пункту 4 спільного наказу Міністерства Екології та природних ресурсів України від 08.05.2001 року №179 та НАК «ОСОБА_2 України» від 15.05.2001 року №20 ДГП «Західукргеологія» з дня затвердження актів передавання-приймання підприємства до складу НАК «ОСОБА_2 України» та його майна до статутного фонду цієї Компанії, вказане спірне нерухоме майно виключене зі сфери Мінекоресурсів України та включено до складу НАК «ОСОБА_2 України».

Зазначеними обставинами повністю спростовується текст розписки, виконаний на печатній машинці 14 квітня 1961 року від імені ОСОБА_8 про продаж ним нерухомого майна первісному відповідачу ОСОБА_4 (а.с.11). Тобто зазначена розписка є нікчемною і не може слугувати доказом укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна між ОСОБА_8 та ОСОБА_4

З цих підстав колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 85 ГКУ, ст. 115 ЦКУ, ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому засновниками та учасниками як вклад до статутного капіталу.

З огляду на викладене, спірне нерухоме майно належить заявнику апеляційної скарги, однак останнє позбавлено можливості отримати свідоцтво про право власності на нього, оскільки у відповідності до оскаржуваного рішення право власності на нього визнано за позивачем ОСОБА_3

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив із того, що спірне майно перебувало у власності відповідачки ОСОБА_4, та вважав за необхідне до спірних правовідносин застосувати вимоги, передбачені ст. 220 ЦК України.

Однак зазначені обставини не відповідають дійсності, оскільки жодного правовстановлюючого документу, який би посвідчував право власності ОСОБА_4 на спірне майно, відсутні.

Разом з тим, із договору купівлі-продажу вбачається, що спірне майно належало ОСОБА_7, а потім перейшло у власність заявника апеляційної скарги, про що йшлося вище.

Крім того, суд у своєму рішенні послався на ст. 220 ЦК України, згідно якої, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права не нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід та припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно(житлові будинки, будівлі споруди тощо) виникають з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином правило ч. 2 ст. 220 ЦК України, на яке послався суд першої інстанції в своєму рішенні, не застосовуються щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, а тому такий правочин є нікчемним.

Такі правові позиції викладені в п. 8 та п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

З огляду на ст. 331 ЦК України, зазначені обставини свідчать про те, що у відповідачки ОСОБА_4 не виникло право власності на спірне нерухоме майно і, як наслідок, право укладати угоду про його відчуження.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене судове рішення є незаконним і необґрунтованим, доводи заявника апеляційної скарги його повністю спростовують, у звязку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „ОСОБА_2 України задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2009 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_9

ОСОБА_2