Справа № 725/1159/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2013 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Верешко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Чернівецької ОДА про відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 20 липня 2006 року його батько ОСОБА_2, як учасник бойових дій та інвалід ІІ групи Великої Вітчизняної війни, відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ №999 від 8 вересня 1997 року та згідно рішення спеціально уповноваженого органу Комісії з питань гуманітарної допомоги при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 2006 року, був безкоштовно забезпечений легковим автомобілем марки Фольксваген моделі ПАССАТ, вартістю 757002,15 грн., 1998 року випуску, що визнаний гуманітарною допомогою.

18 вересня 2006 року його батько ОСОБА_2 помер.

Після смерті батька, Департамент соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації звернувся до нього з вимогою про повернення вказаного автомобіля, однак цих вимог відповідача він не визнав,оскільки відповідно до п.37 вище зазначеного Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений безоплатно або на пільгових умовах, залишається в його сімї, членом якої він був, та знімається з обліку в органах соціального захисту населення.

Однак, у червні 2008 року перший заступник прокурора Чернівецької області діючи в інтересах Департаменту соціального захисту населення звернувся до нього з позовом про повернення спірного автомобіля, який 27 червня 2008 року Кельменецьким районним судом задоволено. В подальшому вказане рішення районного суду ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 6 серпня 2008 року залишено без змін.

Реалізовуючи своє конституційне право на судовий захист, а саме на апеляційне оскарження рішення суду, він подав апеляційну скаргу до апеляційного суду Чернівецької області, за розгляд якої сплатив державне мито в сумі 378 грн. 51 коп., за інформаційно-технічне забезпечення розгляду скарги 30 грн., касове обслуговування в банку 10 грн. та 4 грн. 05 коп. за пересилку поштою рекомендованим листом скарги в апеляційний суд Чернівецької області. Всього ним витрачено 422 грн. 56 коп. (378 грн.51 коп.+30 грн.+10 грн.+4 грн.05 коп.).

Крім того, в подальшому, не погоджуючись із судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, він оскаржив їх в касаційному порядку. За подачу касаційної скарги , ним 8 вересня 2008 року сплачене державне мито в сумі 378 грн.51 коп. за розгляд касаційної скарги у Верховному Суді України, 30 грн. за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, касове обслуговування банку 20 грн. та 6 грн. 90 коп. за пересилку поштою рекомендованим листом касаційної скарги, а всього 435 грн. 41 коп.

26 вересня 2008 року ухвалою судді Верховного Суду України відкрито касаційне провадження і зупинено виконання судових рішень до закінчення розгляду справи в суді касаційної інстанції, яка 1 жовтня 2008 року надіслана сторонам та начальнику Державної виконавчої служби в Кельменецькому районі для відома та виконання.

Крім того, вказував, що рішенням Верховного Суду України від 3 лютого 2010 року подана ним касаційна скарга була задоволена, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову першого заступника прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління праці та соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації відмовлено.

Однак, не зважаючи на те, що судом касаційної інстанції зупинено виконання судових рішень, Державною виконавчою службою в Кельменецькому районі по виконавчому листу, виданому Кельменецьким районним судом від 16 березня 2010 року стягнуто з нього державне мито по даній справі в сумі 757 грн. 02 коп., а також витрати по оплаті послуг банку в сумі 11 грн. 57 коп. (2 грн. + 7 грн. 57 коп.+ 2 грн.) та витрати Кельменецького РУЮ в сумі 31 грн. (20 грн. 50 коп.+10 грн.50коп.), а всього кошти в сумі 799 грн.59 коп.

Тому, з метою відновлення його порушених прав та в результаті звернень та розгляду даної справи у вказаних судових інстанціях ним понесені з вини відповідача витрати на загальну суму 1657 грн. 56 коп. (799 грн.59 коп.+422 грн.56 коп.+435 грн. 41 коп.) та вважає, що ці кошти підлягають стягненню на його користь саме з відповідача .

Крім того, ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог до відповідача в частині стягнення матеріальної шкоди також зазначав, що 19 березня 2010 року, керуючись рішенням Верховного Суду України від 3 лютого 2010 року та п.37 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ №999 від 8 вересня 1997 року, він звернувся до відповідача з письмовою заявою про видачу йому довідки (дозволу) в Державтоінспекцію про зняття з обліку спірного автомобіля і перереєстрації на його імя, однак отримав відмову відповідача щодо видачі йому довідки (дозволу) на перереєстрацію автомобіля на своє імя, у звязку з чим був вимушений оскаржити в судовому порядку неправомірні дії відповідача. Крім того, з приводу даного питання він звертався у травні 2010 року до Міністерства праці та соціальної політики України і на пересилку заяви в Міністерство праці та соціальної політики рекомендованим листом витратив 11 грн. 90 коп.

За результатами його скарги, 10 травня 2011 року Чернівецький окружний адміністративний суд, виніс постанову, якою визнав неправомірними дії відповідача та зобовязав його видати довідку (дозвіл) на перереєстрацію легкового автомобіля на його імя, яка ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 серпня 2011 року залишена без змін.

Однак, відповідач - Департамент соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації вказану постанову Чернівецького окружного адміністративного суду не виконував, і лише після його звернення до Державної виконавчої служби та прокуратури, 25 січня 2011 року надіслав у Державтоінспекцію довідку за №448, яка містила неправомірний зміст. Тому, 26 квітня 2012 року він був змушений повторно звернутися з адміністративним позовом до Чернівецького окружного адміністративного суду, в якому оскаржив зміст довідки (дозволу) №448 від 25 січня 2012 року в Державтоінспекцію та 17 травня 2012 року та постановою Чернівецького окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Вінницького адміністративного апеляційного суду, позов задоволено.

30 жовтня 2012 року відповідач видав йому повторну довідку (дозвіл) на перереєстрацію автомобіля на його імя в Державтоінспекції. Перереєстрація автомобіля марки Фольксваген моделі ПАССАТ була здійснена. Але прохання відповідача в цій довідці до Державтоінспекції щодо нездійснення відмітки в техпаспорті довідки органів соціального захисту суперечить п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, оскільки позивач вважає, що відповідач, в такому випадку, знімає з себе відповідальність за дозвіл на перереєстрацію автомобіля.

Крім того, 2 листопада 2012 року постановою Чернівецького окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Вінницький апеляційний адміністративний суд від 23 січня 2013 року, накладено на керівника департаменту праці та соціального захисту населення облдержадміністрації штраф у розмірі 11180 грн. за невиконання судового рішення.

Зазначаючи про те, що ним у звязку із необхідністю відновлення своїх прав понесені витратами по судових справах, пересилках звернень в інші інстанції в розмірі 1685 грн. 46 коп., вважає, що вони спричинені саме незаконними діями відповідача та саме відповідач повинен їх відшкодувати.

Крім того, вказував на те, неправомірні дії відповідача щодо видачі йому довідки (дозволу) на перереєстрацію автомобіля, які були визнані незаконними в судовому порядку, негативно вплинули на стан його здоровя у період з 2007-2012 рр. Зокрема, у 2007 році він мав ІІІ групу інвалідності від загального захворювання, однак у звязку із судовими справами стали прогресувати ішемічна хвороба, стенокардія, цукровий діабет та інші хвороби та змушений був лікуватися: з 17 вересня по 13 жовтня 2008 року; з 28 квітня по 12 травня 2009 року; та з 21 грудня 2009 року по 10 січня 2010 року; з 23 квітня по 13 травня та з 15 листопада по 6 грудня 2010 року та поніс витрати на лікування в розмірі 726 грн. 10 коп.

У квітні 2010 року він став інвалідом 2-ї групи від загального захворювання та продовжував стаціонарно лікуватися: з 11 по 25 лютого і з 11 по 20 квітня 2011 року. Всього витратив на лікування 369 грн. 35 коп., з 30 грудня 2011 р. по 13 січня 2012 року витратив ще 22 грн.35 коп.

Зазначає, що всього на лікування по наявних документах, ним витрачено 1316 грн., що підлягають стягненню саме з відповідача, оскілки саме унаслідок неправомірних дій відповідача погіршився стан його здоровя. Тому, вказуючи на те , що зазнав значної матеріальної шкоди, повязаної із відновленням порушених відповідачем прав, на загальну суму 3001 грн. 46 коп., просив ці кошти стягнути з відповідача.

Одночасно вказував на те, що в результаті неправомірних дій відповідача йому завдано, крім матеріальної і моральну шкоду, оскільки на протязі 2007-2012 років він переніс душевні болі, тривалі переживання, страждання і змушений був відновлювати свій стан здоровя та лікуватись саме у звязку із судовими справами, поїздками в суди на засідання, в лікарні, витрачанням коштів.

Тому, вважає, що має право на відшкодування і моральної шкоди в загальній сумі 12 тис. грн.. по 2 тис. грн.. на рік за період з 2007 по 2012 рік.

Просив, стягнути з відповідача Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької облдержадміністрації на його користь 3001 грн. 46 коп. майнової шкоди та 12000 грн. моральної шкоди, а всього 15001 грн. 46 коп.

Позивач ОСОБА_1 в.Ф. в судовому засіданні позов підтримав і підтвердив обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити з підстав, викладених нею в письмових запереченнях на позов.

Суд, заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні та дослідивши письмові докази по даній цивільній справі, вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що у період з 2007 року по лютий 2010 рік у провадженні судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій перебула на розгляді цивільна справа за позовом першого заступника прокурора Чернівецької області в інтересах Головного управління праці та соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про повернення отриманого 20 липня 2006 року його батьком як учасником бойових дій та інвалідом ІІ групи Великої Вітчизняної Війни, відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою КМУ №999 від 8 вересня 1997 року та згідно рішення спеціально уповноваженого органу Комісії з питань гуманітарної допомоги при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 2006 року автомобіля, як гуманітарну допомогу безкоштовно (а.с. 7-11).

З метою реалізації свого конституційного права на судовий захист, а саме на апеляційне та касаційне оскарження рішення Кельменецького районного суду м. Чернівці від 27 червня 2008 року, він поніс значні матеріальні витрати, повязані із розглядом апеляційної та касаційної скарги, а саме: за апеляційне оскарження спалив державне мито в сумі 378 грн. 51 коп., за інформаційно-технічне забезпечення розгляду скарги 30 грн., касове обслуговування в банку 10 грн. та 4 грн. 05 коп. за пересилку поштою рекомендованим листом скарги в Апеляційний суд Чернівецької області, а всього ним витрачено 422 грн. 56 коп. (378 грн.51 коп.+30 грн.+10 грн.+ 4 грн.05 коп.); за касаційне оскарження - сплатив державне мито в сумі 378 грн.51 коп., 30 грн. за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, касове обслуговування банку 20 грн. та 6 грн. 90 коп. за пересилку поштою рекомендованим листом касаційної скарги, а всього 435 грн. 41 коп., що підтверджується відповідними квитанціями та (а.с. 13-22).

Крім того, державною виконавчою службою в Кельменецькому районі у звязку з виконанням виконавчого листа, виданого Кельменецьким районним судом від 16 березня 2010 року, стягнуто з позивача державне мито по даній справі в сумі 757 грн. 02 коп., а також витрати по оплаті послуг банку в сумі 11 грн. 57 коп. (2 грн. + 7 грн. 57 коп.+2 грн.) та витрати Кельменецького РУЮ в сумі 31 грн. (20 грн. 50 коп.+10 грн.50коп.), а всього кошти в сумі 799 грн.59 коп.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 з метою відновлення порушених прав та в результаті звернень та розгляду даної справи у судових інстанціях України понесені витрати на загальну суму 1657 грн. 56 коп. (799 грн.59 коп.+422 грн.56 коп.+435 грн. 41 коп.).

Також, у звязку із пересилкою звернень до Міністерства праці та соціальної політики України ОСОБА_1 витрачено 11 грн. 90 коп. ( 25-27).

Так, обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на норми ст. ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України.

Зокрема, ОСОБА_1 вказував на те, що кошти по оплаті судових витрат та поштової пересилки ним понесені саме у звязку з необхідністю відновлення своїх прав, порушених відповідачем та понесені з вини відповідача, тому мають бути стягнуті на його користь саме з Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж встановлений договором або законом.

Оскільки в даному випадку вимоги ОСОБА_1 зводяться не до захисту його порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а до питання про стягнення судових витрат, повязаних з розглядом іншої цивільної справи та понесених ним в іншій цивільній справі, порядок вирішення яких визначається нормами глави 8 ЦПК, а не нормами матеріального права і здійснюється у тій справі, в якій вони понесені, в тому числі і шляхом ухвалення додаткового рішення, а не шляхом подачі окремого позову, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, обґрунтовуючи та мотивуючи свої вимоги щодо завдання матеріальної шкоду, позивач також вказував на протиправну поведінку по відношенню до нього зі сторони Управління, що полягала саме у невидачі довідки, невиконанні ними судового рішення, покладених законом обов'язків та, в результаті чого погіршився стан його здоровя, він змушений був у період з 2008 по 2012 рік неодноразово проходити стаціонарне лікування, отримав ІІ групу інвалідності загальне захворювання та купувати ліку на лікування на суму 1326 грн. (а.с. 50-64) .

Так, з матеріалів справи убачається, що позивач у період з 2007 по 2012 рік, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у Кельменецькій ЦРЛ , а саме : з 17 вересня по 13 жовтня 2008 року, з 28 квітня по 12 травня 2009 року, з 21 грудня 2009 року по 10 січня 2010 року, з 23 квітня по 13 травня та з 15 листопада по 6 грудня 2010 року, з 23 квітня по 13 травня та з 15 листопада по 6 грудня 2010 року і витратив на лікування 726 грн. 10 коп., а також у період з 11 по 25 лютого і з 11 по 20 квітня 2011 року, і , витратив на лікування 369 грн. 35 коп., а також з 30 грудня по 13 січня 2012 року та витратив на ліки 22 грн. 35 коп. (а.с 50 - 62), однак вказані виписки з історії хвороби, як і чеки на придбання ліків не є беззаперечним доказом, що це лікування якимось чином пов'язано з невидачею Управлінням довідки на перереєстрацію автомобіля, чи із розглядом судом цивільної та адміністративних справ, чи з невиконанням винесеної за результатами такого розгляду постанови та наявні у позивача хвороби та інвалідність по загальному захворюванню викликана саме діями відповідача.

Крім того, з пенсійного посвідчення (а.с. 63) вбачається, що позивач є інвалідом другої групи загальне захворювання.

Згідно із ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина завдавача шкоди.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо).

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" визначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального і процесуального права, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю Департаменту соціального захисту населення чи його працівниками при здійсненні ними своїх повноважень позивачеві було завдано шкоди та саме внаслідок таких дій у нього погіршився стан здоровя та він був вимушений проходити лікування та купувати ліки, оскільки між шкодою та діями відповідача немає прямого причинного зв'язку, а всі надані докази ґрунтуються лише на припущеннях самого позивача.

Щодо відшкодування розміру моральної шкоди слід відмітити наступне.

Так, із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 крім відшкодування матеріальної шкоди, ставить також вимоги про стягнення з відповідачів моральної шкоди, завданої за період із 2007 по 2012 рік, оскільки саме у цей період він переніс душевні страждання та переживання, погіршився стан його здоровя та у звязку з розглядом судових справ, поїздками до судів на судові засідання, в лікарні, витраченням коштів, тощо, йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 12 000 грн. із розрахунку 2 000 грн. за кожен рік.

В той же час, як пояснила представник Управління праці та соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації, рішення про видачу ОСОБА_1 довідки про перереєстрацію автомобіля було прийнято одразу після розгляду справи в адміністративному суді, а питання щодо законності накладення на керівника Департаменту штрафу за невиконання судового рішення досі остаточно не вирішено та на даний час перебуває на розгляді у Вищому адміністративному суді України. Крім того, протягом усього періоду вирішення судами справи позивач користувався автомобілем, а в подальшому права позивача на втомобіль були поновлені та автомобіль перереєстровано на його імя.

Як убачається з матеріалів справи, постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 травня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 серпня 2011 року, дії Головного управління праці та соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу визнані неправомірними й відповідно зобовязано Управління видати позивачу довідку (дозвіл) для перереєстрації автомобіля, отриманого в якості гуманітарної допомоги його батьком на імя ОСОБА_1 (а.с. 28-32).

25 січня 2012 року Головне управління подало до Державтоінспекції довідку № 448, якою не заперечувало проти перереєстрації автомобіля на імя позивача, однак у довідці зазначило, що його перереєстрація можлива « за умови сплати податків і зборів за ставкам, діючими на день здійснення митного оформлення автомобіля» із посиланням на п. 41 абз. 7 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим постановою КМУ № 999 від 19 липня 2006 року.

Однак, ОСОБА_1, вважаючи такі дії відповідача щодо видачі довідки неправомірними, вдруге оскаржив їх до Чернівецького окружного адміністративного суду та постановою цього суду від 17 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2012 року, визнано неправомірними дії Головного управління праці та соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації щодо зазначення в довідці № 448 від 25 січня 2012 року вимоги про сплату при реєстрації автомобіля податків і зборів за ставками, діючими на день здійснення митного оформлення автомобіля та зобовязано видати ОСОБА_1 повторну довідку на перереєстрацію автомобіля без посилання (вказівки) про сплату зборів і податків ( а.с. 37-42).

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 2 листопада 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2013 року, на керівника Департаменту праці та соціального захисту населення за невиконання постанови суду від 17 травня 2012 року накладено штраф у розмірі 11180 грн., половина якого стягнута на користь ОСОБА_1, а інша половина - до державного бюджету України ( а.с. 43-48). Однак вказане рішення не виконано, оскільки Департаментом оскаржено в касаційному порядку.

30 жовтня 2012 року ОСОБА_1 видано довідку про перереєстрацію автомобіля, як гуманітарна допомога на імя ОСОБА_1 (а.с. 49) та автомобіль перереєстровано на імя позивача, що ним також не заперечується.

Згідно із ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Зокрема, відповідно до положень ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, хоча із судових рішень і вбачається встановлення неправомірності дій відповідача щодо відмови у видачі ОСОБА_1 довідки на перереєстрацію автомобіля, однак позивачем при цьому не надано суду на підтвердження своїх вимог відповідних доказів,зокрема щодо того, що саме у звязку з необхідністю відновлення своїх прав в судовому порядку погіршився стан його здоровя, а також доказів щодо наявності причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та наслідками для позивача.

Крім того, медичні документи про захворювання ОСОБА_1 не дають підстав для стягнення моральної шкоди із Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації, оскільки відсутній причинний звязок між захворюваннями, які описані в зазначених документах та діями відповідачів, а також відсутністю їх вини у погіршенні стану здоровя позивача.

Названа позивачем сума відшкодування моральної шкоди у 12 000 грн. також є необґрунтованою, та не підтверджена обєктивними доказами.

Таким чином, суд проаналізувавши в сукупності вищенаведені норми закону, а також досліджені в судовому засіданні докази, вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, оскільки позивачем відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не доведено факт того, що саме з вини відповідача, він поніс матеріальні витрати, повязані з розглядом судових справ, а також лікуванням і придбанням ліків.

Щодо доводів позивача про те, що він переніс душевні болі, тривалі переживання, страждання і лікування у звязку із судовими справами, поїздками в суди на засідання, в лікарні, витрачанням коштів саме з вини відповідача, тому вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, суд також вважає безпідставними й відповідно не знаходить законних підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди.

За таких обставин, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити в повному обємі.

Керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 1166, 1167, 1174 Цивільного кодексу України ст.ст.3, 4, 10, 11, 57, 58, 60-64, 79-89, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд -,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької обласної адміністрації про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці ОСОБА_4