Справа № 1304/2-461/11 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/956/13 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2013 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Федоришина А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Штефаніци Ю.Г.,

при секретарі: Брикайло М.В.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Айсберг» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 лютого 2012 року у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Айсберг» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до Львівського міського комунального підприємства «Айсберг», Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради про визнання бездіяльності незаконною -

в с т а н о в и л а:

в березні 2010 року ЛМКП «Айсберг» звернулось до суду з зазначеним позовом, просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за надані з червня 2002 року по березень 2010 року житлово-комунальні послуги в розмірі 5415,43 грн.

Відповідачі звернулися із зустрічним позовом до ЛМКП «Айсберг», Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради.

З урахуванням доповнень та уточнень остаточно просили визнати незаконною бездіяльність відповідачів по забезпеченню утримання і збереження будинку АДРЕСА_1 ; по забезпеченню захисту їх прав як споживачів послуг; відшкодувати витрати на ремонт покрівлі даху будинку в сумі 16745 грн. шляхом зарахування в оплату за житлово-комунальні послуги; зобов`язати укласти договір про надання житлово-комунальних послуг; зобов`язати відповідачів забезпечити до 31.11.2012 року фінансування і проведення капітального ремонту будинку та прибудинкової території відповідно до вимог стандартів і нормативів; стягнути 1698 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні первісного позову відмовлено, частково задоволено зустрічний позов.

Визнано незаконною бездіяльність ЛМКП «Айсберг» в частині неналежного реагування на звернення ОСОБА_2 , спрямованих на забезпечення належного утримання та експлуатації будинку на АДРЕСА_1 ; зобов`язано ЛМКП «Айсберг» на протязі місяця з моменту набрання рішенням законної сили укласти договір про надання житлово-комунальних послуг з урахуванням законних пропозицій останнього; зобов`язано відповідачів вжити заходи для належної експлуатації та обслуговування будинку на АДРЕСА_1 .

Судові витрати покладено на ЛМКП «Айсберг».

Рішення оскаржило ЛМКП «Айсберг», просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, відмовити у зустрічному позові у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права. Посилається на належність надання послуг з утримання будинку та відсутність підстав для відмови чи зменшення плати за них. Договір про надання житлово-комунальних послуг не був укладений з вини відповідачів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 на підтримання доводів скарги, ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до переконання про наявність підстав для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Встановлено, що Львівська міська рада є власником багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , квартира АДРЕСА_2 якого є приватизованою, у ній зареєстровані і проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_6 . Балансоутримувачем будинку та виконавцем житлово-комунальних послуг є ЛМКП «Айсберг». Заборгованість за комунальні послуги з березня 2002 року становить 5415,43 грн.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову місцевий суд виходив із того, що підстав для нарахування і стягнення коштів з відповідачів не має, так як: між сторонами відсутні договірні відносини про надання житлово-комунальних послуг; відповідачі не були стороною у договірних відносинах ЛМКП з підрядними організаціями і тому не повинні нести зобов`язання за їх умовами; робочі листки і відповідні акти ЛМКП про виконані роботи відповідачам не надавалися і ними не підписувалися; комунальні послуги їм не надаються, фінансування утримання будинку не здійснюється; рахунки ЛМКП на оплату послуг не відповідають дійсності, безпідставно нараховується плата за приміщення, якими відповідачі не користуються (підвал); докази ЛМКП про надані послуги спростовуються показаннями свідків.

Задовольняючи частково вимоги позивачів за зустрічним позовом, суд першої інстанції вважав встановленою бездіяльність відповідачів, яка проявилася у неналежному наданні житлово-комунальних послуг ЛМКП, відсутності контролю міської ради та районної адміністрації за діяльністю цього підприємства, недотриманні вимог законодавства про місцеве самоврядування і у сфері надання житлово-комунальних послуг тощо.

Проте, такий висновок суду не відповідає матеріалам справи і не ґрунтується на нормах матеріального права.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон № 1875- IV) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону№ 1875- IV передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Частиною першою ст. 19 Закону № 1875- IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 Закону визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг укласти договір на надання житлово-комунальних послуг ( відповідно п. 1 ч. 3 ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону).

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України № 1875 - IV, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком за умови, якщо запропонований договір відповідає типовому договору.

Ні позовна заява, ні рішення суду першої інстанції не містять даних про запропонований ОСОБА_2 і ОСОБА_5 відповідачу проект договору на надання житлово-комунальних послуг і про відмову відповідача від підписання договору, який би відповідав встановленому актом цивільного законодавства типовому договору.

У разі такої відмови, виходячи з положень ст. ст. 3, 6, 12-15, 20, 630, 640, 642, 643 ЦК України позивач вправі звернутись до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 6 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

Оскільки суд обрав спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України (про зобов`язання укласти договір), колегія суддів знаходить необхідним скасувати рішення суду в цій частині і відмовити ОСОБА_2 , ОСОБА_5 у задоволенні цих вимог.

Натомість, позивач за первісним позовом довів, що він є балансоутримувачем будинку та виконавцем житлово-комунальних послуг, які надає відповідачам протягом спірного періоду.

Перелік послуг з утримання будинків (у тому числі і будинку АДРЕСА_1 ) та прибудинкових територій, що входять в тариф нарахування за місяць, визначені рішенням виконкому Львівської міської ради №484 від 06.06.2003 року, рішеннями Львівської міської ради №62від 18.02.2008 року та №1431 від 26.12.2008 року.

Ухвалення цих актів органом місцевого самоврядування відноситься до її компетенції. На час розгляду справи ці рішення є чинними.

Отже, відмова суду першої інстанції у стягненні заборгованості за надані комунальні послуги є незаконною і тому рішення у цій частині підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить із того, що стягнення за період з березня 2002 року до березня 2007 року не підлягає задоволенню, так як позивач пропустив позовну давність без поважних причин.

Визначаючи суму заборгованості, суд керується встановленими зазначеними вище рішеннями органу місцевого самоврядування тарифами і не бере до уваги рішення Львівської міської ради № 1032 від 30.09.2005 року, так постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.12.2006 року воно було визнано недійсним.

Отже, стягненню з відповідачів підлягає 3037,93 грн.

Посилання ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , як і рішення суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення коштів унаслідок відсутності договірних відносин, є невірним.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України № 1875 - IY до житлово-комунальних послуг відносяться послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом першим частини першої статті 20 вказаного Закону передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог п. 2 ст. 10 Закону України № 1875 - IY «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов`язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир.

Судом встановлено, що міська рада є власником будинку АДРЕСА_1 , а позивач ОСОБА_2 власником приватизованої квартири АДРЕСА_2 .

Оскільки балансоутримувачем даного будинку і виконавцем послуг є ЛМКП «Айсберг», який несе витрати з утримання будинку і прибудинкової території, надає послуги його мешканцям (у тому числі і відповідачам), то останні повинні сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі.

Отже, відсутність між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг не є підставою для звільнення відповідачів від їх оплати.

Рішення суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості у зв`язку із ненаданням послуг спростовуються наданими позивачем доказами: договорами із підрядним організаціями про надання послуг, робочими листками про виконані роботи тощо. Укладення договорів та складання інших документів передбачені актами цивільного законодавства, участь мешканців будинку у їх веденні, підписанні тощо не передбачено і тому суд безпідставно визнав їх неналежними доказами.

Безпідставним є висновок суду і в тій частині, що ЛМКП включило до суми заборгованості плату за користування відповідачів підвальними приміщеннями.

Цей висновок спростовується відповідним розрахунком та довідкою Ф-2 (а.с. 7, 9 т. 1), згідно яких до уваги бралася площа квартири 80,1 м2 і без площі підвалу.

Статтею 18 Закону України № 1875-IY передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором.

Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом

трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

Так як відповідачі за первісним позовом не додержали встановленого Законом порядку складання претензій виконавцю послуг, то підстав для висновку про неякісно надані ЛМКП послуги не має.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на ці приписи процесуального закону та наведену вище ст. 18 Закону № 1875-IY, факт неналежного надання послуг має підтверджуватися актами-претензіями, а не показаннями свідків як це зробив суд першої інстанції.

Не ґрунтується на нормах права і висновок суду про задоволення позову в частині зобов`язання відповідачів до вчинення дій.

Згідно вимог позивачів за зустрічним позовом вони просили зобов`язати відповідачів забезпечити до 31.11.2012 року фінансування і проведення капітального ремонту будинку та прибудинкової території відповідно до вимог стандартів і нормативів.

У даному випадку ці вимоги не є способом судового захисту прав, так як задоволення цих вимог було б втручанням у діяльність відповідачів.

Роз`яснюючи рішення суду від 21 лютого 2012 року, місцевий суд своєю ухвалою вийшов за межі позовних вимог і зобов`язав відповідачів до дій, які не були предметом спору.

За таких обставин і в цій частині рішення підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів тягар їх сплати покладає на відповідачів за первісним позовом у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись п. 2 ч. 1 сг. 307, п. З ч. 1 ст. 309, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Айс берг» задовольнити частково.

Рішення Галицькою районного суду м. Львова від 21 лютого 2012 року ска сувати частково та ухвалити нове рішення.

Стягнути на користь позивача солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 3037 грн. 93 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про визнання незаконною бездіяльність ЛМКП «Айсберг», зобов`язання Львівське міське комунальне підприємство «Айсберг» укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, зобов`язання ЛМКП «Айсберг», Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради та Львівську міську раду вжити заходи, спрямовані на належну експлуатацію та обслуговування будинку АДРЕСА_1 відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь позивача судові витрати у розмірі 137,30 грн.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в користь держави судовий збір у роз мірі 121, 90 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили

Головуючий :

Судді: