АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/744/13 Головуючий 1 інст. -
Справа № 2027/4119/2012 Короткий І.П.
Категорія: договірна Доповідач -Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2013 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

при секретарі Гопко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мітякіна Світлана Зіновіївна про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила про визнання недійсним договору від 30.03.2012 року дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відшкодування понесених судових витрат. На обґрунтування позову послалася на те, що вказаний договір був укладений відповідачами з метою уникнути ОСОБА_4 від сплати позивачці аліментів на утримання їх сина, ОСОБА_6, призначених за відповідним рішенням суду починаючи з 25.08.2010 року до припинення навчання їх сина, однак не пізніше досягнення ним 23 років. Оскільки вказаний договір був спрямований на приховування ОСОБА_4, який є заборгував по сплаті аліментів, свого майна від стягнення, внаслідок чого суперечить публічному порядку, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, позивачка з передбачених ст. 228 ЦК України підстав просила задовольнити її вимоги.

Відповідач позов не визнав, за його безпідставністю. На обґрунтування своїх заперечень послався на те, що спірний договір не носив фіктивний та протизаконний характер, а був спрямований на забезпечення його матері житлом. При цьому внаслідок укладення цього договору ніяких прав позивачки не було порушено.

Рішенням районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року позов було задоволено. Визнано недійсним спірний договір дарування, вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати вказане рішення районного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, а також скасувати за безпідставністю накладений ухвалою районного суду від 21.09.2012 року арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 При цьому вона послалася на порушення судом норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились у судове засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла до наступного.

Задовольняючи позов районний суд виходив з того, що ОСОБА_4 уклав спірний договір дарування з метою приховати наявне у нього майно від арешту та можливого звернення стягнення на нього на виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина та ухилитися від його виконання, що суперечать моральним засадам суспільства, закріпленим у ст. 51 Конституції України, ст. 5 СК України про охорону державною сім'ї та дитинства та ст. 199 СК України про обов'язок батьків утримувати повнолітнього сина у певних випадках. Оскільки на користь позивачки було прийнято судове рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_4 аліментів, позивач має право розраховувати на виконання відповідачем судового рішення відповідно до ст. 14 ЦПК України, а у разі невиконання добровільно відповідачем ОСОБА_4 судового рішення - на примусове виконання судового рішення, в тому числі і шляхом звернення стягнення на нерухоме майно боржника відповідно до ст. 62 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Судом встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.10.2011 року, з урахуванням змін, внесених рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2011 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання їх сина ОСОБА_6 у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 25.08.2010 року до припинення навчання ОСОБА_6 в Харківському національному педагогічному університеті. Станом на 01.10.2011 року заборгованість ОСОБА_4 по сплаті зазначених аліментів становила 6612,90 грн. 30.03.2012 року ОСОБА_4 подарував своїй матері ОСОБА_2 належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. 03.09.2012 року позивачка звернулася із заявою про примусове виконання вказаного рішення районного суду про стягнення аліментів, а постановою державного виконавця від 28.04.2012 року було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_4

Обґрунтовуючи свої висновки районний суд також послався на свідків ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які показали про намір відповідача ОСОБА_4 позбутися частини квартири та небажання виплачувати аліменти на повнолітнього сина.

Однак до таких висновків районний суд дійшов при неповному з'ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, при недоведеності обставин справи, які суд вважав встановленими, при невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, що відповідно до п.п. 1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і

ухвалення нового рішення.

Всупереч вимог ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості районний суд не перевірив заперечення відповідачів проти позову і не взяв до уваги, що відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2012 року, зміненого рішенням апеляційного суду Харківської області від 21.08.2012 року (а.с. 65-69), були усунені перешкоди ОСОБА_2 в користуванні власністю, вселення її та ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1. На той день відповідно до позову ОСОБА_3 і ОСОБА_6 від 24.02.2012 року за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15.05.2012 року ОСОБА_2 була виселена з АДРЕСА_3, оскільки після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, вона не була членом сім'ї власників вказаної квартири, ОСОБА_3 і ОСОБА_6, а права користування вказаною квартирою не придбала (а.с. 45). За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10.07.2012 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та відшкодування моральної шкоди встановлено, що на день його ухвалення у ОСОБА_2 і ОСОБА_4 іншого житла, ніж отриманого за оспореному по цій справі 1/2 частині квартири не має (а.с. 66 на звороті).

Таким чином, з урахуванням дій ОСОБА_3 і ОСОБА_6 по виселенню ОСОБА_2 із належної їм квартири АДРЕСА_3, внаслідок чого вона позбулася житла, договір дарування від 30.03.2012 року був об'єктивно спрямований на забезпечення ОСОБА_4 своєї матері житлом, а не на ухилення від виконання рішення районного суду. При цьому районний суд не взяв до уваги, що на день укладення спірного договору дарування рішення про накладення арешту на належне ОСОБА_4 були відсутні, а існуюча на той день заборгованість по аліментам була явно меншою вартості відчуженого ОСОБА_4 нерухомого майна. З огляду на наведені обставини, показання свідків в цій справі, які не узгоджуються із іншими доказами по справі і мають суб'єктивний характер, не можна визнати достовірними доказами.

Таким чином за відсутності належних та допустимих доказів передбачених ст. 228 ЦК України підстав для визнання недійсним договору дарування від 30.03.2012 року у задоволенні позову ОСОБА_3 необхідно відмовити, за його недоведеністю, а скаргу внаслідок цього - задовольнити.

Оскільки при таких обставинах відсутні підстави для забезпечення позову, які були застосовані за ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року про арешт, накладений на майно ОСОБА_2, а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, то відповідно до ч. 3 ст. 154 ЦПК України заяву ОСОБА_2 з цього приводу необхідно задовольнити і вказану ухвалу - скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2012 року про забезпечення позову скасувати. Зняти арешт, накладений на майно ОСОБА_2, а саме: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді :