Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" грудня 2013 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» в особі Житомирської філії, звертаючись з позовом до суду просило стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 16991,51 грн. та 229,40 грн. судового збору, що є предметом позову.

Представник позивача Великородний А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що 14 серпня 2009 року між ВАТ УСК «Дженералі Гарант» та ОСОБА_3 укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу, водія та пасажирів від нещасних випадків, цивільної відповідальності, який оформлений Полісом №19G-0288462. Об'єктом страхування за договором був транспортний засіб - автомобіль «DAEWOO Nexia», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 06 червня 2010 року на 122 км. Автодороги Київ-Чоп, сталась дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої відбулось зіткнення застрахованого транспортного засобу - автомобіля «DAEWOO Nexia», державний номерний знак НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_4, з автомобілем «Хонда», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, яким керувала ОСОБА_1 Особою винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_1, що підтверджується постановою Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2010 року. У зв'язку з настанням страхового випадку, на підставі заяви страхувальника ОСОБА_3, позивачем виплачено страхове відшкодування в розмірі 16991,51 грн., тому у позивача виникло право вимагати з відповідача, як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування, оскільки в досудовому порядку відповідач відшкодувати завдані збитки відмовився.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи, пояснив, що позивач, звертаючись з даним позовом до суду, просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі виплаченого страхового відшкодування в розмірі 16991,51 грн., однак згідно зі страховим полісом №19П-0288462 від 14 серпня 2009 року позивач отримав від страхувальника винагороду у розмірі 2790,00 грн., тому сума виплаченого страхового відшкодування має бути зменшена на суму винагороди, та має складати не більше 14201,51 грн., також позивачем не надано докази, які підтвердили розмір виплаченого страхового відшкодування, оскільки до позову не долучено висновок експерта про вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля. Крім того, позивач визначив спосіб захисту порушеного права шляхом пред'явлення позову про відшкодування шкоди в порядку регресу, однак позивач не зазначив, яке саме нове зобов'язання у відповідача виникло у зв'язку зі сплатою позивачем коштів невідомими особам, тому вочевидь позивач мав звернутись до суду в порядку суброгації, що є безумовною підставою для відмови від позову. Представник відповідача в судовому засіданні подав заяву про застування строку позовної давності в порядку ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України, яка викладене у письмових запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Судом встановлено, що 14 серпня 2009 року між ВАТ УСК «Дженералі Гарант» та ОСОБА_3 укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу, водія та пасажирів від нещасних випадків, цивільної відповідальності, який оформлений Полісом №19G-0288462. Об'єктом страхування є транспортний засіб автомобіль «DAEWOO Nexia», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3.

Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» є правонаступником всіх прав та обов'язків ВАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», що підтверджується копією протоколу №38 чергових загальних зборів акціонерів Відкритого акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Дженералі гарант» від 20 квітня 2011 року, довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. (а.с.18-22,23)

Відповідно ч.1 до ст. 988 Цивільного кодексу України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату, у строк встановлений договором. Відповідно до постанови Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2010 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП і накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. на користь держави. (а.с.8) Як встановлено судом в мотивувальній частині постанови суду: «ОСОБА_1 06.06.2010 р. приблизно о 12 год. 45 хв., керуючи автомобілем Хонда д.н.з. НОМЕР_2 на 122 км автодороги Київ-Чоп, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4, який рухався попереду в попутному напрямку, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів, чим порушила вимоги п.12.1, 13.1 ПДР України, тобто вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП України.

Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

08 червня 2010 року ОСОБА_3 звернувся до ВАТ УСК «Дженералі-Гарант» з заявою про страховий випадок, який мав місце 06 червня 2010 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу автомобіля «DAEWOO Nexia», державний номерний знак НОМЕР_1, яким керував водій ОСОБА_6 на підставі подорожнього листа. (а.с.7)

Згідно страхового акту ВАТ «УСК «Дженералі-Гарант» за №105 від 27 жовтня 2011 року встановлено, що відповідно до договору страхування №19G-0288462 від 14 серпня 2009 року визначено суму страхового відшкодування, яка підлягає виплаті страхувальнику ОСОБА_3 в сумі 16991,51 грн. (а.с.5)

Відповідно до ст.8 Закону України "Про страхування" страхова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування.

На підставі страхового акту, ВАТ «УСК «Дженералі-Гарант» перерахувало на рахунок ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 16991,51 грн., що підтверджується платіжним дорученням №482 від 03 листопада 2011 року. (а.с.6)

За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно ст.993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідної за завдані збитки.

За нормою ст.1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншій розмір не встановлено законом.

Виходячи з предмету позову та наведених позивачем правових підстав щодо звернення з даним позовом до суду, позивач зазначає, що оскільки цивільно-правова відповідальність страхувальника ОСОБА_3 була застрахована Публічним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Гарант-авто» за Договором добровільного страхування транспортного засобу, водія та пасажирів від нещасних випадків, цивільної відповідальності, який оформлений Полісом №19G-0288462 від 14 серпня 2009 року, позивач звернувся саме до відповідача, як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, з регресною вимогою про стягнення фактичних витрат по виплаті страхового відшкодування у розмірі 16991,51 грн., яка в добровільному порядку відповідачем не відшкодована, посилаючись на ст. 27 Закону України „Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Дані норми законів встановлюють перехід права вимоги від страхувальника до страховика, що називається суброгацією. При суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається зміна кредитора: потерпілий (тобто страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. У результаті страховик виступає замість потерпілого.

Заявляючи позовні вимоги в порядку регресу, позивач керувався загальними нормами цивільного права. При регресі одне зобов'язання замінює собою інше, але не відбувається переходу прав від одного кредитора до іншого. Оскільки право вибору способу відшкодування шкоди - за рахунок безпосереднього заподіювача шкоди, або за рахунок страховика шляхом отримання страхового відшкодування, належить саме потерпілому, а він в даному випадку скористався останнім способом (за рахунок страховика). Таким чином, скориставшись правом на отримання страхової виплати від Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто» потерпілий передав своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди страховику.

Таким чином, доводи позивача про те, що правовідносини між сторонами у даній справи за своєю суттю є регресною вимогою, не заслуговують на увагу. Позивач сам не провів розмежування понять „суброгації" та „регрес", наводячи мотиви та фактичні обставини справи щодо регресного відшкодування шкоди, хоча де-факто виникли відносини щодо відшкодування збитків у порядку суброгації, саме таке правове обґрунтування заявлених позовних вимог викладено у позовній заяві де позивач посилається на положення ст. 27 Закону України „Про страхування" та на ст. 993 Цивільного кодексу України, які регулюють виключно відносини щодо суброгації.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, під час розгляду даної судової справи, представник відповідача ОСОБА_5 подав заяву про застосування строків позовної давності в межах даного спору, мотивуючи тим, що позивачем пред'явлено до відповідача позов про відшкодування шкоди в порядку регресу поза межами трирічного строку позовної давності, визначеної цивільним законодавством.

Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, суд враховує, що при суброгації перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі строк позовної давності починає свій відлік з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування, тобто зазнав збитків.

З огляду на викладене, суд вважає підставним застосування в межах даного спору строку позовної давності, оскільки дорожньо-транспортна пригода мала місце 06 червня 2010 року (моменту спричинення шкоди), саме ця подія визнання страховиком, яким виступає Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-авто», страховим випадком, що не заперечується представником позивача та підтверджується наявними у справі доказами про виплату страхового відшкодування, в той же час, з позовом до відповідача про виплату страхового відшкодування позивач звернувся лише 25 червня 2013 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті про направлення позову до суду, тобто з порушенням загального строку позовної давності для звернення з такою категорією позовів до суду, заяву про поновлення строків звернення до суду позивач не подавав, що є підставою для відмови в позові.

З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.3, 11, 979, 988, 993, 1187, 1191 Цивільного кодексу України, ст.ст. 8 , 25 Закону України "Про страхування", ст.ст.1, 4, 10, 11, 58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

С у д д я