Біляївський районний суд Одеської області
Справа № 496/231/13- ц провадження № 2/522/6679/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2013 року Біляївський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Галич О.П.,

при секретарі - Скумбрій К.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Біляївської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Біляївської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем 1/2 частини житлового будинку з господарськими спорудами розташованого по АДРЕСА_1 . Зазначений будинок належав покійній свекрусі позивача ОСОБА_3 , після смерті якої 1/2 частину спадщини прийняв покійний чоловік позивача, який помер у 1999 році. Житловим будинком на праві приватної власності сім`я позивача користувалася з 1960 року. Під час оформлення спадкових прав у 2012 році позивачу стало відомо, що у відповідності до ЦПК України (1963 р.), вона не є спадкоємцем будь-якої черги після смерті своєї свекрухи, яка померла у 1996 році. Починаючи з 1999 року та по теперішній час позивач виконує всі обов`язки по утриманню вказаного житлового будинку, проводить поточні та капітальні ремонти, та сплачує комунальні платежі.

У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП „ОМБТІ та РОН" 09.08.2012 р., будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожній (а.с. 5-7).

Також свідоцтвом про право на спадщину за законом від 3 вересня 2012 року підтверджується, що ОСОБА_1 отримала спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право

звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Відповідно до ч 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цивільним кодексом України.

Відповідно до теорії цивільного права інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - воно не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, та які повинен довести саме позивач (в силу ст. 60 Цивільно- процесуального кодексу України), є: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, тобто строк володіння, а також законність об`єкту володіння.

Дослідивши наявність усіх чотирьох складових, тобто юридичного складу, що є підставою для визнання права власності за набувальною давністю, суд виходить з наступного:

Добросовісність володіння означає, що обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали сумніву стосовно правомірності набуття майна, тобто майно не повинно набуватися злочинним шляхом чи способом, який за відомо суперечить правопорядку та моралі.

З урахуванням викладеного та доказів, що подані під час розгляду справи, та керуючись ч.З ст. 397 ЦК України щодо правомірності фактичного володіння, суд доходить висновку про добросовісність володіння майном з боку ОСОБА_1 .

Оцінюючи відкритість володіння позивача, ОСОБА_1 проживала зі своєю сім`єю та користувалася будинком, проводила поточний ремонт та несла всі витратити, щодо утримання житла в належному стані.

Тривалість володіння передбачає, що має закінчитися визначений в Цивільному Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі, яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна цей строк визначений ЦК України у десять років.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Приймаючи до уваги викладене, а також досліджені докази під час судового провадження по справі, позивачем було доведено безперервне володіння спірним житловим будинком, починаючи з 1999 року, тому суд доходить до висновку про доведеність факту володіння протягом встановленого ЦК України десятирічного строку.

Як вбачається, з ч.2 п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цивільні відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що судом встановлено наявність сукупності всіх обставин, які є обов`язковими відповідно до ст. 344 ЦК України для визнання права власності за набувальною давністю, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач у суді довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі і є законні підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачем.

Статтею 174 ЦПК України передбачено, що у випадку визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Біляївської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку - задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 , право приватної власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особам, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, - протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Галич О.П.

15.04.2013