АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2013 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Міхеєвої В.Ю.,Красвітної Т.П.

при секретарі - Завідоновій К.Д.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2013 року по справі

за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи: Опікунська рада виконкому Амур - Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради та Амур - Нижньодніпровський РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвертарізації", про визнання недійсним довіреності та договору дарування, скасування та поновлення державної реєстрації на житло,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, в якому з урахуванням уточнень просив усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати відділ ГІРФО зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_4 та її малолітнього сина, посилаючись на те, що відповідачі порушують його права на житло, а також просив виселити їх із квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6, 37).

У липні 2009 року ОСОБА_4 також звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним довіреності та договору дарування, скасування та поновлення державної реєстрації на житло, в якому з урахуванням уточнень просила визнати довіреність та договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 недійсними, скасувати державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_2 на 1/3 частину вказаної квартири та поновити її у праві власності на спірну квартиру (а.с.37, 142, 157).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено та ухвалено визнати недійсною довіреність від імені ОСОБА_4, посвідчену 07 червня 2005 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-3027; визнано недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6, що діяла по довіреності від імені ОСОБА_4, та ОСОБА_2, посвідчений 22 липня 2005 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №1-2174.

Цим же рішенням суду скасовано державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та поновлено державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (а.с.210).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким його позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 13 червня 1997 року управління житлового господарства Дніпропетровської міськради, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_4, ОСОБА_9 та її доньці ОСОБА_3 (а.с. 77).

ОСОБА_9, померла ІНФОРМАЦІЯ_2, спадкоємицею після її смерті є її донька ОСОБА_3, якій 09 лютого 2007 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину-1/3 частину цієї квартири (а.с. 71).

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 07 червня 2005 року надала довіреність ОСОБА_2 та ОСОБА_6 довіреність, яка була посвідчена нотаріально, відповідно до якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 або ОСОБА_6 оформити та підписати договір дарування належної їй частини квартири АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_2 (а.с. 114).

А 22 липня 2005 року ОСОБА_6 уклала від імені ОСОБА_4 з ОСОБА_2 договір дарування квартири, відповідно до якого, останньому було подаровано 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 113)

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5, батьками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_10, які відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2005 року, яке набрало чинності 01 липня 2005 року, були позбавлені батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_5, а також із вказаного рішення вбачається що, ОСОБА_4 з січня 2004 року вела аморальний спосіб життя, пиячила та приймала наркотичні речовини (а.с. 19-21).

Згідно рішення органу опіки та піклування №114/1 від 28 квітня 2006 року призначено ОСОБА_11 опікуном над малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та закріплено за ним право на житло за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22, 56).

Відповідно вироку Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2004 року ОСОБА_4 була засуджена за ст. 121 ч.1 КК України до трьох років позбавлення волі з іспитовим строком, на підставі ст.ст.75,76 КК України, три роки. (а.с. 44), а згідно постанови цього ж суду від 25 жовтня 2005 року та довідки №327434 від 15 липня 2008 року наданої Дніпродзержинською ВК -34 ОСОБА_4 було замінено іспитовий строк та остання була направлення для відбуття покарання згідно вказаного вище вироку (а.с. 46,47).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно ч.1-3, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування є нікчемним.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша

статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як вбачається з показань в якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_4. які були допитані в суді першої інстанції, останні показали, що ОСОБА_4 привіз до нотаріальної контори саме ОСОБА_2 в якій він вказав осіб, які нотаріус внесла у вищезазначену довіреність, та яких вона не знала та знайома не була, а також ОСОБА_4 мала підписати довіреність про надання повноважень в суді та на відчуження квартири в смт. Меліоративне.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що при укладенні спірного правочину ОСОБА_4 помилялася щодо природи та наслідків правочину, а саме безвідплатної передачі єдиного свого житла сторонній людині та позбавлення житла свого малолітнього сина.

Крім того, суд звертає увагу, що договір дарування квартири укладений з порушенням вимог ст. 224 ЦК України та ст. 177 СК України, тобто без дозволу органу опіки та піклування, оскільки малолітній ОСОБА_5 проживав та зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з народження чим були порушені права дитини, а також довіреність та вказаний правочин вчинені до позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, оскільки рішення суду про позбавлення її батьківських прав стосовно малолітньої дитини набрало чинності саме 01 липня 2005 року.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про недійсність довіреності від іменні ОСОБА_4 на розпорядження спірною квартирою та договір дарування цієї квартири, та за таких обставин про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що малолітній ОСОБА_5 проживає разом з опікуном за іншою адресою, а тому його права на житло не порушені, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_5 з дати народження зареєстрований у спірній квартирі, а також рішенням органу опіки та піклування №114/1 від 28 квітня 2006 року закріплено за малолітнім право на житло за адресою: АДРЕСА_1, у зв'язку з чим право на житло малолітньої дитини було порушено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що доказів того, що ОСОБА_4 була введена в оману чи помилялася стосовно природи правочину, а також всі угоди укладалися від імені ОСОБА_4 за її власною волею та з дотриманням закону, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ці доводи спростовуються наданими сторонами доказами та матеріалами справи, а також таким доводам суд першої інстанції дав належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального й процесуального права, а тому, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -відхилити.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді