Справа № 1312/2-1429/12 Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/495/13 Доповідач в 2-й інстанції: Мацей М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Мацея М.М.

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

при секретарі: Трофімовій І.О.,

з участю: представника позивачки - ОСОБА_1 ,

представників відповідачів - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,

представника третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третіх осіб: Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Луня А.В., приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мельник О.Є. про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу будинку позивачка була неповнолітньою особою, а тому при укладенні цього договору були порушені її особисті майнові права. Вважає, що приватним нотаріусом не було вжитих необхідних заходів для захисту житлових прав ОСОБА_5 , як дитини, оскільки не було отримано від її батька документів про згоду органу опіки та піклування на укладення договору відчуження, а на момент укладення оспорюваного договору іншого житла у неї не було. Таким чином, посвідчивши договір, нотаріус позбавив її гарантій житлових прав, як дитини, в майбутньому.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_5 ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_3 , на заперечення апеляційної скарги, представника органу опіки і піклування, яка покладається на суд, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що батько позивачки ОСОБА_8 за життя, 22 липня 2002 року, продав 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , який 09 червня 2006 року вказану частину будинку продав ОСОБА_7 і ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами.

Встановлено, що підставою для визнання недійсними зазначених договорів купівлі-продажу є посилання на відсутність, в момент їх укладення, дозволу органу опіки та піклування, з посиланням на порушення вимог ч.2 ст.18 Закону України „Про охорону дитинства та ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, що відповідно до ст.48 ЦК УРСР 1963 р. та ст. 203 ЦК України, є підставою визнання зазначених договорів недійсними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що відсутні правові підстави, на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги.

Виходячи з наявних у справі і оцінених судом письмових доказів, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до положень ст.55 Конституції України, ст.ст. 3, 11, 15, 59, 60 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору й зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2, 3 ст. 18 Закону України „Про охорону дитинства діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні із власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Зміст зазначеної норми зобов`язує органи опіки і піклування здійснювати контроль за додержанням батьками майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень і не передбачає обов`язкової наявності дозволу органу опіки і піклування при здійсненні продажу житлового приміщення в якому проживає неповнолітня особа.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 лютого 2006 року, яке набрало законної сили (а.с.29-30, 31, 32) встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу від 22 липня 2002 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 згоди органу опіки і піклування не було потрібно, оскільки сама прописка ОСОБА_5 в житловому приміщенні не породжувала права власності на частку в цьому будинку.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки підтвердила про відсутність у її довірительки права власності на частку у спірній квартирі.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2010 року, яке набрало законної сили (а.с. 33-42) встановлено, що позивачка ОСОБА_5 разом зі своєю матір`ю в 1988 році виїхали на постійне проживання в Канаду.

Відповідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведене дає підстави вважати, що на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу житлові права ОСОБА_5 не могли бути порушені, оскільки вона виїхала на постійне проживання за межі України.

У відповідності з ч.4 ст.13 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки і піклування.

Пунктом 1 Прикінцевих положень зазначеного Закону встановлено, що він набирає чинності з 01 січня 2006 року.

У судовому засіданні апеляційного суду представник органу опіки та піклування пояснив, що попередня згода органу встановлена з січня 2006 року, а до цього така згода не вимагалась і не була передбачена.

А відтак вимоги зазначеного Закону не могли застосовуватись при укладенні договору купівлі-продажу від 22 липня 2002 року.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13), на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу від 09 червня 2006 року досягла повноліття. За наведених обставин відпала необхідність надання згоди органом опіки і піклування для здійснення оспорюваного правочину.

Доводи представника позивачки ОСОБА_1 щодо громадянства України ОСОБА_5 і право останньої на житло в Україні не спростовують висновків суду щодо безпідставності позовних вимог за даним позовом і не заслуговують на увагу.

Оскільки судом підставно відмовлено у визнанні договорів купівлі-продажу недійсними, тому відсутні і підстави для визнання за ОСОБА_5 права власності на спірну частину будинку та витребування цього майна з чужого незаконного володіння.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, належним чином оцінених судом, який вірно встановив обставини у справі з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Висновки суду ґрунтуються на аналізі наявних доказів.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується судова колегія, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Мацей М.М.

Судді: Бакус В.Я.

Гірник Т.А.