Номер провадження № 2/331/2006/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2013 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Світлицької В.М.

при секретарі Доброчинській А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Запоріжавтотранс про захист прав споживачів , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ Запоріжавтотранс про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач регулярно користується послугами пасажирського автомобільного транспорту в межах Запорізької області. Послуги повязані з проїздом автобусними маршрутами в Запорізькій області надаються автостанціями, власником яких є ПАТ Запоріжавтотранс. В Запорізькій області функціонує 28 автостанцій, на території яких щоденно відбувається надання послуг пасажирам, кожна автостанція в залежності від присвоєного класу (І-V) забезпечує обслуговування пасажирів згідно з вимогами до автостанції відповідного класу. Розмір автостанційного збору, що стягується з пасажира при придбанні квитка на проїзд в автобусі, напряму залежить від класу автостанції. Позивачка на підставі п. 4 ст. 17 Закону України Про захист прав споживачів, яка надає право споживачу на перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни продукції, оглянула кожну автостанцію відповідача та встановила, що жодна із автостанцій не відповідає присвоєному класу. Позивач вважає, що відповідачем не забезпечується обслуговування пасажирів на автостанціях згідно з вимогами до автостанцій відповідного класу, що встановлені ОСОБА_2 регулювання діяльності автостанцій, затвердженим Наказом Мінтрансу від 27.09.2010 р. №700 , а тому стягнення автостанційного збору є неправомірним, а в діях відповідача містяться ознаки нечесної підприємницької практики та порушення норм Закону України Про захист прав споживачів. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд зобовязати ПАТ Запоріжавтотранс припинити дії по стягненню автостанційного збору , як такі , що порушують права споживачів.

В судовому засідання представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позові, просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ Запоріжавтотранс у судовому засіданні просить суд в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідач ПАТ Запоріжавтотранс є власником автостанційної мережі, що складається із 28 автостанцій та займає домінуюче становище на ринку автостанційних послуг в Запорізькій області.

Відповідно до Закону України Про автомобільний транспорт за надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбають проїзні квитки, стягується автостанційний збір, що входить до вартості квитка. Автобусними станціями надаються наступні послуги, за які стягується автостанційний збір: продаж квитків, користування приміщеннями для чекання поїздки, облаштованими місцями для сидіння, можливість користування громадськими вбиральнями, інформування щодо розкладу руху автобусів та вартості поїздки.

Вимоги до автостанційної діяльності , в тому числі і до показників роботи автостанцій, встановлені Законом України Про автомобільний транспорт, Постановою КМУ від 18.02.1997 р. № 176 Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, Наказом Мінтрансу від 27.09.2010 р. №700 Про затвердження ОСОБА_2 регулювання діяльності автостанцій.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про автомобільний транспорт, автостанція - споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під'їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів. Відповідно до п. 2. Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, автостанційний збір - плата за надання обов'язкових послуг автостанціями, що справляється з осіб, які придбавають квитки на проїзд автобусами приміських, міжміських та міжнародних маршрутів, і включається до вартості квитка. Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції за погодженням з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими держадміністраціями, на території яких розташована автостанція. ОСОБА_2 визначення розміру автостанційного збору затверджує Мінінфраструктури (п. 116 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту). Визначення розміру автостанційного збору регламентується Наказом Мінтрансу від 27.09.2010 р. №700 Про затвердження ОСОБА_2 регулювання діяльності автостанцій, відповідно до якого, розмір автостанційного збору на плановий період розраховується власником за результатами діяльності автостанції у звітному періоді як відносна величина до вартості проїзду (у відсотках) з урахуванням класу автостанції та погоджується з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями, на території яких розташована автостанція. Розмір автостанційного збору встановлюється єдиний для всіх автостанцій відповідного класу даного власника.

Суд приходить до висновку, що розмір автостанційного збору є розрахунковою величиною та залежить від класу автостанції який присвоєний за наслідками проведеної атестації.

Відповідно до п. 112 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, автостанції підлягають атестації на відповідність кількості та якості послуг, що надаються пасажирам та перевізникам, в установленому Мінінфраструктури порядку. ОСОБА_2 проведення атестації визначено розділом II Порядку №700, відповідно до якого, атестація автостанції передбачає обстеження автостанції на відповідність вимогам до автостанцій різних класів, наведеним у додатку 1 цього ОСОБА_2, та визначення їх класу, на підставі яких власнику видається свідоцтво про атестацію за встановленою формою. Клас автостанції визначається за умови відповідності всіх показників вимогам до автостанції даного класу. Проведення атестації автостанції передбачає: подання власником до Укртрансінспекції України заяви; проведення обстеження та складання протоколу обстеження автостанції; внесення даних до переліку атестованих автостанцій; видачу свідоцтва про атестацію автостанції.Судом встановлено, що відповідно до наданих суду матеріалів, на теперішній час усі автостанції відповідача пройшли процедуру атестації з подальшим присвоєнням кожній автостанції відповідного класу. Автостанції в Запорізькій області відповідають вимогам ІІ, ІІІ, ІV, V класу, що підтверджується відповідними свідоцтвами про атестацію від 16.11.2011 р. по кожній автостанції відповідно. Розпорядженням Голови Запорізької обласної державної адміністрації №144 від 15.04.2011р. погоджено наступний розмір автостанційного збору: для автостанцій першого класу 18% від вартості проїзду, другого класу 16,5% від вартості проїзду, третього класу 15% від вартості проїзду, четвертого класу 13,5 від вартості проїзду, пятого класу 12% від вартості проїзду.

Як вбачається з тверджень позивача, жодна автостанція Запорізької області не відповідає присвоєному класу, на підтвердження чого нею було надано суду перелік обовязкових вимог, що недодержуються автостанціями.

Але, суд вважає, що даний перелік є необґрунтованим у звязку з тим, що одна частина перелічених обовязкових вимог чинним законодавством взагалі не передбачена для автостанційної діяльності, інша частина цих вимог додержується відповідачем в повному обсязі, але безпідставно не визнається позивачкою.

Так, по наведеним показникам, які на думку позивача не відповідають нормативам, а саме: площа земельних ділянок для платформ, площа диспетчерських кімнат, площа залів очікувань, площа квиткових кас на Запорізькій АС №1, Запорізькій АС №2, Запорізькій АС №3, Біленьківській АС, Вільнянській АС, Новомиколаївській АС, Бердянській АС, Приморській АС, Мелітопольській АС №1, Мелітопольській АС №2, Якимівській АС, Веселівській АС, Приазовській АС, Кирилівський АС, Токмацькій АС, Чернігівській АС, Оріхівській АС, Комишуваській АС, Пологівська АС, Куйбишевській АС, Розівській АС, Гуляйпільській АС, Василівській АС, Дніпрорудненській АС, Михайлівській АС, Енергодарській АС, Великобілозірській АС, Камянка-Дніпровській АС, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 28 Закону України Про автомобільний транспорт на автостанціях забезпечується: прийом та відправлення автобусів і пасажирів, організація продажу квитків населенню, диспетчерське управління і регулювання руху автобусів, контроль екіпіровки та санітарного стану автобусів, дорожньої документації водіїв та дотримання визначеного режиму роботи підприємств, установ і організацій, розташованих на їх території, організація побутового обслуговування пасажирів і водіїв. ОСОБА_2 №700 більш детально конкретизовані вимоги до автостанцій в залежності від класів.

Так, для кожного класу автостанцій (I-V) встановлені відповідні показники, додержання яких є обовязковим для власника автостанцій протягом строку дії свідоцтва про атестацію. ОСОБА_2 №700 визначена відповідна кількість таких показників для автостанцій, а саме кількість: місць для відстою автобусів, камер схову ручної поклажі, багажу (секції), квиткових кас, кількість облаштованих місць для сидіння пасажирів з метою очікування поїздки та інше.

Визначаючи вимоги для автостанцій відповідних класів, законодавець виходив виключно із кількісних показників не ставлячи їх в залежність від загальних обсягів та площ автобусних станцій, в тому числі і площ земельних ділянок для платформ, площ квиткових кас, залів очікування, диспетчерських кімнат.

Таким чином, твердження позивачки про невідповідність площ автостанцій нормативам не ґрунтується на нормах діючого законодавства та є безпідставними. Всі автобусні станції відповідача відповідають вимогам визначеним порядком №700 для автостанцій відповідного класу. Слід окремо зазначити, що зменшення площі земельної ділянки на Запорізькій АС №1, у звязку з будівництвом на території автостанції, жодним чином не вплинуло на кількісні показники місць для відстою автобусів. Відповідачем були внесені відповідні зміни до схеми розміщення транспорту, де місця для відстою автобусів перенесені в межах території ЗАС №1.

Так, по наведеним показникам, які на думку позивачки відсутні, а саме - приміщення, споруди та схеми руху на Запорізькій АС №1, Запорізькій АС №2, Запорізькій АС №3, Біленьківській АС, Вільнянській АС, Новомиколаївській АС, Бердянській АС, Приморській АС, Мелітопольській АС №1, Мелітопольській АС №2, Якимівській АС, Веселівській АС, Приазовській АС, Кирилівський АС, Токмацькій АС, Чернігівській АС, Оріхівській АС, Комишуваській АС, Пологівська АС, Куйбишевській АС, Розівській АС, Гуляйпільській АС, Василівській АС, Дніпрорудненській АС, Михайлівській АС, Енергодарській АС, Великобілозірській АС, Камянка-Дніпровській АС, суд встановив наступне.

Всі автобусні станції відповідача відповідають вимогам до автостанцій відповідного класу, в наявності є всі приміщення та споруди, що передбачені ОСОБА_2 регулювання діяльності автостанцій, затвердженим Наказом Мінтрансу від 27.09.2010 р. №700. Під час проведення атестації автостанцій відповідача в 2011 році, уповноваженою комісією Державтотрансадміністрації проведено обстеження кожної автостанції на відповідність вимогам до автостанцій різних класів та складено протоколи обстеження автостанцій. Дані протоколи обстеження містять у собі перелік обовязкових показників та їх кількісне вираження. Відповідач після проведеного обстеження та отримання свідоцтв про атестацію автостанцій безперервно та в повному обсязі забезпечує обслуговування пасажирів і автомобільних перевізників на автостанціях згідно з вимогами до автостанцій відповідного класу.

Наявність на Запорізькій АС №1 критих платформ підтверджується викопіюванням із технічного паспорту БТІ (літ. Ж інв.№ 10-22) та протоколом обстеження Державтотрансадміністрації від 07.11.2011 року. Фактично, на території Запорізької АС №1 є в наявності необхідна кількість місць для відстою автотранспорту, що вимагається для автостанцій ІІ класу. Також, є в наявності квиткові каси та громадські вбиральні, зручні для користування особам з обмеженими фізичними можливостями, кімната матері та дитини, пункт надання невідкладної медичної допомоги, засоби безготівкового розрахунку та засоби оформлення квитків без участі касира (наявність платіжного термінала). Відповідачем додається підтверджуюча технічна документація.

Наявність достатньої кількості квиткових кас для продажу квитків на Запорізькій АС №2, Мелітопольській АС №1, Кирилівський АС, Оріхівській АС, Дніпрорудненській АС, Камянка-Дніпровській АС підтверджується паспортами автостанцій та технічною документацією.

Наявність достатньої кількості платформ для прибуття, відправлення автобусів (посадки висадки пасажирів) на Запорізькій АС №3, Біленьківській АС, Новомиколаївській АС, Бердянській АС, Приморській АС, Веселівській АС, Токмацькій АС, Чернігівській АС, Оріхівській АС, Комишуваській АС, Розівській АС, Дніпрорудненській АС, Михайлівській АС, Камянка-Дніпровській АС підтверджується паспортами автостанцій та технічною документацією.

Наявність майданчика для відстою автобусів на Запорізькій АС №3 підтверджується паспортом автостанції. Наявність квиткових кас та громадських вбиралень зручних для користування особам з обмеженими фізичними можливостями, кімнати матері та дитини, пункту надання невідкладної медичної допомоги на Бердянській АС та Мелітопольській АС №1 підтверджується паспортами автостанцій та технічною документацією.

Наявність схем руху автобусів, що відповідають існуючому становищу на Запорізькій АС №1, Біленьківській АС, Вільнянській АС, Веселівській АС, Токмацькій АС, Оріхівській АС, Розівській АС, Камянка-Дніпровській АС підтверджується відповідними схемами руху.

Твердження позивачки про обовязкову наявність окремих диспетчерських кімнат на автостанціях є безпідставними та не відповідає вимогам діючого законодавства. Так, жодним діючим нормативно-правовим актом не встановлені вимоги про наявність окремої диспетчерської кімнати на автостанціях. Законом України Про автомобільний транспорт передбачено обовязкове забезпечення на автостанціях диспетчерського управління та регулювання руху автобусів, тобто наявність диспетчерської служби. Відповідно до правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, диспетчер - особа, на яку покладено повноваження щодо здійснення диспетчерського управління. На кожній автостанції відповідача функціонує диспетчерська служба відповідно до вимог діючого законодавства. Розміщення диспетчерів залежить від загальної площі автостанцій, на більших автостанціях диспетчери знаходяться в окремих кімнатах, а на менших автостанціях - разом з касирами.

Судом встановлено, що автостанції відповідача надають послуги , які відповідають вимогам до автостанцій відповідного класу, що встановлені ОСОБА_2 регулювання діяльності автостанцій, затвердженим Наказом Мінтрансу від 27.09.2010 р. №700. Всі 28 автостанцій ПАТ Запоріжавтотранс забезпечують обслуговування пасажирів та автомобільних перевізників згідно з вимогами до автостанцій відповідного класу. Автостанції в Запорізькій області відповідають вимогам ІІ, ІІІ, ІV, V класу відповідно до свідоцтв про атестацію від 16.11.2011 р. по кожній автостанції окремо. Стягнення автостанційного збору відбувається у відповідності до ОСОБА_2 регулювання діяльності автостанцій, затвердженого Наказом Мінтрансу від 27.09.2010 р. №700. Надана відповідачем інформація про обєм та якість автостанційних послуг відповідає дійсності, жодним чином не вводить в оману споживачів автостанційних послуг та свідчить про додержання відповідачем вимог Закону України Про захист прав споживачів.

Позивачкою не надано доказів невідповідності послуг відповідача вимогам діючого законодавства та неправомірності стягнення автостанційного збору, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку , що позивачкою не надано належних та допустимих доказів суду в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59,60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В. М. Світлицька