Номер провадження № 22-ц/785/8141/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

ОСОБА_2,

при секретарі Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

встановила:

У лютому 2013 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24.10.2007 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа Банк» (далі ОСОБА_5) та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 47176,10 доларів США. У забезпечення виконань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, відповідно до якого остання взяла на себе зобовязання відповідати у солідарному порядку перед Банком за невиконання умов договору.

У звязку з тим, що відповідачі взяті на себе зобовязання не виконують, утворилася заборгованість у сумі 89227,29 грн., які позивач просив стягнути у судовому порядку.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 89227,29 грн., з яких заборгованість за кредитом 85580,62 грн., за відсотками 2586,93 грн., пеня 1059, 74 грн.. Також стягнуто в рівних частках витрати по сплаті судового збору у розмірі 892,27 грн..

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, врахувавши доводи апеляційної скарги та посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконують взяті на себе зобовязання за кредитним договором та договором поруки, не сплачують заборгованість за кредитом, відсотками та пенею, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 89227,29 грн..

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 24.10.2007 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 47176,10 доларів США, строком користування кредитом до 24.10.2013 року під 12 % річних. Метою отримання кредиту було придбання транспортного засобу.

Також 26.10.2007 року з метою забезпечення зобовязань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, відповідно до якого остання зобовязалася відповідати перед Банком за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що й боржник.

Відповідачі взяті на себе зобовязання не виконують у звязку з чим утворилася заборгованість на суму 89227,29 грн., яка складається з:

- заборгованість за кредитом - 10706,95 доларів США, що за курсом НБУ складає 85580,62 грн.;

- заборгованість за відсотками - 325, 65 доларів США, що за курсом НБУ складає 2586,93 грн.;

- пеня - 1059,74 грн..

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України.

Відповідно до положень 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно ст.ст. 554, 610-612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання, при якому настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.

Відповідно до умов кредитного договору до обовязків відповідача (позичальника) було покладено точно в строки, обумовлені в кредитному договорі повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобовязання за кредитним договором. У разі порушення умов договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, сплатити штрафні санкції та інші належні до сплати платежі тощо.

Проте ОСОБА_3 у порушення умов кредитного договору своєчасно і в повному обсязі не погашав кредит, та не сплачував відсотки за користування коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, при порушенні боржником зобовязання забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що також зазначено у п. 2.1 договору поруки.

Відповідно до ст. 553 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого зобовязання, а також відповідає перед кредитором за порушення зобовязань боржником.

Причини невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором ніяким чином не можуть впливати на виконання поручителем зобовязань по даному договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідачі підписали договір кредиту та договір поруки добровільно, що свідчить про те, що всі умови кредитного договору та договору поруки сторонами визначено як обовязковими для виконання, та ніяких заперечень щодо них відповідачами не висловлювалось.

Посилання апелянта ОСОБА_3 на відсутність у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, колегія суддів вважає необґрунтованим з наступних підстав.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 ОСОБА_5 України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Посилання апелянта на те, що ПАТ «Альфа-Банк» не мав права на здійснення операцій в іноземній валюті, оскільки не отримував індивідуальної ліцензії на право надання кредиту в іноземній валюті, не заслуговують на увагу, так як відповідно до ст. 5 Декрету КМУ України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_5 Банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 вказаного Декрету.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не розглянув його зустрічні позовні вимоги до Банку про визнання кредитного договору недійсним, оскільки в матеріалах справи відсутня зустрічна позовна заява ОСОБА_3. В матеріалах справи є лише копія першого листа зустрічної позовної заяви від імені ОСОБА_3, на якій відсутній його підпис, та ксерокопія квитанції про сплату державного мита за її подання (а.с.67-68), але зазначені листи не можуть бути доказом подання зустрічної позовної заяви саме в цьому провадженні, тому суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв зазначене до уваги.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк», оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_2