Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2013 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Стрижеуса А.М., Антоненко Н.О.,

при секретарі: Лужецькій І.С.

за участю: представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа: приватне акціонерне товариство «НФСК «Добробут» про стягнення матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2008 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 6831 грн.03 коп. завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_5 та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 6 381 грн. 03 коп., завдані збитки в розмірі 460 грн. та судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для її вирішення.

Зокрема зазначила, що судом першої інстанції не було враховано, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, як власника транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ «НФСК «Добробут», яка як страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі має відшкодувати завдану шкоду.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечувала. Після оголошеної у справі перерви в судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила у зв'язку з чим колегія суддів вважає можливим розглянути справу у її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції, застосувавши норми статей 1166, 1187,1188 ЦК України, стягнув заподіяну матеріальну шкоду з ОСОБА_4 як особи винної в дорожньо-транспортній пригоді.

Проте, з такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до підпунктів 2.1 ст.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно з п.22.1 ст.22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як убачаться з матеріалів справи, які надані відповідачем у суді першої інстанції, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 застрахована в ПрАТ «НФСК «Добробут» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну 50000 грн., що підтверджується полісом № АА 4310605, строк дії якого з 12 липня 2011 року по 11 липня 2012 року ( а.с.39). Розмір франшизи встановлений в сумі 510 грн.

Дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача, сталася 19 травня 2012 року. Винним у скоєнні ДТП визнаний ОСОБА_4, що підтверджується постановою Дарницького районного суду м.Києва від 16 липня 2012 року.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи, які містяться в п.16 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» володільці транспортних засобів зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавала шкоди у відповідному розмірі.

Незважаючи на залучення до участі в справі в якості третьої особи ( протокольна ухвала від 26 вересня 2013 року) ПрАТ «НФСК «Добробут», позивач вимог до страхової компанії не пред»явив.

Відповідач ОСОБА_4 повідомив 23 травня 2013 року страхову компанію про страховий випадок, що підтверджується листом ПФПрАТ «НФСК «Добробут» ( а.с.40).

Таким чином, ОСОБА_4 виконав передбачені ст.33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язки, письмово повідомив страховика про дорожньо-транспортну пригоду. Своєї згоди на відшкодування шкоди, заподіяної майну позивача не надав.

З урахуванням наведеного помилковим і таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права, є висновок суду першої інстанції про стягнення спричиненої внаслідок ДТП майнової шкоди з винуватця ДТП, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, адже якщо така особа повідомила страховика про дорожньо-транспортну пригоду і своєї згоди на відшкодування шкоди не надала, завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування ( п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

Оскільки позовні вимоги пред'явлені лише до ОСОБА_4 , у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в повному обсязі, , за виключенням суми франшизи, на суму якої завжди зменшується страхове відшкодування, що передбачено ч.2 ст.12.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і розмір якої підлягає стягненню з відповідача.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції у цій справі не можна вважати законним і обґрунтованим, воно на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 510 грн. - франшизи.

Крім того, відповідно до ст.79, 88 ЦПК України з ОСОБА_4 підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді витрат на проведення оцінки в сумі 460 грн. та сплачений судовий збір в сумі 229 грн.40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 жовтня 2013 року - скасувати і ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 510 грн. франшизи в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, судові витрати у вигляді витрат на проведення оцінки в сумі 460 грн. і судового збору в сумі 229 грн.40 коп., а всього 1199 грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: