АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2725/13 Головуючий 1 інст. Назаренко О.В.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2013 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.,

суддів: Зазулинської Т.П., Кругової С.С. при секретарі - Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до відокремленого підрозділу «Моторвагонне депо «Харків» державного підприємства «Південна залізниця», державного підприємства «Південна залізниця» про зміну дати звільнення, стягнення недоплаченої суми заробітної плати та моральної шкоди, -

встановила:

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до державного підприємства«Південна залізниця» та відокремленого підрозділу «Моторвагонне депо «Харків» (надалі - депо «Харків») після уточнення якого просила змінити дату її звільнення з депо «Харків» з 13.06.2011 року на 29.06.2011 року, стягнути з депо «Харків» на її користь заробітну плату з 13.06.2011 року до 29.06.2011 року з розрахунку середньомісячного заробітку, середній заробіток за весь час затримки виплати остаточного розрахунку з 29.06.2011 року до дня ухвалення судом рішення та на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що працювала в депо «Харків» з 1995 року провідником пасажирських вагонів у потягах приміського сполучення.

У грудні 2010 року вона тяжко захворіла і знаходилась на лікарняному з 21.12.2010 року до 13.06.2011 року. з 14.06.2011 року її визнано інвалідом 3 групи.

Наказом від 29.06.2011 року депо «Харків» її звільнено з роботи з 13.06.2011 року у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі через стан здоров'я за п.2 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що її звільнено у період тимчасової непрацездатності, при звільненні не виплачено вихідну допомогу, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України просила позов задовольнити.

Крім того, звільнення її з роботи з причин інвалідності негативно відобразилось на її моральному стані, вона втратила нормальні життєві зв'язки, для організації життя їй необхідні додаткові зусилля.

У зв'язку з тим, що за станом здоров'я вона не мала можливості своєчасно звернутись до суду просила поновити їй строк на таке звернення.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги про зміну дати звільнення, стягнення недоплаченої суми заробітної плати та компенсації моральної шкоди.

Вказала при цьому, що доказів наміру відповідача перевести її на іншу роботу, з урахуванням стану її здоров'я, суду надано не було.

Суд не звернув уваги на те, що звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності не допускається.

Про звільнення вона своєчасно повідомлена не була.

Суд неправильно визнав, що нею пропущено строк для звернення до суду, оскільки про порушене право вона дізналась з відповіді на її звернення до Територіальної Державної інспекції праці у Харківській області від 05.10.2012 року, в якому їй було роз'яснено право звернення до суду, що вона і зробила 10.10.2012 року.

Вважала, що початок перебігу строку на звернення до суду розпочався для неї 05.10.2012 року.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну дати звільнення суд першої інстанції виходив з того, що трудова книжка отримана позивачем 29.06.2011 року і саме з цього часу для неї розпочався перебіг строку для звернення до суду, а тому підстав для задоволення цих вимог судом не знайдено.

Інші вимоги пред'явлені позивачем до депо «Харків» не підлягають задоволенню, оскільки пред'явлені до неналежного відповідача, який не є юридичною особою. Позивачу роз'яснювалась ця обставина, але у зміненій позовній заяві позивач заявив ті ж самі вимоги до депо «Харків», а не до юридичної особи, якою є державне підприємство «Південна залізниця».

Однак з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 як відповідачів нею заявлено: ДП «Південна залізниця» та депо «Харків» ДП «Південна залізниця» (а.с. 59).

Матеріали справи свідчать про те, що до участі у розгляді справи як відповідачів було залучено і ДП «Південна залізниця» і депо «Харків».

Таким чином ДП «Південна залізниця» було залучено до участі у справі як співвідповідача, представник якого давав пояснення щодо усіх позовних вимог заявлених ОСОБА_1 і вважати, що позовні вимоги до ДП «Південна залізниця» не заявлені, підстави відсутні.

Судова колегія вважає доведеним порушення трудових прав позивача а саме: звільнення під час тимчасової непрацездатності та затримку проведення повного розрахунку у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України.

Однак у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що відповідно до платіжного доручення № 877 від 21.06.2012 року вона отримала від відповідача вихідну допомогу у розмірі 1211, 25 грн., а тому не підтримує апеляційну скаргу в частині ухвалення нового рішення про стягнення недоплаченої суми заробітної плати.

Таким чином в суду апеляційної інстанції переглядається рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про зміну дати звільнення та відшкодування моральної шкоди.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом про її звільнення та отримала трудову книжку 29.06.2011 року.

Саме з цього часу для неї розпочався перебіг строку для звернення до суду з вимогами про зміну дати звільнення та відшкодування моральної шкоди, заподіяння якої вона пов'язувала із звільненням у зв'язку з інвалідністю.

Таким чином на час звернення з позовом до суду строк для такого звернення для ОСОБА_1 сплив.

Посилання на те, що позивач не мав можливості своєчасно звернутись до суду не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на наданих сторонами доказах.

До того ж судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що позивач лише 05.10.2012 року дізналась про порушення її права і саме з цієї дати розпочався перебіг строку для звернення до суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до Територіальної Державної інспекції з питань праці у Харківській області 12.04.2012 року і отримала відповідь 25.05.2012 року (а.с. 7).

Цією відповіддю за № 01-19-1092 інспекція повідомила заявника що встановлено порушення її трудових прав і інформувала про наявність права звернення до суду.

Після цього ОСОБА_1 продовжувала листування з інспекцією, але у цьому листуванні не йша мова про встановлення нових порушень прав заявника.

Таким чином, якщо навіть вважати, що строк звернення до суду розпочав перебіг для ОСОБА_1 з моменту отримання відповіді за № 01-19-1092 то і у цьому випадку строк, передбачений ст. 233 КЗпП України сплив.

Оскільки позивач звернувся до суду після закінчення строку передбаченого для цього, а підстави для поновлення такого строку відсутні, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2013 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: