1 Справа № 335/6156/13-ц 2/335/1880/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2013 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Крамаренко І.А., при секретарі Корягіній Ю.С., за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ „Перший Український ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства „Перший Український ОСОБА_4 в особі Центрального відділення у м. Запоріжжя про захист проав споживача та визнання кредитного договору недійсним, зазначивши наступне.

03.04.2008 р. між Позивачем та ПАТ Перший Український ОСОБА_4 (ОСОБА_4) був укладений кредитний договір № 6292226 на підставі типової форми договору, запропонованої Банком (договір приєднання).

Згідно укладеного договору ОСОБА_4 зобов'язався надати споживчий кредит в сумі 48 000, 00 доларів США, а споживач повернути кредит та сплатити 12,99 відсотків річних за користування, терміном на 20 років (строк повернення не пізніше 03.04.2028 р.).

Позивач вважає, що підписання даного договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельних порушень норм чинного законодавства та прав Позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку ПАТ Перший Український ОСОБА_4, а саме: невиконання переддоговірної роботи з Позичальником.

Згідно п. 2. ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема:

- мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

- форми його забезпечення;

- наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

- тип відсоткової ставки;

- суму, на яку кредит може бути виданий;

- орієнтовну сукупну зартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

- строк, на який кредит може бути одержаний;

- варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

- можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

- необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

- податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

- переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Ця інформація майже в повному обсязі не була надана Позивачу.

Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно п. 2. ст. 230 ЦК України, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Крім того, позивач зазначив, що зміст правочину суперечить чисельним нормам законодавства України.

Враховуючи викладене, просить суд визнати недійсним кредитний договір № 6292226 від 03.04.2008 року.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просять його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечує, просить відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати позовну давність до вимог ОСОБА_3.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 03.04.2008 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ПАТ Перший Український ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 6292226.

Згідно укладеного договору ОСОБА_4 зобов'язався надати споживчий кредит в сумі 48 000, 00 доларів США, а споживач повернути кредит та сплатити 12,99 відсотків річних за користування, терміном на 20 років (строк повернення не пізніше 03.04.2028 р.).

У відповідності до ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та при цьому договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 203 ЦК України, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи з виїцевикладеного, законодавець чітко встановлює підстави визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При укладені кредитного договору не існувало таких обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування ст.203,215 ЦК України. Жодних підтверджень недодержання вимог, необхідних для чинності даного правочину Позивачем не було наведено.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, можна з упевненістю сказати, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тобто Позивач перед укладанням договору був ознайомлений із загальними умовами кредитування, погодився на них, наслідком чого, після попереднього ознайомлення Позивача з письмовим проектом Кредитного договору, стало його укладення.

Нормою ч.1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, при цьому волевиявлення учасників процесу було вільним і відповідало їх внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Як встановлено ч.1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно актів цивільного законодавства.

Даний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст.ст.1046-1048, 1054 ЦК України).

При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах.

Таким чином, з огляду на викладене, кредитний договір № 6292226 не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які вчиняли правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину були вільним і відповідали його внутрішній волі; правочин вчинявся у формі, встановленій законом; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_4 навмисно ввів його в оману (ст.230 ЦК України) при укладенні договору, не підтверджено жодним допустимим доказом.

За таких обставин, суд вважає, що в межах заявлених позовних вимог ОСОБА_5 необхідно відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ПАТ „Перший Український ОСОБА_4 про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі у 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Суддя І.А.Крамаренко