ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 2602/3775/12
провадження № 2/753/1530/13
Р І Ш Е Н Н Я
"19" лютого 2013 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарі Пуник Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. На підготовчій стадії судового розгляду відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.
В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_3 і ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали, пояснивши, що 16.11.2005 року Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією позивачу ОСОБА_3 був виданий ордер на службове жиле приміщення №3587 на квартиру АДРЕСА_1 , в якій на час розгляду справи зареєстровані позивач ОСОБА_3 , його сім`я: дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_8 . Відповідач з моменту заселення в квартиру в ній не проживав, а мешкав разом зі своєю дружиною в м. Біла Церква. Кілька років назад його розшукував Дарницький військкомат, так як він, не проживаючи у спірній квартирі, уникав від призову на військову службу. Членом сім`ї зареєстрованих в квартирі осіб він не являється, квартирою не цікавиться, витрати за житлово-комунальні послуги не сплачує, перешкод у користуванні квартирою йому ніхто не чинив. Взагалі відповідач і не мав наміру мешкати в даному жилому приміщенні, його бажання зводились до прохань позивача приватизувати квартиру, продати і отримати свою грошову частку. Поскільки квартира є службовою, про що повідомляв позивач відповідача, тому поки що про приватизацію говорити зарано. Однак ОСОБА_8 розповів, щоб батько не зволікав з приватизацією, він періодично буде приходити до квартири, вчиняти сварки, викликати з цього приводу міліцію і у позивача в СБУ, де останній працює, будуть проблеми, що останній і робив. Так, одного разу в 2012 році відповідач з`явився до батька і запропонував йому сплатити 1/5 частину вартості квартири, після чого ОСОБА_8 добровільно зніметься з реєстрації квартири, але позивач ОСОБА_3 повідомив, що таких грошей у нього не має, і зразу ж, вийшовши з квартири, відповідач викликав працівників Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, повідомивши, що його не впускають до квартири, але сам їх не дочекався і зник. За описаних вище обставин вважають, що відповідач не користується спірною квартирою понад 6 місяців без поважних підстав, тому необхідно визнати таким, що втратив право користування даною квартирою. А в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи також з викладеного.
Відповідач ОСОБА_8 в судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити, пояснивши, що в 2006 році позивач зробив ремонт в квартирі і вселився разом зі своєю сім`єю. На прохання відповідача вселитись, позивач відповів відмовою, мотивуючи її відсутністю місця. В подальшому в 2010 році він одружився і знову попросив батька пожити в квартирі з дружиною, однак ОСОБА_3 відмовив і уклав для нього договір оренди квартири в м. Бровари, де він певний час і проживав. В 2012 році він двічі приходив до спірної квартири вселитись однак позивач та його дружина не впустили його, вчинили сварку, а батько ще й погрожував йому, також був епізод, коли його фізично вони виселили з даного жилого приміщення. З цього приводу він двічі звертався до працівників правоохоронних органів, а чому не звертався до житлового органу пояснити не зміг. Тому просить в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити: вселити його до спірної квартири і зобов`язати ОСОБА_3 та його дружину ОСОБА_5 не чинити йому перешкоди у користуванні житлом.
Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав.
У відповідності до ч.1, ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини.
Як передбачено ч.1, ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.
Як встановлено у судовому засіданні, 16.11.2005 року Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією позивачу ОСОБА_3 , як співробітнику СБУ, був виданий ордер №3587 на службове жиле приміщення на квартиру АДРЕСА_1 на 5 осіб: його та його сім`ю, яка складається: дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , дочка ОСОБА_7 , а також і на відповідача ОСОБА_8 (а.с.6; 74). Спірна квартира є службою, не приватизованою, ізольованою, чотирьохкімнатною квартирою загальною жилою площею 57,86 м2, розташованою на 11-ому поверсі 16-ти поверхового будинку. Зареєстрованими на день розгляду справи в спірній квартирі з 23.12.2005 року є ті ж самі особи, що вказані у службовому ордері, що підтверджується довідкою Ф-3, виданною ТОВ „Новобудова ЖЕД-3 (а.с.75). Дані обставини не заперечувались у судовому засіданні сторонами по справі.
Згідно ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, ОСОБА_8 , 1987 року народження з 8.12.2005 року перебував на військовому обліку в Дарницькому районному в м. Києві військовому комісаріаті, однак за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 не проживав і 15.05.2012 року призовника ОСОБА_8 було знято з військового обліку по досягненню ним 25-тирічного віку, як не розшуканого, а матеріали направлені до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, як на призовника, який ухиляється від призову. Вказані обставини зазначені у довідці Дарницького районного в м. Києві військового комісаріату від 15.05.2012 року №1253 (а.с.7).
Крім того, зі змісту отриманих відповідей зазначається, що відповідач ОСОБА_8 з 2005 року по 1.02.2012 року з будь-якими заявами до житлового органу за місцем своєї реєстрації (а.с.8; 41) чи міліції, включаючи і усні звернення до дільничного інспектора міліції на прийомі громадян за місцем знаходження спірної квартири про неможливість проживання не звертався (а.с.34), протягом останніх 6 місяців медичну допомогу за даною адресою не отримував (а.с.31), періодичних видань та кореспонденції також не одержував (а.с.33).
В судовому засіданні були допитані свідки, які пояснили: ОСОБА_9 вона, як сусідка з квартири АДРЕСА_2 , знає сім`ю ОСОБА_3 досить давно і часто буває в їх квартирі, але жодного разу відповідача або його речей там не бачила, ніколи не чула, щоб він намагався вселитись в дане житло, не чула ніяких сварок між відповідачем і сім`єю позивача з будь-якого приводу; ОСОБА_10 в 2005 році сім`я отримала квартиру, а син позивача ОСОБА_11 , проживаючи у м. Біла Церква, попросив батька прописати його в ній, так як йому потрібна була тільки реєстрація, тому в спірній квартирі він відповідача ніколи не бачив, ніяких конфліктів у сторін з приводу спірного житла не було, а в 2011 році ОСОБА_8 розказував йому, що він не планує проживати в квартирі батька.
Суд не може покласти в основу рішення показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з наступних підстав. З пояснень дружини відповідача ОСОБА_12 вбачається, що вони з чоловіком в спірній квартирі були два рази: перший приїздили в гості, пили чай, розмовляли і все було добре, за другим разом приїхали обговорити житлове питання і позивач повідомив, що забезпечить сина-відповідача житлом, в той день про вселення не йшлось, речей вони ніяких не брали, однак пізніше її чоловік сказав, що хоче жити тут, але ОСОБА_3 йому відмовив. Таким чином, суд робить висновок, що наміру вселитись і проживати в спірній квартирі у відповідача ОСОБА_8 на момент приходу його з дружиною до даного жилого приміщення не було, а мав на меті домовитись та отримати окреме житло за рахунок свого права користування в спірній квартирі. Свідок ОСОБА_13 пояснив, що одного дня ОСОБА_8 запропонував йому поїхати до квартири його батька та засвідчити як той не впустить відповідача до квартири, поскільки на той час йшов суд і потрібні були докази. Вони поїхали без будь-яких речей ОСОБА_11 , постукали, але двері ніхто не відкрив, а коли спустились вниз, то ОСОБА_8 подзвонив по мобільному телефону і потім розповів, що він дзвонив на стаціонарний телефон спірної квартири і дружина його батька по телефону облаяла його. Суд також робить висновок з даних показань, що мети вселення у відповідача не було, а тільки перед судовим засіданням зібрати будь-яким чином докази здійснення перешкод позивачем відповідачу у користуванні квартирою. Крім того, даний свідок не бачив номеру телефону, на який дзвонив ОСОБА_8 і не чув його розмови з іншим абонентом, а про сварку з дружиною позивача знає тільки зі слів останнього. Тому показання вказаних свідків не можуть слугувати доказами перешкод позивача та його дружини у користуванні квартирою відповідачу.
Оцінюючи зміст постанов про відмову в порушенні кримінальної справи від 22.02.2012 року та від 6.03.2012 року, суд також вважає, що вони не можуть бути доказами перешкод відповідачу у користуванні спірним житлом. Так у постанові від 22.02.2012 року (а.с.61; 78) зазначено, що 14.02.2012 року до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві звернувся ОСОБА_8 з заявою про перешкоджання йому у проживанні в квартирі АДРЕСА_1 . В процесі перевірки був опитаний ОСОБА_3 , який пояснив, що його син ОСОБА_8 ніколи в цій квартирі не проживав, в бесідах з мешканцями інших сусідніх квартир встановити свідків та очевидців проживання відповідача працівнику міліції не надалось можливим, опитати заявника ОСОБА_8 також не надалось можливим. Аналогічний зміст вбачається і в постанові від 6.03.2012 року, в якій тільки додано, що ОСОБА_8 повідомив працівників міліції про його насильницьке виселення з квартири і під час перевірки була опитана ОСОБА_5 , яка вказала, що відповідач ніколи не проживав у спірній квартирі, ніхто не перешкоджав йому у користуванні нею і ніякого виселення відповідача не було, також не був опитаний сам заявник ОСОБА_8 (а.с.63; 80). За таких обставин, суд вважає, що висновок Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві в обох постановах про наявність в діях ОСОБА_3 ознак самоправства є необґрунтованим та безпідставним, поскільки будь-яких протиправних його дій працівниками міліції не встановлено і нічим не підтверджено, при цьому сам заявник залишився не опитаним, що вказує про відсутність фактичних даних про повідомлені події.
У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Як зазначає ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.
Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що поскільки відповідач ОСОБА_8 без поважних підстав з 2005 року і до дня подачі первісного позову до суду, тобто 05.11.2012 року, не проживав в спірній квартирі, не цікавився ней, не сплачував вартості житлово-комунальних послуг, його появи у спірному житлі не були пов`язані з вселенням та проживанням в ній, при цьому судом достаменно встановлено відсутність перешкоджання йому в цей період позивачем та членами його сім`ї, тому відповідач ОСОБА_8 був відсутній в спірній квартирі понад 6 місяців без поважних підстав і його необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , задовольнивши первісний позов.
За описаних вище підстав і досліджених доказів по справі, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 , який є повністю тотожнім з первісним і задоволення останнього тягне за собою відмову у задоволенні зустрічного позову.
Керуючись ст.10; 11; 57-59; 60; 79; 88; 209; 213-215 ЦПК України, на підставі ст.47 Конституції України, ст.71; 72; 118; 122 ЖК України, суд
Позов ОСОБА_3 задовольнити.
Визнати ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні житлом та вселення в квартиру АДРЕСА_1 , стягнення 114 грн. 70 коп. судового збору, відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.
Суддя :