Справа № 2/487/1690/13

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.12.2013 року Заводський районний суд м. Миколаєва
у складі: головуючого судді - Щербини С.В., при секретарі - Горта О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Заступника Миколаївського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтресах держави в особі Будинкуправління №1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, -
Заступник Миколаївського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтресах держави в особі Будинкуправління №1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням кімнатою АДРЕСА_1 та виселення її з вказаної кімнати без надання іншого приміщення.
В позові позивач зазначив, що гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_2 є державним військовим майном. В кімнаті №36 вказанного гуртожитку з 06.08.2008 року зареєстрована та одноосібно проживає відповідач ОСОБА_1 , яка на теперішній час військову службу не проходить, ніякого відношення до Міністертсва оборони України не має, внаслідок чого втратила право на проживання у гуртожитку, оскільки законних підстав на її проживання у гуртожитку не має, отже підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог посилалися на ст.ст. 107 ч.2, 124, 132 ЖК України та положення Інструкції щодо організації надання житлової площі у гуртожитках Збройних Сил України (далі Інструкція), затверджену Наказом МО України від 30.11.2011 року № 737.
В судовому засіданні представники Миколаївського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та Будинкуправління №1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили викладені обставини, просили про задоволення вимог в повному обсязі.
В судовому засіданні відповідач позов не визнала, в його задоволенні просила відмовити з тих підстав, що вселилася в кімнату в гуртожитку на законних підставах, житлова кімната є єдиним житлом її родини, у тому числі малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Гуртожиток, розташований за адресою АДРЕСА_2 є власністю Міністерства оборони України в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва і перебуває на балансі будинкоуправління КЕВ м. Миколаєва, відповідно до акту прийому-передачі від 30.06.2011 року.
Відповідач Мороз (після реєстрації шлюбу 29.11.2008 року призвіще змінено на ОСОБА_3 з 06.03.2008 року була вселена в кімнату № 36 зазначеного гуртожитку за клопотанням головного лікаря Миколаївської обласної лікарні, оскільки ОСОБА_4 працювала в Миколаївської обласної лікарні, на підставі рішення командира в/ч НОМЕР_1 , з видачею ордера №40/13-100 від 06.03.2008 року на житлову площу кімнату АДРЕСА_3 .
Згідно наданих позивачем Акту про перевірку законності заселення та мешкання громадян в гуртожитку по АДРЕСА_2 та Акту про фактичне проживання ОСОБА_1 вбачається, що відповідачка з 06.03.2008 року до теперішнього часу проживає в кімнаті №36 вказаного гуртожитку. Даних про наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги позивачем не надано.
Відповідно до ст. 107 ч.2 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населенного пункту або інше приміщення в тому ж населеному пункті договір найма вважається розірваним з дня вибуття.
Але судом встановлено, що відповідач проживає в кімнаті АДРЕСА_4 гуртожитку постійно по теперішній час, що зазначає і в своїй позовній заяві сам позивач. Отже, посилаючись на зазначену статтю, позивач обрав неналежний спосіб захисту, що є підставою для відмови у позові про визнання відчповідача такою, що втратила право користування житловим примішенням в кімнаті №36 гуртожитку.
Що стосується вимог позивача про виселення відповідача з кімнати №36 гуртожитку без надання іншого приміщення, суд виходив з наступного:
Відповідно до ст. 132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій , які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
При цьому, суд вважає безпідставними посилання позивача на норми на ст. 132 ЖК України, оскільки положення цієї статті регулюють порядок виселення з гуртожитків осіб, яким надано приміщення в ньому як працівникам відповідних підприємств, що до взаємовідносин сторін у даній справі не застосовується.
Відповіднодоп.1.2. Інструкції, уртожитки призначаються для тимчасового проживання військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей під час проходження ними військової служби або навчання у військових навчальних закладах Міністерства оборони України.
Згідно п.п. 2.1, 2.4. житлова площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьомунаселеному пункті рішенням квартирно-експлуатаційного органу за клопотанням командира військової частини. Список розподілу житлової площі у гуртожитку затверджується начальником гарнізону. На підставі рішення про надання житлового приміщення КЕВ видає спеціальний ордер на житлову площу в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
П 2.6 Інструкції забороняється заселення в гуртожитки осіб, що не мають відношення до Збройних Сил України та заселення в гуртожитки осіб з порушенням вимог, передбачених цією Інструкцією.
З матеріалів справи вбачається, що згідно вимог п.п.2.1, 2.4. Інструкції заселення відповідача до кімнати гуртожитку проведено на підставі рішення командира в/ч НОМЕР_1 , з видачею ордера №40/13-100 від 06.03.2008 року на житлову площу кімнату АДРЕСА_3 .
При цьому, судом встановлено, що хоча виділення кімнати у гуртожитку відповідачу і відбулося в порушенням вимог п.2.6 Інструкції (забороняється заселення вгуртожитки осіб, що не мають відношення до Збройних Сил України), але це було свідоме рішення керівництва гуртожитку та військової частини, а не наслідком недобросовісності чи повідомлення неправдивих відомостей з боку відповідача. За вказаних обставин суд вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що відповідач проживає у кімнаті гуртожитку без достатніх на це правових підстав, отже наслідки, встановлені п.7 Інструкції, до даних правовідносин сторін застосовані бути не можуть.
Таким чином, на підставі викладенного, суд приходить до переконання, що позивач не довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. ст.10,60, 212-215 ЦПК України, суд -
В задоволенні позова заступника Миколаївського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтресах держави в особі Будинкуправління №1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення - відмовити.
Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина