Справа №1490/5951/12 05.03.2013 05.03.2013 05.03.2013
Провадження №22-ц/784/968/13
Провадження № 22ц/784/968/13 Головуюча у 1-й інстанції Черенкова Н.П.
Категорія 5 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

05 березня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої - Шолох З.Л.,

суддів: Локтіонової О.В., Самчишиної Н.В.,

при секретарі судового засідання Орельській Н.М.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- відповідачки - ОСОБА_3,

- відповідачки - ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

ОСОБА_4 та ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2012 року та додаткове рішення того ж суду від 21 січня 2013 року у справі

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпромбанк», про визнання права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину будівельних матеріалів та робіт, вкладених в будівництво, визнання забудовником домоволодіння, визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, визнання права власності на частину нежитлових приміщень та

за позовом

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку та визнання права власності на частину житлового будинку, земельної ділянки та іншого нерухомого майна в порядку спадкування за законом,

встановила:

29 березня 2006 року ОСОБА_2 пред'явила до суду позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на 2/3 частини житлового будинку і земельної ділянки по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві та визнання за кожною з них права власності по 1/9 частини цього будинку і земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7.

Позивачка зазначала, що з червня 1990 року до 11 січня 1995 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_7 та вела з ним спільне господарство.

З 1990 року по 1994 рік вони, внаслідок сумісної праці, побудували житловий будинок на земельній ділянці по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві.

Земельна ділянка була виділена під забудову ОСОБА_6, про що їй стало відомо вже після смерті ОСОБА_7

Позивачка вважала, що в 1994 році з ОСОБА_7 набула у сумісну власність побудований ними житловий будинок та її частка, з урахуванням вкладених нею особистих грошових коштів в будівництво, складає 63/100 частин будинку.

02 листопада 1994 року забудовник ОСОБА_6 для обслуговування житлового будинку отримав державний акт на право приватної власності на землю, а 02 січня 1995 року - свідоцтво про право власності на цей будинок.

05 січня 1995 року за нотаріально посвідченими договорами дарування ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 житловий будинок та земельну ділянку. 23 червня 1995 року ОСОБА_7 отримав державний акт на право приватної власності на землю.

11 січня 1995 року вона з ОСОБА_7 зареєстрували шлюб.

В період шлюбу, з метою покращення житлових умов, з березня по серпень 2005 року, вони провели реконструкцію будинку, здійснивши самочинну добудову другого поверху: житлову надбудову літ. А.1 - 2, житловою площею 104, 0 кв.м, загальною площею 143, 5 кв.м, сіни літ. а 1, загальною площею 12,7 кв.м та відкриту веранду літ. а 2.

Будівельні роботи і використанні матеріали по самочинному будівництву другого поверху складають 37/100 частки вказаного житлового будинку.

Також, на земельній ділянці, були побудовані господарські споруди: вбиральня літ. Б, душ літ. В, бесідка літ. Г.

Позивачка вказувала, будівництво другого поверху не завершено і в експлуатацію не введено, тому вона є власником ? частини матеріалів використаних в процесі цього будівництва та сантехнічних робіт на суму 78 456 грн.

На думку позивачки, особисті її кошти внесені в будівництво будинку до реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 та вкладені ними в період шлюбу в самочинні добудови та господарські споруди до житлового будинку є підставою для визнання за нею право власності на 91/100 частину житлового будинку.

Крім цього, в період шлюбу, 04 травня 1998 році на підставі договору купівлі продажу вони набули у спільну сумісну власність нежитлові виробничі будівлі і споруди по вул. Клубній, 82 у м. Миколаєві, які зареєстрували за ОСОБА_7

23 вересня 2005 року ОСОБА_7 помер.

Після його смерті, троє його спадкоємців прийняли спадщину, у тому числі і вона.

Уточнюючи позовні вимоги та посилаючись на викладене, позивачка просила:

- визнати за нею право особистої приватної власності на цокольний та перший поверхи будинку № 84 по вул. Бузькій у м. Миколаєві, що складає 63/100 частини будинку;

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_2, побудовані в будинку житлову надбудову літ. А 1 - 2, сіни літ. а - 1, відкриту веранду літ. а 2, та розташовані на земельній ділянці - вбиральню літ. Б, душ літ. В, бесідку літ. Г.;

- визнати за нею право власності на ? частину будівельних матеріалів та робіт вкладених в самочинні добудови та господарські споруди до житлового будинку на загальну суму 78 456 грн.;

- визнати її забудовником домоволодіння та визнати за нею право власності на 91% будівельних матеріалів та робіт, використаних при будівництві будинку, що складає 91/100 частини домоволодіння;

- визнати за нею право власності на 3/100 частин домоволодіння № 84 по вул. Бузькій у м. Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7;

- визнати спільним сумісним майном подружжя нежитлові виробничі будівлі і споруди по вул. Клубній, 82 у м. Миколаєві, визнати за нею право власності на 1/2 їх частину, як спільного сумісного майна подружжя та на 1/6 їх частину в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Заперечуючи проти позову, відповідачки посилалися на те, що житловий будинок з земельною ділянкою перебували в приватній власності їх батька ОСОБА_7

30 травня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 предявили окремий позов до ОСОБА_2 про визнання за кожною з них права власності на 1/3 частину підвального і першого поверху спірного житлового будинку та земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_7 А також, визнання за ОСОБА_4 права власності на самочинно добудований в будинку другий і мансардний поверх.

Вони посилалися, на те, що єдиним власником вказаного будинку і земельної ділянки був їх батько ОСОБА_7 Після його смерті вони і його дружина ОСОБА_2 прийняли спадщину. Кожній із них належить по 1/3 частині підвального і перших поверхів спірного житлового будинку та земельної ділянки в порядку спадкування за законом.

Другий та мансардний поверхи цього будинку були побудовані з дозволу спадкодавця за рахунок коштів сімї відповідачки ОСОБА_4 Тому вважали, що з цих підстав, за ОСОБА_4 може бути визнано право власності на вказаний поверх житлового будинку.

До того ж, вказували, що у період шлюбу їх батько з ОСОБА_2 придбали у спільну сумісну власність складські і підсобні приміщення по вул. Клубній, 82 в м. Миколаєві, приміщення магазину «Медок» по вул. В.Морська, 68 в м. Миколаєві та квартиру АДРЕСА_1.

Уточнивши позовні вимоги в частині цього нерухомого майна, з якого ? частина належала за життя спадкодавцеві, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також просили визнати за ними право власності по 1/6 частині за кожною на зазначені складські і підсобні приміщення по вул. Клубній, 82 в м. Миколаєві, магазин «Медок» та квартиру.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2008 року позов ОСОБА_2 з позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обєднанні в одне провадження.

Протокольною ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2006 року до участі у справі залучено, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Укрпромбанк».

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2012 року позов ОСОБА_2 задоволений частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 18/25 частин будівельних матеріалів, використаних при будівництві будинку № 84 по вул. Бузькій в м. Миколаєві, та переведено на ОСОБА_2 права та обовязки забудовника. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 18/25 частин земельної ділянки. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Додатковим рішення того ж суду від 21 січня 2013 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/6 частину магазину «Медок» по вул. В. Морська, 68 у м. Миколаєві та на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто на користь держави з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 346 грн. 64 коп., з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - по 445 грн. 68 коп.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування судом норм матеріального права, просили рішення та додаткове рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 скасувати й ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та задовольнити їх позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7, в 1994 році вони набули у спільну власність спірний житловий будинок, який разом побудували для своєї сімї. Суд вважав, що будівництво будинку здійснювалися за рахунок особистих коштів позивачки, тому прийшов до висновку, що вона є власником 63/100 частини цього будинку, що у процентному співвідношенні до ступеня готовності будинку на час вирішення справи становить 55,4 % .

Оскільки в період шлюбу, подружжям ОСОБА_7 і ОСОБА_2 не завершено будівництво добудови в житловому будинку та господарських споруд, тому вважав, що ці обєкти самочинного будівництва є їх спільною сумісною власністю, та вони є власниками по ? частині матеріалів та робіт, які були використані в процесі цього будівництва. Частка в будинку позивачки на матеріали та роботи становить 16,3 %. У зв'язку з чим, визнав за нею право власності на 18/25 частин будівельних робіт та матеріалів, використаних при будівництві всього спірного будинку.

Суд вважав, що ОСОБА_7 був забудовником житлового будинку, тому перевів на позивачку права та обовязки забудовника та визнав за нею право власності на 18/25 частин земельної ділянки.

Водночас, відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив з можливості оформлення права на спадщину в нотаріальній конторі і в цій частині рішення суду не оскаржувалося.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд виходив з того, що вони не приймали участі у будівництві цокольного та першого поверхів житлового будинку, а тому вважав, що не набули право власності на вказані частини будинку. Оскільки будівництво другого та мансардного поверху будинку є самочинним будівництвом, тому суд прийшов до висновку, що за ОСОБА_8 не може бути визнано право власності на це майно.

Також, суд виходив з можливості оформлення права на спадщину в нотаріальній конторі на складські та підсобні приміщення по вул. Клубній, 82 у м. Миколаєві.

У звязку з тим, що магазин «Медок» та квартира продані ОСОБА_2 до смерті спадкодавця, тому суд вважав, що вони не належать до спадкового майна після його смерті.

Висновки суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2, на думку колегії суддів, не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Положення ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачали, що майно придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 23 листопада 1990 року за № 396, ОСОБА_6 відведена для будівництва житлового будинку земельна ділянка площею 600 кв.м. по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві, площа якої за рішенням Миколаївської міської ради народних депутатів від 20 вересня 994 року за № 2/13 була збільшена на 400 кв.м. (а.с.7-9, 89-90 -95, т.1)

16 грудня 1994 року затверджений акт приймання в експлуатацію житлового будинку забудовника ОСОБА_6 Будинок мав два поверхи, а саме: жилий будинок з нежитловим підвалом, жилою площею 83, 8 кв.м., корисною 208,1 кв.м (а.с. 11-13 т.1).

02 листопада 1994 року ОСОБА_6 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, а 02 січня 1995 року - свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок (а.с.10,88- т.1).

05 січня 1995 року за нотаріально посвідченими договорами дарування ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 вказаний житловий будинок та земельну ділянку (а.с.14-15, 96 98, т.1).

04 квітня 1991 року ОСОБА_7 розірвав попередній шлюб, а 11 січня 1995 року уклав шлюб з позивачкою (а.с.5, 303, т.1).

Позивачкою ОСОБА_2 право власності на житловий будинок забудовника ОСОБА_6 та його право власності на земельну ділянку, а в подальшому і обдарованого ОСОБА_7, не оспорювалося.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, встановлено, що єдиним власником спірного житлового будинку та земельної ділянки був забудовник ОСОБА_6, який на підставі договорів дарування від 05 січня 1995 року подарував цей будинок та ділянку ОСОБА_7

Тому, висновок суду про те, що спірний житловий будинок був побудований та набутий у спільну власність позивачки з ОСОБА_7 до реєстрації їх шлюбу не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

За такого, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею власності на 63/100 частин побудованого в 1990 х роках житлового будинку.

В 2005 році з метою поліпшення житлових умов подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_2 самочинно побудували в житловому будинку: житлову надбудову літ. А.1 2, житловою площею 104, 0 кв.м, загальною площею 143, 5 кв.м., сіни літ. а 1, загальною площею 12,7 кв.м; відкриту веранду літ. а 2 та на земельній ділянці - вбиральню літ Б , душ літ. В, бесідку літ. Г (а.с.261, т.2).

Після смерті ОСОБА_7, яка сталася 23 вересня 2005 року, спадщину прийняли його дружина позивачка ОСОБА_2 та доньки від іншого шлюбу відповідачки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а.с.6, т.1).

Виходячи зі змісту ч.ч. 1,2 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України та п. 8 Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва обєкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (ч. 3 ст. 331 ЦК). Відтак статтею 331 ЦК не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

При цьому, визначаючи право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішення має зазначити (поіменувати) ці матеріали чи обладнання.

За такого, особи, які здійснили самочинне будівництво право власності на самочинно збудоване нерухоме майно не набувають та таке майно не є обєктом права власності.

Необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_2 є вказані самочинні добудова та господарські споруди до житлового будинку по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві.

Між тим, дійсно подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_2 здійснивши самочинне будівництво мали право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використанні при реконструкції будинку, будівництві господарських споруд.

Проте, вимагаючи визнання права власності на ? частину будівельних матеріалів та проведених робіт, використаних при здійсненні самочинного будівництва, позивачка не зазначила матеріали або обладнання, роботи, тощо. Відсутні такі данні і в матеріалах справи.

Задовольняючи в цій частині вимоги позивачки, суд першої інстанції послався на висновок судової будівельно-технічної експертизи № 3148 3150 від 31 серпня 2012 року, яким визначена тільки вартість самочинного будівництва та відсотковий показник здійсненного будівництва відносно цілого будинку.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачка в позові не зазначила (не поіменувала) матеріали, обладнання, тощо, вкладені в самочинні добудови та господарські споруди до житлового будинку, не містить таких даних і вказаний висновок експерта та матеріали справи.

Суд при розгляді справи не зясував цих даних та не вказав і в своєму рішенні.

Тому висновок суду про доведеність позивачкою переліку матеріалів та робіт, тощо, вкладених під час самочинного будівництва та визнання, у звязку з цим, за позивачкою права власності на 16,3 % її частки в житловому будинку не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину матеріалів та робіт, вкладених в самочинні добудови та господарські споруди до житлового будинку є недоведеними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки ОСОБА_7 не мав прав та обовязків забудовника, тому такі права та обовязки не могли війти до складу його спадщини.

Таким чином, помилковим є висновок суду про переведення на позивачку ОСОБА_2 прав та обовязків забудовника, після смерті ОСОБА_7, тому вимоги ОСОБА_2 в цій частині не підлягають задоволенню.

Статтею 377 ЦК України передбачений перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруди, що розміщені на ній.

Тобто, таке право на земельну ділянку є похідним від права власності на житловий будинок.

У звязку з тим, що ОСОБА_2 не довела набуття нею особистого приватного права власності на частину спірного житлового будинку, тому відсутні підстави, передбачені ст. 377 ЦК України, визнання за нею права власності на земельну ділянку.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання права власності на частину спірної земельної ділянки також не підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання за ними права власності на підвальний та перший поверхи спірного житлового будинку і земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 та на другий поверх будинку за ОСОБА_4, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що такі вимоги є безпідставними, оскільки окремі поверхи та частини спірного жилого будинку не є самостійними обєктами права власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду.

Як встановлено, до складу спадщини після смерті ОСОБА_7 увійшов житловий будинок та земельна ділянка № 84 по вул. Бузькій в м. Миколаєві, які належали на праві приватної власності спадкодавцеві на підставі договорів дарування від 05 січня 1995 року, а не окремі поверхи або частини жилого будинку.

Тому вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в частині визнання права власності на підвальний та перший поверхи будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 є необґрунтованими.

Також, в матеріалах справи відсутні дані про наявність умов за яких ОСОБА_4 та ОСОБА_9 не можуть одержати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку під житловим будинком, яка належала спадкодавцеві на праві приватної власності.

За такого, вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання такого права на спадщину на земельну ділянку за судовим рішення є безпідставними.

Як встановлено, реконструкція в житловому будинку проведена ОСОБА_7 самочинно, а тому здійснена надбудова в житловому будинку не є обєктом права власності.

Отже, вимоги ОСОБА_4 про визнання за нею право власності на самочинну добудову в житловому будинку є необґрунтованими.

Не спростовують таких висновків і посилання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на те, що будівництво другого поверху здійснювалось зі згоди спадкодавця та за рахунок коштів сімї ОСОБА_4

Необґрунтованими є доводи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не розглянув їх вимог, які вони усно уточнили під час судових дебатів, про визнання за ОСОБА_4 право власності на матеріали, використанні при будівництві другого поверху в житловому будинку. Так, положеннями ч. 2 ст. 31 ЦПК України передбачено, що до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Здійснення такого права позивачем не в письмовій формі та в судових дебатах процесуальним законом не передбачено, тому суд позбавлений процесуального права на розгляд вимог, змінених у такий спосіб.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на складські і підсобні приміщення по вул. Клубній, 82 в м. Миколаєві, суд виходив з того, що умов, які б перешкоджали в оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку не встановлено.

На думку колегії, такий висновок суду є вірним.

За загальним правилом майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст. ст. 22 і 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, аналогічне правило передбачено ст. 60 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

У відповідності до вимог ст. ст. 1296, 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Частинами 1 та 2 ст. 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 04 травня 1998 року за договором укладеним в простій письмовій формі з Миколаївським райпо, ОСОБА_7 придбав територію складу № 2 за адресою: п. Варварівка, вул. Клубна, 82, площею 0, 1262 га, складські і підсобні приміщення, розташовані на цій території (а.с.337, т.1).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 жовтня 1998 року визнаний дійсним договір купівлі-продажу приміщень продовольчого складу № 2, розташованого в м. Миколаєві (селище Варварівка) по вул. Клубній, 82, укладений між ОСОБА_7 та Миколаївським райпо 04 травня 1998 року та за ОСОБА_7 визнано право власності на продовольчий склад (а.с.338, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що на території складу побудовані обєкти самочинного будівництва: адмінбудинок зі складом, літ. «А-1», склади літ. «Б-1», «Л-1», магазин літ. «М-1», прибудови літ. «Г-1», душу літ. «П», навіси літ. «Н», «Р», вбиральня літ. «Р» (а.с.42-50, т.3).

Судом також встановлено та в апеляційній інстанції підтверджено, що сторони по справі до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину на це майно не зверталися та не оспорюють права кожної з них на отримання у спадщину по 1/6 частки вказаного нерухомого майна в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

З урахуванням викладеного їх право на її спадкування захисту в судовому порядку не підлягає, оскільки не порушено.

Посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що наявність самочинних складських приміщень є перешкодою для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, є помилковим, оскільки самочинні споруди також не можуть бути предметом спору в суді.

Крім того, в період шлюбу з ОСОБА_7, за окремими договорами купівлі-продажу від 03 березня 2003 року та від 05 травня 2003 року ОСОБА_2 придбала відповідно магазин «Медок» в м. Миколаєві, вул. В. Морська, 68 та за тією же адресою, однокімнатну квартиру № 2 (а.с.339 - 342, т.1).

23 листопада 2003 року вказані магазин і квартира ОСОБА_2 продала ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованому на Міжнаціональній Універсальній товарно-сировинної біржі «Єпсілон» за реєстровим № 200/1 (а.с.401, т. 1).

Оскільки на час смерті ОСОБА_7 магазин «Медок» та вказана квартира не належали подружжю ОСОБА_7 і ОСОБА_2, тому вірним є висновок суду про те, що відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, це нерухоме майно не увійшло до складу спадщини.

Доводи ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що договір, за яким ОСОБА_2 продала спірний магазин «Мендок» і квартиру є підробленим, виходять за межі позовних вимог.

Враховуючи викладені обставини, та у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню у задоволеній частині вирішених позовних вимог ОСОБА_2, а саме: про визнання права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки № 84 по вул. Бузькій в м. Миколаєві, визнання права власності на ? частину будівельних матеріалів та робіт, вкладених в самочинні добудови та господарські споруди до житлового будинку та переведення на неї прав і обовязків забудовника житлового будинку по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві, з ухваленням апеляційною інстанцією нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося, а тому не є предметом апеляційного розгляду, й підлягає залишенню без змін, а саме: в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/100 частин домоволодіння по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, визнання нежитлових виробничих будівель і споруд по вул. Клубній, 82 у м. Миколаєві спільним сумісним майном подружжя та визнання за нею права власності на ? їх частину, як подружжя та визнання за нею права власності на 1/6 частину цих приміщень в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Рішення суду та додаткове рішення від 21 січня 2013 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає корегуванню і розподіл судових витрат сплачених в суді першої інстанції.

Позивачкою сплачено при зверненні до суду першої інстанції 462 грн. державного мита, а необхідно було сплатити 1 700 грн.

Судом стягнуто з позивачки на користь держави 346 грн. 64 коп. судового збору, а слід було 1238 грн., у звязку з відмовою у задоволенні позову.

З відповідачок не підлягає стягненню на користь держави недоплачений позивачкою судовий збір.

Тому додаткове рішення суду в частині стягнення з позивачки судового збору на користь держави підлягає зміні, а в частині стягнення з відповідачок - скасуванню.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2012 року скасувати в частині вирішених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки № 84 по вул. Бузькій в м. Миколаєві, визнання права власності на ? частину будівельних матеріалів та робіт, вкладених в самочинні добудови та господарські споруди до житлового будинку по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві та переведення на неї прав і обовязків забудовника житлового будинку по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання права власності на частку житлового будинку та земельної ділянки № 84 по вул. Бузькій в м. Миколаєві, визнання права власності на ? частину будівельних матеріалів та робіт, вкладених в самочинні добудови та господарські споруди до житлового будинку по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві та переведення на неї прав і обовязків забудовника житлового будинку по вул. Бузькій, 84 в м. Миколаєві.

В іншій частині рішення суду від 21 листопада 2012 року залишити без змін.

Додаткове рішення того ж суду від 21 січня 2013 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1 238 грн. судового збору, в частині стягнення з ОСОБА_9 та ОСОБА_4 на користь держави судового збору скасувати.

В іншій частині додаткове рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: