Справа №784/4723/13 02.12.2013 02.12.2013 02.12.2013
Провадження №22-ц/784/3722/13 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія 21 Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А

Іменем України

2 грудня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого: Кутової Т.З.,

суддів : Крамаренко Т.В.,

ОСОБА_3,

із секретарем судового засідання: Рудніком Є.М.,

за участю: позивача ОСОБА_4 його представника ОСОБА_5, відповідачки ОСОБА_6 та її представника та представника відповідачки ОСОБА_7 ОСОБА_8,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду від 7 жовтня 2013 року за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 за участю третьої особи приватного нотаріуса Ммиколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9

про визнання договору дарування недійсним

В С Т А Н О В И Л А :

В травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав про те, що під час фактичного проживання з відповідачкою ОСОБА_6 однією сімєю 28 квітня 2001 року вони придбали за сумісні кошти квартиру АДРЕСА_1, а 27 жовтня 2001 року сторони зареєстрували шлюб. Під час шлюбу сторони придбали і інше майно, стосовно поділу якого розглядається спір в суді, де і було встановлено, що вказана квартира відповідачкою за нотаріально посвідченим договором подарована відповідачці ОСОБА_7

Посилаючись на те, що вказана квартира є сумісним майном позивача з відповідачкою ОСОБА_10, однак остання уклала договір дарування без його згоди, розпорядившись фактично і його власністю, ОСОБА_4 просив визнати такий договір недійсним, оскільки він не відповідає вимогам закону.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить вказане рішення суду скасувати, а по справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд не належним чином оцінив докази по справі, не вірно застосував норми матеріального права та безпідставно відмовив в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що відповідачці ОСОБА_6, на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 квітня 2001 року за яким ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_6 ( в договорі зазначено її дошлюбне прізвище Журба) В.М. купила вказану квартиру (а.с. 5).

Державну реєстрацію свого права власності на вказану квартиру позивачка здійснила 16 січня 2013 року на імя ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію шлюбу з позивачем від 27 жовтня 2003 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповідне свідоцтво (а.с. 61, 68).

15 лютого 2013 року відповідачка ОСОБА_6 подарувала на підставі нотаріально посвідченого договору своїй доньці ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_7 зареєстрована власником вказаної квартири отриманої нею в дар (а.с. 38).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Наведені положення ст. 203 ЦК України встановлюють, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як на підставу визнання зазначеного договору дарування недійсним, позивач вказував на те, що спірна квартира є обєктом права спільної власності його та відповідачки ОСОБА_6, з якою він проживав в фактичних шлюбних відносинах на час придбання вказаної квартири останньою за договором купівлі-продажу від 28 квітня 2001 року. А оскільки відповідачка ОСОБА_6 подарувала вказану квартиру своїй доньці ОСОБА_7 без його згоди, як співвласника, то така угода, не відповідає вимогам закону та має бути визнана недійсною.

Статтею 112 ЦК України, в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення права власності на спірну квартиру, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності або двом або декільком громадянам.

Підстави набуття права власності передбачені ст. 12 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, де зазначено, що громадянин набуває право власності на майно отримане в наслідок спадкування або здійснення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до вимог наведених правових норм, в порушення положень ч. 1 ст.60 ЦПК України, позивачем не надано належного доказу на підтвердження правової підстави (спадкування, угода) набуття ним права спільної власності на спірну квартиру.

Посилання позивача на факт сімейних відносин з відповідачкою ОСОБА_6 та надання на підтвердження цього, як на його думку, доказів, саме по собі, не мають значення для ухвалення рішення у справі, оскільки не стосуються обставин щодо яких у сторін виник спір, тобто вказаний доказ не підтверджує безпосередньо наявність права спільної власності на спірну квартиру, а лише може бути підставою для вирішення цього питання (визнання права власності) в судовому порядку. Між тим, такі позовні вимоги в даній справі позивачем ОСОБА_4 не було заявлено.

Як слідує із змісту позовної заяви ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про поділ майна та визнання за ним права власності на ? частину в тому числі і спірної квартири АДРЕСА_1. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2013 року відкрито провадження у справі за цим позовом (а.с. 6, 151).

Вказані обставини свідчать про наявність не вирішеного в суді спору стосовно права власності на квартиру АДРЕСА_1, яка була предметом дарування за спірним договором по даній справі, що спростовує довід позивача про наявність вже на даний час у нього права власності на спірну квартиру.

Враховуючи наведені обставини, районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні даних позовних вимог про визнання недійсним договору дарування квартири за недоведеністю. Однак, такий висновок не є перешкодою для предявлення аналогічного позову, в разі виникнення права власності у позивача на спірну квартиру на підставі рішення суду ухваленого за наслідками розгляду відповідної справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 жовтня 2013 року

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуюча :

Судді: