Справа № 1416/7102/12
Номер провадження 2/489/158/13
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2013 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участі позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права постійного користування квартирою,

встановив:

У вересні 2012 року позивачі звернулися до суду з позовом про визнання за ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_4 права користування квартирою 10 у буд. 2 по вул. Будівельників у м. Миколаєві, посилаючись на те, що на підставі ордеру квартира була виділена її бабусі ОСОБА_5 та батьку ОСОБА_6. Вказує, що вона вселилася за усної згоди батька та бабусі, доглядала останню.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник підтримали позов, просили про його задоволення з підстав, які викладені в позовній заяві.

Представник відповідачів позову не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що право користування оформляється шляхом видачі ордеру і позивачі такого права не набули.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

20.01.1984 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було видано ордер № 28 на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки ЖКП «Південь» від 04.09.2012 у спірній квартирі була зареєстрована ОСОБА_5

Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 помер 15 травня 2012 року. ОСОБА_5 померла 22 липня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Житлового кодексу Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Постановою Пленуму Верхового Суду України від 12.04.1985 за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Позивачем не надано суду доказів надання (висловлення) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 згоди на вселення до квартири для постійного проживання.

Допитана як свідок паспортист ЖЕКу ОСОБА_7 пояснила, що ані позивач, ані зареєстровані користувачі не зверталися з проханням зареєструвати когось у квартирі, навпаки ОСОБА_5 переймалася тим щоб ніхто не зареєструвався у спірній квартирі без її дозволу, про що в минулому писала заяву з проханням нікого не реєструвати.

Відповідно до довідки від 05.09.2012 (а. с. 14) ОСОБА_1 з сином в період з 07.08.2001 до 09.08.2012 була зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

Тобто, позивачі були зареєстровані за іншою адресою, мали право постійного користування житловим приміщенням.

Пунктом 13 листа Верховного Суду України від 26.05.2001 "Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)" розяснено, що за змістом статей 64, 65 ЖК наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання.

Враховуючи те, що суду не надано належних доказів виявлення згоди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вселення для постійного проживання позивачів, а також те, що за позивачами зберігалось право користування житловим приміщенням по вул. Водопровідна, 38 у м. Миколаєві, суд вважає, що позивачі не набули права користування квартирою 10 буд. 2 по вул. Будівельників у м. Миколаєві.

Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити за необгрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_4 до Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права постійного користування квартирою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Кокорєв