Справа № 484/509/13-ц
Провадження № 2/484/407/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2013 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Маржиної Т.В.

при секретарі Мирошниченко Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнання права власності на ? частину автомобіля, -

ВСТАНОВИВ:

05.02.2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з наданим позовом, який згодом уточнила, мотивуючи тим, що з 26.11.1994 року перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбу, який було розірвано рішенням суду від 12.11.2012 року. Під час шлюбу вони придбали автомобіль НОМЕР_1, який був зареєстрований на імя ОСОБА_2 Тобто зазначений автомобіль є їх спільною сумісною власністю подружжя. Однак, в січні 2013 року вона дізналася, що 12.06.2012 року відповідач продав вказаний автомобіль ОСОБА_3 без її письмової згоди, тому просить визнати зазначений договір недійсним, повернути сторони договору у первісний стан і визнати за нею та за ОСОБА_4 право власності на зазначений автомобіль по ? частині за кожним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 повністю підтримали позов, просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував, мотивуючи тим, що автомобіль був проданий під час шлюбу з позивачкою, вона про це знала, а гроші, отримані від продажу автомобіля, були витрачені ними на потреби сімї. Просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечували, мотивуючи тим, що сторонами правочину дотримано усіх вимог закону, він є добросовісним набувачем, і в разі задоволення позову будуть суттєво порушені його права. Вважає, що позивачем не доведений факт її не згоди на вчинення оспорюваного правочину саме на момент його вчинення.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 26.11.1994 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб. Як вбачається з рішення суду у справі № провадження 2/1421/1774/12, 12.11.2012 року шлюб між ними розірвано, рішення набрало чинності 23.11.2012 року.

Під час шлюбу, 19.07.2006 року ОСОБА_2 придбав автомобіль НОМЕР_1, що підтверджується довідками ВРЕР ДАІ № 1345 від 17.10.2012 року, № 74 від 22.01.2013 року та № 301 від 31.01.2013 року.

Також із зазначених довідок ВРЕР вбачається, що 19.06.2012 року ОСОБА_2 зняв спірний автомобіль з реєстраційного обліку у ВРЕР ДАІ, у цей же день автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_3 Такі обставини підтверджуються заявою 151555229 (2201341) ОСОБА_3 про реєстрацію спірного автомобіля, придбаного в торгівельній організації, довідкою-рахунком № 380214, довідкою ТОВ «Орфей», свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САК845457, з яких вбачається, що ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_2 спірний автомобіль за 51 494 грн. 08 коп.

Як встановлено в судовому засіданні, між подружжям ОСОБА_2 не було встановлено режиму окремого проживання; не було укладено шлюбного договору або договору (домовленості) щодо спірного автомобіля, зокрема в частині визначення порядку володіння, користування і розпорядження спільним майном, як це передбачено ст. ст. 63, 64, 92, 97, 120 СК України).

Таким чином, відповідно до ст. 60 СК України зазначений автомобіль являвся спільною сумісною власністю сторін подружжя ОСОБА_2, і на підставі ст. 70 СК України кожному з них належало по ? частині зазначеного автомобіля не залежно від того, на чиє імя такий автомобіль був зареєстрований. Також спірний автомобіль було продано у період шлюбу з позивачем ОСОБА_1

Позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що у 2012 році, до моменту розірвання шлюбу, вони з ОСОБА_2 не проживали однією сімєю як подружжя та не вели спільного господарства. Навпаки, такі доводи позивача спростовані наданими відповідачем ОСОБА_2 доказами. Так, з наданих ОСОБА_2 чеків, фотокарток, путівки на відпочинок, квитків до аквапарку, на концерт, видаткової накладної, документів щодо оформлення поїздки спільної дитини за кордон влітку 2012 року вбачається, що ОСОБА_2 здійснював витрати на потреби сімї. Також судом встановлено, що до розірвання шлюбу сторони проживали в одній квартирі, що визнано і позивачем, і відповідачем. Тобто судом встановлено, що до розірвання шлюбу сторони проживали разом і вели спільне господарство. Іншого належними та допустимими доказами не доведено.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, однак позивачем відповідних доказів не надано.

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не приховував продажу спірного автомобіля, що підтверджується копіями оголошення, яке він давав у місцевій газеті «Всесвіт» та довідками редакції про опублікування такого оголошення. Крім того, як пояснила суду позивачка, автомобіль перебував у користуванні сімї, вона також іноді ним керувала і знала, що автомобіль із володіння сімї вибув, цікавилась цим питанням у чоловіка і отримала від нього відповідь про те, що автомобіль проданий.

З наданої ОСОБА_2 розписки вбачається, що 12.03.2012 року він позичив у ОСОБА_8 30 000 грн. на фінансування поїздки дитини за кордон, які зобовязався повернути до 29.06.2012 року. З наданих суду документів вбачається, що оформлення документів для виїзду за кордон почалося з березня 2012 року і тривало до часу виїзду дитини. З цієї ж розписки вбачається, що ОСОБА_2 повернув гроші ОСОБА_8 20.06.2012 року, що ОСОБА_8 особисто підтвердив суду. Тобто дійсно, ОСОБА_2 повернув гроші саме після продажу автомобіля.

Таким чином судом встановлено, що гроші, отримані від продажу спірного автомобіля, витрачені ОСОБА_2 на потреби сімї: оплату поїздки дитини за кордон, сімейний відпочинок, придбання товарів для навчання, харчів, лікування тощо. При цьому будь-які докази того, що ОСОБА_1 заперечувала проти такого нею суду не надано.

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Саме у відповідності до таких норм і були витрачені отримані від продажу автомобіля гроші.

Як зазначено у п.2 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Однак, як зазначено вище, судом встановлено, що автомобіль було придбано і відчужено у період шлюбу, а гроші від його продажу використані на потреби сімї. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову.

Крім того, у разі укладення одним з подружжя договору без згоди іншого, останній має право звернутися до суду з позовом про визнання такого договору частково недійсним або про перевід на нього прав покупця. Вимога про часткове визнання договору недійсним може бути предявлена і тоді, коли один з подружжя заперечує лише щодо відчуження своєї частки. Якщо один з подружжя взагалі заперечує проти передачі майна іншій особі, заявляючи про своє переважне право на його придбання, йому належить вимагати визнання недійсним договору стосовно своєї частки, а щодо частки другого з подружжя вимагати переводу на себе прав покупця. Таким чином, заявлені позивачкою вимоги не відповідають визначеному законом способу захисту її прав, якщо вона вважає їх порушеними.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, здійснені позивачем, не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_1, ідентифікаційний № ТМВРY16YХ7В450554, двигун № ВМЕ 240533, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19.06.2012 року; повернення сторін договору у первісний стан; про визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на зазначений автомобіль, по ? частині за кожним відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при проголошенні рішення апеляція може бути подана протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: