Справа № 0306/7994/2012
Провадження № 2/159/144/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 10.01.2013

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі : головуючого-судді Бондара В.М.

з участю: секретаря Рижко О.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання новоствореного нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 05.11.1995 року, від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час шлюбу ними спільно, на місці старого будинку відповідача, було побудовано півтора поверховий будинок загальною площею 169.9 кв.м., житловою 98.6 кв.м., однак чоловік не бажаючи ділити спільне майно до цього часу не оформив на цей будинок технічну документацію. Будинок спланований таким чином, що спільне проживання її з відповідачем буде проблематичним. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину новоствореного майна, а саме: 1/2 частину будинку вул. м. Ковелі по вул. Миколайчука, 56 і поділити спільне майно подружжя, стягнувши з ОСОБА_3 вартість половини спільного будинку, що складає 385 234 гривні 50 копійок. Всі судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю на підставах в ньому зазначених, а тому просили його задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просить відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає, що це його особиста власність, яку він отримав у спадок та яку перебудував разом зі своїми батьками без участі позивачки.

Суд, з'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та перевіривши їх наданими сторонами доказами, вважає, що позов ОСОБА_1 є безпідставним та не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб 05.11.1995 року, 31.01.1997 року у них народився син - ОСОБА_5, а 24.11.1999 року дочка ОСОБА_7, що стверджується відповідними копіями свідоцтв.

З копії свідоцтва про право на спадщину від 21.06.1993 року слідує, що ОСОБА_3 прийняв у спадок за заповітом від свого діда будинок № 59 по вул. Миколайчука в м. Ковелі, загальною площею 94.7 кв.м., в т.ч. житловою 58.1 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями. Судом встановлено, що сторони не оспорюють факту набуття ОСОБА_3 вказаного будинку у спадок до шлюбу.

Чинним законодавством визначено, що до спільної сумісної власності не належить майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Разом з тим, під час судового розгляду справи встановлено, що під час шлюбу сторони по справі провели перебудову вказаного будинку на свій розсуд без будь яких дозволів, проектів та за допомогою найманих працівників неліцензованої будівельної організації. Будівництво покращення спадкового будинку у встановленому законом порядку не прийнято в експлуатацію, відсутні необхідні висновки про відповідність проведеної перебудови вимогам архітектурних, будівельних, санітарних, протипожежних та інших норм. Тобто, на час розгляду справи жодна із сторін не може суду надати будь-які докази законності існування спірного майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, за загальним правилом особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Суд не приймає до уваги звіт про оцінку вартості житлового будинку № 59 по вул. Миколайчука в м. Ковелі, як доказ існування спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказаний звіт не є доказом законності та відповідності проведеної перебудови діючому законодавству.

У звязку з чим, з урахуванням вимог ст. 331 ч. 3 ЦК України, яка передбачає що до завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва, суд вважає що подружжя придбало у шлюбі будівельні матеріали для будинку № 59 по вул. Миколайчука в м. Ковелі.

Тому суд оцінює, що таке покращення житлового будинку № 59 по вул. Миколайчука в м. Ковелі є самочинним будівництвом, а тому у судовому порядку, на даний час, визнати право власності на це майно є недопустимим, оскільки суд не має права підміняти компетентні у будівництві підприємства, установи, організації та стверджувати відповідність проведеної перебудови встановленим нормам. Відповідно не може бути визнане незаконно створене майно спільною сумісною власністю подружжя та є неможливим поділ такого майна між чоловіком та дружиною, або стягнення половини вартості цього будинку в чиюсь користь.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Згідно п. 9 зазначеної Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування»спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Позивачкою не доведено, що надання дозволів на будівництво, затвердження проекту, прийняття у експлуатацію новоствореного нерухомого майна, були предметом розгляду компетентного органу. За встановлених обставин позивачкою був обраний не належний спосіб захисту і, відповідно, її позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що підстав визнавати житловий будинок № 59 по вул. Миколайчука в м. Ковелі новоствореним майном та спільною сумісною власністю подружжя відповідно до ст. 62 СК України немає. Конструктивні елементи будівлі, за час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1, згідно наданих документів, не змінювались, проведені поточні ремонти та понесені на його проведення витрати, сторонами у судовому засіданні не доведені.

Крім цього, навіть після перебудови будинку, як стверджують сторони, відсутність визначених законодавством документів на нерухоме майно, суду не надає підстав вважати, що жилий будинок за рахунок праці та коштів сторін як подружжя збільшився у цінності, оскільки сторони не надали суду доказів того, що саме за кошти позивача і відповідача була проведена перебудова.

Що ж стосується доводів щодо участі позивачки ОСОБА_1 у збільшенні цінності будинку за рахунок перебудови, то відповідно до згаданих норм матеріального права, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок»(пп. 4, 5) така участь дає право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування затрат на будівництво.

Суд оцінює, що є безпідставними та такими, що не грунтуються на положеннях чинного законодавства, вимоги позивачки ОСОБА_1 про визнання 1/2 частини будинку № 59 по вул. Миколайчука в м. Ковелі обєктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення в її користь половини вартості цього майна, оскільки у судовому розгляді справи встановлено, що вказаний будинок був подарований ОСОБА_3, проведена подружжям перебудова (добудова чи ремонт) не доведені у судовому засіданні та не змінили суттєво цінність як жилого приміщення, а тому у позовних вимогах слід відмовити.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, вимоги позивачки та доводи відповідача, суд вважає, що позовні вимоги не доведені, а тому позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, СУД, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання новоствореного нерухомого майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі скарги про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:ОСОБА_8