АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9793/13 Справа № 0427/2348/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2013 року м. Дніпропетровськ

12 вересня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Макарова М.О., Міхеєвої В.Ю.,

при секретарі Безверхому О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним, визнання розписки недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 04 серпня 2009 року він був присутнім при отриманні його знайомим ОСОБА_4 у борг 25000,0 грн. від ОСОБА_3 У зв"язку з цим на вимогу відповідача він, позивач, підписав від свого імені договір позики та особисто написав розписку, згідно якої 04 серпня 2008 року він, ОСОБА_2, отримав від ОСОБА_3 8484,0 дол. США. Посилаючись на неотримання коштів від ОСОБА_3, згідно уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати договір позики від 04 серпня 2009 року, підписаний ним, ОСОБА_2, - неукладеним, а також просив визнати недійсною розписку від 04 серпня 2009 року про отримання ним, ОСОБА_2, грошових коштів в сумі 8484,0 дол. США.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 04 серпня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у простій письмовій формі був укладений договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8484,0 дол. США, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути зазначені грошові кошти в строк до 04 серпня 2010 року (а.с.6).

В підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_2 оформив розписку, у якій зазначив, що 04 серпня 2008 року він одержав від ОСОБА_3 8484,0 дол. США. (а.с.5)

Зазначений договір підписано позивачем і відповідачем, розписку написано та підписано особисто позивачем, що визнано сторонами у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У пункті п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06 листопада 2009 року роз»яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення, відсутня згода за всіма істотними умовами договору. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, відсутність підстав для задоволення позову та ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що він особисто підписав оспорюваний договір та написав і підписав розписку від 04 серпня 2009 року без отримання грошових коштів, на вимогу відповідача, з метою продублювати аналогічні за змістом договір і розписку ОСОБА_4, - є надуманими, недоведеними та не спростовують правильність висновків місцевого суду.

Суд обгрунтовано не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_4, з огляду на його стосунки з позивачем, з підстав необ"єктивності, упередженості і зацікавленості даного свідка.

Факт наявності договору позики і розписки від 04 серпня 2009 року, згідно з якими ОСОБА_4 отримав у борг від ОСОБА_3 8484,0 дол. США, наявність рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2012 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу за вказаним договором, не спростовують правильність висновків місцевого суду про укладення оспорюваного договору позики між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (а.с.10, 11, 36 - 37 цивільної справи Індустріального районного суду м. Дніпропетровська №0417/2-392/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, яка була оглянута у судовому засіданні).

Оглянутий у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції матеріал про відмову у порушенні кримінальної справи №182 Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області за заявою ОСОБА_2 за ст.ст. 129, 296 КК України не містить доказів наявності підстав для задоволення позовних вимог, що заявлені у даній цивільній справі.

Крім того, постанови ДІМ Дніпропетровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 18.01.2012 року та 07.06.2012 року про відмову у порушенні кримінальної справи за заявою ОСОБА_2 за ст.ст. 129, 296 КК України, відповідно до ст. 61 ЦПК України, не мають преюдиціального значення при вирішення даної цивільної справи.

Колегія звертає увагу, що, у зв"язку з укладенням сторонами договору позики від 04 серпня 2009 року, було оформлено два письмових документа - письмовий текст договору позики та боргова розписка. Разом з тим, згідно уточнених позовних вимог, позивач просив суд визнати договір позики неукладеним, а боргову розписку просив визнати недійсною, що є взаємовиключним, оскільки неукладений договір не може бути визнано недійсним. Крім того, вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав і інтересів, передбачених законом, та не підлягає задоволенню.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги вимоги ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді