Справа №1809/1763/2012 Головуючий у суді у 1 інстанції - Сіра Галина Іванівна
Номер провадження 22-ц/788/773/13 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2013 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Маслова В. О. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 17 січня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики

та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 17 січня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 100 000 грн. за договором позики від 01 серпня 2012 року та 1000 грн. судових витрат.

ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а його зустрічний позов про визнання недійсним договору позики задовольнити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

5 жовтня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, мотивуючи вимоги тим, що 01 серпня 2012 року в присутності свідка ОСОБА_5 між ним та ОСОБА_3 був укладений договір безвідсоткової позики, згідно якого відповідач взяв у нього в борг грошові кошти у сумі 100 000 грн. строком на 30 днів. На підтвердження факту отримання грошей відповідач власноруч написав розписку. За договором позики відповідач повинен був повернути гроші 1 вересня 2012 року, однак не виконав свої зобов'язання у встановлений у розписці строк - борг йому не повернув.

Він письмово звернувся до відповідача з пропозицією повернути борг до 14 вересня 2012 року, проте відповідач від повернення боргу ухиляється.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг за договором позики в сумі 100 000 грн.

1 листопада 2012 року ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_4, мотивуючи вимоги тим, що дійсно 01 серпня 2012 року він написав та видав ОСОБА_4 розписку про те, що позичив у нього 100000 грн., проте кошти фактично не отримував, а розписку написав під впливом насильства внаслідок застосування до нього психічного тиску з боку ОСОБА_4 та інших осіб.

Зазначав, що ОСОБА_4, будучи комерційним директором ТОВ «Група компаній «Елотек», та ОСОБА_5, будучи генеральним директором цього товариства, незаконним шляхом вилучили у ТОВ «Алютал», директором якого він є, трудові книжки працівників ТОВ «Алютал», і, погрожуючи не віддавати трудові книжки його підлеглих, змушували його написати розписку про позику на суму 100 000 грн. у ОСОБА_4 Доказом таких погроз було примушування працівників ТОВ «Алютал» підписувати обхідні листи у посадових осіб ТОВ «Група компаній «Елотек». Таким чином, вказану розписку про позику він написав під впливом насильства внаслідок застосування на нього тиску, що проявилось у погрозі не віддавати трудові книжки його підлеглих у разі відмови надати розписку.

На нього чинився також тиск через те, що ТОВ «ГК «Елотек» мало велику заборгованість перед ТОВ «Алютал», директором якого він є, і, крім розписки, за якою він ніби то позичив грошові кошти у комерційного директора ТОВ «ГК «Елотек» ОСОБА_4, його також змушували підписати акти прийому-передачі векселів на суми 2401061,99 гр. та 4045800,11 гр., векселедавцем за якими мало виступати ТОВ «ГК «Елотек», а строк платежу повинен був настати не раніше 31 липня 2032 року. Таким чином ТОВ «ГК «Елотек» намагалося уникнути розрахунку з ТОВ «Алютал», видавши на суму заборгованості векселі, які можна було пред'явити до сплати не раніше 2032 року.

Психологічний тиск на нього полягав також у тому, що посадові особи ТОВ «ГК «Елотек» викрали та утримували у себе коносамент на поставлену з Китаю партію світильників, у зв'язку з чим ТОВ «Алютал» змушене було нести додаткові витрати за простій світильників. Повернути коносамент посадові особи ТОВ «ГК «Елотек» погоджувались лише за умови, що він надасть їм оскаржувану розписку.

Просив визнати недійсним договір позики від 01 серпня 2012 року на суму 100 000 грн. укладений між ним та ОСОБА_4 (а.с.26-28).

Вирішуючи спір та задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, останній не виконав умов цього договору, порушивши права позивача. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції послався на недоведеність недійсності договору позики, оскільки доказів про відсутність справжньої волі на укладення договору позики відповідач не надав.

Цей висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається і судом першої інстанції вірно встановлено, що 01 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 100 000 грн. з умовою їх повернення через 30 днів.

На підтвердження укладення вказаного договору позивач надав суду розписку від 01 серпня 2012 року року, складену власноручно відповідачем ОСОБА_3, в якій зазначено, що відповідач позичив у ОСОБА_4 100 000 грн. строком на 30 днів; в розписці стоять підписи сторін та свідка ОСОБА_5 (а.с. 4, 29, 109).

ОСОБА_3 зобов'язання по поверненню коштів не виконав, позивач звертався до нього з письмовою вимогою про повернення боргу до 14 вересня 2012 року (а.с.5-7).

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться..

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ч.1 ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачають, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Ч. ч. 3-5 ст. 203, ст. 204 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду про недоведеність відповідачем вимог зустрічного позову про недійсність договору позики в зв'язку з його укладенням під впливом насильства внаслідок застосування до нього психічного тиску та про відсутність у нього справжньої волі на його укладення.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст. ст. 10, 57, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Вирішуючи питання про безгрошовість спірного договору позики, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду про недійсність договору позики, укладеного у письмовій формі, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З огляду на вказану норму закону суд вірно критично оцінив покази свідка ОСОБА_6 в частині підтвердження доводів відповідача про безгрошовість позики та щодо застосування до відповідача психічного тиску з огляду на обставини, якими той обґрунтовує зустрічний позов, як такі, що не підтверджують доводи відповідача про неотримання грошей за розпискою, що є його обов'язком згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Суд першої інстанції дав об'єктивну оцінку доказам відповідача в цій частині, та зробив обгрунтований висновок про недоведеність ним наявності правових підстав, передбачених законом, для визнання недійсним договору позики в зв'язку з укладенням його під впливом насильства, яке вплинуло на його волю.

Обґрунтовуючи написання розписки чиненням на нього психічного тиску у вигляді погрози не повернути трудові книжки працівників очолюваного ним товариства та коносамент на поставлену продукцію, відповідач не надав належних та переконливих доказів тому, що вказані обставини мали місце та породили у нього такий страх настання невигідних наслідків та спричинення реальної шкоди його чи близьких йому людей правам та законним інтересам у випадку здійснення вказаних погроз та не написання розписки, що стало мотивом вчинення правочину.

Отже, посилання позивача в скарзі на те, що суд безпідставно не встановив того, що він під час оформлення розписки діяв проти своєї справжньої волі, оскільки перебував під тиском у вигляді погроз та неправомірних дій своїх колишніх партнерів по бізнесу, які вчинили на нього психологічний вплив з метою спонукання до укладення правочину, оскільки він не довів наявності такого психічного тиску та його можливого причинного зв'язку з вчиненням правочину, який ним оспорюється.

Посилання відповідача на те, що його підлеглих - працівників ТОВ «Алютал» примушували підписувати обхідні листи у посадових осіб ТОВ «ГК «Елотек» (а.с. 30-39), тим самим вчиняючи на нього тиск, суд вірно не взяв до уваги, враховуючи, що вказана обставина не була предметом спору в трудових правовідносинах вказаних працівників з певним власником або уповноваженим ним органом, і відповідач не довів, яким чином вказана обставина вплинула на його волевиявлення до написання розписки про отримання коштів у борг та не надав доказів тому, що іншим шляхом, крім як написання розписки та вчиненням правочину, який від нього вимагали, не можна було вирішити спірні питання, що виникли між двома юридичними особами, наприклад, зверненням за захистом своїх прав до правоохоронних органів.

Крім того, відповідач не спростував доводів позивача і про те, що серед наданих ним обхідних листів два з них належать саме працівникам ТОВ «ГК «Елотек» (ОСОБА_7 і ОСОБА_8.), а ОСОБА_4 є комерційним директором ТОВ «ІП «ЛІНК» (а.с.53-54, 69-71). Не спростували відповідач і свідки, на яких він посилався, пояснень з цього приводу позивача та свідка ОСОБА_5 про те, що таке підписання обхідних листів було необхідним в зв'язку з тим, що ТОВ «Алютал» орендувало у ТОВ «ГК «Елотек» приміщення, офісну техніку та інше майно, яким користувались працівники ТОВ «Алютал», а тому були вжиті таким чином заходи до збереження орендованого майна.

Доказом цьому є і постанова від 7 вересня 2012 року Броварського МВ УМВС України в Київській області, якою відмовлено у порушенні кримінальної справи за ст. 190 КК України відносно службових осіб ТОВ «Алютал» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України за відсутністю складу злочину (а.с. 67 - 68).

Не довів відповідач і факт застосування насильства до нього у вигляді примушування до підписання акту приймання-передачі векселів (а.с.40-41), оскільки вказані акти стосуються також господарських відносин двох юридичних осіб, він їх не підписував, і не довів, що не мав такої можливості та права зробити це і відносно розписки.

Факт викрадення та утримання коносаменту на поставлений ТОВ «Алютал» товар (а.с.42-45) також не підтверджений належними доказами в справі, і суд зробив вірний висновок про те, що з наданих сторонами доказів вбачається, що між двома товариствами - юридичними особами виникли спори в сфері господарських відносин, які не впливають на результати розгляду спору між сторонами-фізичними особами в даній справі.

В справі відсутні докази тому, що відповідач чи очолюване ним товариство вживали заходів до захисту прав цього товариства шляхом вирішення господарських спорів, які виникли між двома юридичними особами, а тому посилання відповідача на те, що його змусили написати розписку та намагались вчинити і вчиняли інші незаконні дії з метою уникнення сплати боргів перед ТОВ «Алютал», і написання розписки було єдиним виходом вирішення спору, що виникло між товариствами, є безпідставними.

Рішення суду узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Обставини, на які посилається відповідач, були предметом дослідження суду першої інстанції і отримали об'єктивну оцінку.

Апеляційна скарга не містить посилань на обставини, які б могли бути підставою для скасування рішення суду, яке узгоджується з доказами, наявними у справі, є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 17 січня 2013 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді