АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1601/8431/2012 Номер провадження 22-ц/786/1151/2013 Головуючий у 1-й інстанції Середа А.В. Доповідач Панченко О. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2013 року м. Полтава
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 лютого 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики неукладеним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Позов обґрунтував тим, що відповідач взяв у нього в борг 10 074 євро, з кінцевим терміном повернення 20.06.2009 року, про що ним була написана розписка від 03.02.2009 року. Однак, у вказаний строк ОСОБА_1 борг не повернув, у звязку з чим добровільно взяв на себе обовязок сплатити проценти, а тому станом на 01.05.2010 року розмір його заборгованості збільшився до 17 200 євро. Оскільки відповідач добровільно не виконав взятих на себе зобовязань, ОСОБА_2 просив суд стягнути з нього суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 127 356, 49 грн., суму договірних процентів у розмірі 72 719, 40 грн. та 3 % річних від простроченої суми основного боргу 10 834, 04 грн., що в загальній сумі склало 210 909, 93 грн.

До початку розгляду справи по суті ОСОБА_1 подав зустрічний позов, в якому зазначав, що влітку 2007 року взяв у борг 9 025 євро у ОСОБА_3, та віддавав останній частинами кожного місяця до осені 2009 року, однак з настанням грошової кризи тимчасово не мав можливості його повернути. У звязку з цим, ОСОБА_3 почала погрожувати йому, внаслідок чого він потрапив до лікарні. Вказував, що не розуміючи значення своїх дій внаслідок хвороби, під тиском ОСОБА_4 написав розписку нібито кошти в сумі 10 074 євро він отримав від ОСОБА_2, який являється її сином, а тому просив суд визнати даний договір позики неукладеним.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 лютого 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 борг у сумі 210 909 (двісті десять тисяч девятсот девять) грн. 93 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити, а в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити. Зокрема вказує на те, що при написанні даної розписки не усвідомлював значення своїх дій, та вважає даний договір позики неукладеним, так як вказані кошти він не отримував.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 взяв у борг 10 074 євро у ОСОБА_2 з кінцевим терміном повернення 20.06.2009 року.

Даний факт підтверджується розпискою від 03.02.2009 року.

У звязку з невиконанням зобовязання ОСОБА_1 у встановлений строк, сторони домовилися про нарахування відсотків на суму позики. В результаті чого станом на 01.01.2010 року заборгованість ОСОБА_1 дорівнювала 14 300 євро, а станом на 01.05.2010 року його заборгованість збільшилася до 17 200 євро, про що зазначено у вказаній вище розписці.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за договором позики не виконав, на нього слід покласти обовязок повернути суму позики, сплатити проценти за користування позикою, відшкодувати інфляційні втрати, а також сплатити три проценти річних за неналежне виконання грошових зобовязань.

Однак з таким висновком суду повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Проте, як вбачається з розписки, на момент її написання, жодних домовленостей між сторонами щодо нарахування процентів не було.

Судом першої інстанції даних обставин враховано не було, натомість в мотивувальній частині рішення зазначено, що у звязку з порушенням зобовязання ОСОБА_1 добровільно взяв на себе обовязок сплатити 4 % щомісячно від суми заборгованості.

Однак, розмір даної процентної ставки не відповідає фактично нарахованим сумам процентів, вказаних у розписці станом на 01.01.2010 року та станом на 01.05.2010 року.

Окрім того, в судовому засіданні апеляційної інстанції, сам позикодавець ОСОБА_2 підтвердив відсутність попередньої домовленості з ОСОБА_1 про сплату будь-яких процентів та не зміг пояснити підстав та способу їх нарахування в загальній сумі 7 126 євро, що еквівалентно 72 719 грн. 40 коп.

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінен ня національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, визначення в договорі грошових зобовязань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для обґрунтування вимог, повязаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

Суд першої інстанції в порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, а тому не врахував, що предметом договору позики, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_1, були грошові кошти в іноземній валюті, та що положення ч.2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, інфляційних втрат може бути застосоване лише в разі прострочення грошового зобовязання в гривні.

Разом з тим на підставі тієї ж ч.2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань за договором позики належним чином не виконав, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути суму позики та три відсотки річних від простроченої суми грошового зобовязання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав стягувати проценти від суми позики та суму індексу інфляції у суду не було.

У цій частині рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові.

У решті рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду й не можуть бути підставами для скасування правильного по суті рішення.

Крім того, слід зазначити, що кожна із заявлених ОСОБА_2 позовних вимог має самостійні підстави, тому стягнуті на його користь суми грошових коштів повинні були розраховуватись судом окремо з наведенням у рішенні відповідних розрахунків. Однак, суд першої інстанції у порушення норм процесуального права, задовольняючи позовні вимоги, стягнув на користь ОСОБА_2 грошові кошти однією сумою.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було ухвалене рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до положень п.4 ч.1. ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування в частині задоволення позову про нарахування процентів від суми позики та індексу інфляції з ухваленням нового рішення.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що при подачі апеляційної скарги на рішення суду апелянтом не було сплачено судовий збір в повному обсязі.

Статтею 4 частиною 2 Закону України «Про судовий збір», який набув чинності з 01.11.2011р., визначено розмір ставок судового збору. Пунктом 1.8. закріплено, що за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду сплачується судовий збір з розрахунку 50 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви. В свою чергу за звернення із позовною заявою майнового характеру законом встановлено розмір судового збору 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Оскільки апелянтом сплачено судовий збір в сумі 53,65 грн., то сума недоплати підлягає стягненню.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 лютого 2013 року скасувати в частині позову ОСОБА_2.

Ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 основну суму боргу та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 106 818 (сто шість тисяч вісімсот вісімнадцять) грн. 65 коп. та 10 834 (десять тисяч вісімсот тридцять чотири) грн. 04 коп. відповідно, а всього 117 652 (сто сімнадцять тисяч шістсот пятдесят дві) грн. 69 коп.

В позові ОСОБА_2 в частині стягнення процентів від суми позики та суми індексу інфляції відмовити.

Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недосплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1000,90 гривень за реквізитами:

отримувач: УДКСУ у м. Полтаві;

;

банк одержувача: ГУДКСУ у Полтавській області;

код банку отримувача: 831019;

розрахунковий рахунок: 0002;

код доходів бюджету: 22030001.

код ЄДРПОУ суду: 02893077.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : _____________ О.О. Панченко

Судді: ____________С.Б. Бутенко ______________ О.І. Обідіна