АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4153/13 Справа: № 2027/6838/12 Категорія: право власності Головуючий 1 інстанції: Сиротников Р.Є. Доповідач: Піддубний Р.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2013 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Швецової Л.А., Пономаренко Ю.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Харківської області на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на обєкт самочинного будівництва, -

встановила:

У квітні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2000 року та рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 травня 2009 року йому на праві власності належить нежитлова будівля літ. Д-1 загальною площею 178,4 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Рішеннями Харківської міської ради № 175/05 від 28 вересня 2005 року та № 253/05 від 23 грудня 2005 року йому було надано згоду на збереження самочинно збудованої прибудови до вказаної будівлі та надано в оренду земельну ділянку за вказаною адресою загальною площею 0,0399 га. У звязку з виробничою необхідністю у 2009-2010 роках ним було здійснено реконструкцію будівлі, внаслідок чого її розмір збільшився до 271,9 кв. м. Посилаючись на те, що відповідно до технічного висновку, виготовленого ТОВ НТК Енерго-Тайм, загальний технічний стан будівельних конструкцій є задовільним та не суперечить діючим нормам та правилам, ОСОБА_1 просив на підставі ст.ст. 331, 376 ЦК України визнати за ним право власності на нежитлову будівлю літ. М-1, яка складається з приміщень №№ 1-11 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2012 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. М-1 по АДРЕСА_1, що складається з приміщень №№ 1-11, загальною площею 265,7 кв. м, з якої 204,8 кв. м. основна площа.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника прокуратури, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2000 року та рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 травня 2009 року ОСОБА_1 на праві власності належить нежитлова будівля літ. Д-1 загальною площею 178,4 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Протягом 2009-2010 років ОСОБА_1 без отримання дозволу та належно затвердженого проекту здійснив реконструкцію вказаної будівлі, внаслідок чого її загальна площа збільшилася з 178,4 кв. м. до 265,7 кв.м.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності передбачених ст. 376 ЦК України підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на обєкт самочинного будівництва.

Проте погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Проте в силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Згідно з розясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). У звязку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Рішенням Харківської міської ради № 390/11 від 17 серпня 2011 року затверджено Порядок вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом (далі - Порядок), яким передбачено, що оформлення права власності на самочинно побудовані об'єкти нерухомого майна здійснюється з видачею свідоцтва про право власності. Згідно з п. 6.2. Порядку для отримання свідоцтва про право власності на самочинно побудовані об'єкти нерухомого майна забудовник подає до КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації наступні матеріали: 1) документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розташовано самочинно побудований об'єкт; 2) технічний паспорт об'єкта, виданий КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації; 3) копію рішення міської ради про збереження самочинно побудованого об'єкта; 4) документ, що засвідчує введення об'єкта до експлуатації.

Доказів того, що ОСОБА_1 звертався до компетентних органів, зокрема, до Харківської міської ради з питань оформлення права власності на обєкт самочинного будівництва матеріали справи не містять. Не надано також позивачем доказів на підтвердження надання йому у встановленому законом порядку земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, що також є обовязковою умовою для задоволення вимог про визнання права власнсті на сомочинно побудоване нерухоме майно.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, внаслідок чого встановивши, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом, оскільки здійснено без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації, без отримання дозволу на будівництво, та за відсутності доказів додержання під час будівництва архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, надання у встановленому законом порядку земельної ділянки під уже збудоване майно, а також наявності рішення компетентного органу про відмову позивачеві у прийнятті закінчених будівництвом обєктів в експлуатацію, дійшов помилкового висновку про наявність передбачених ст. 376 ЦК України підстав для визнання за ОСОБА_1 в судовому порядку права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Оскільки порушення норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявленого ОСОБА_1 позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 травня 2012 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права власності на обєкт самочинного будівництва відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді