Справа № 2-3936/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2013 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого суддіПосохова І.С.,

при секретаряхПлясулі О.В., ОСОБА_1,

за участю представників позивача-відповідачаФастовця О.М., ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

представника відповідача-позивачаТірської М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_6 в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій банку незаконними і розірвання кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Сєвєродонецького міського суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року ОСОБА_7 06.09.2007 року отримав кредит у розмірі 68482,00 грн. на термін до 05.09.2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідно до договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку гроші (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором. Згідно з договором у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. У порушення статтей 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України та умов договору Відповідач зобовязання за вказаним договором виконав частково. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 01.11.2011 року має заборгованість 149776,55 грн., яка складається з наступного: 53146,44 грн. заборгованість за кредитом; 46877,63 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 9355,93 заборгованість по комісії за користування кредитом; 40396,55 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

До початку розгляду справи по суті відповідач предявив зустрічний позов, у якому зазначив, що з позовними вимогами не згодний. Його зустрічні позовні вимоги складаються з наступного. В серпні 2007 року він звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» в м. Луганську за придбанням легкового автомобіля. Це товариство пропонувало населенню автомобілі в кредит. 06.09.2007 р. між ними були укладені кредитний договір DN81AR03110122 та договір застави DN81AR03110122 в м. Луганську. Працівники ТОВ «Автокредит Плюс» надали йому бланки договорів, в яких було вказано, що від імені Приватбанка діє особа, вказана в п. 8.2 Кредитний договір був підписаний керівником відділу взаємодії з кредитними організаціями ОСОБА_8 та посвідчений печаткою товариства. Пункт 8.2 був підписаний ним, позивачем. Відповідно до п. 7.2 Кредитного договору банк відкрив йому рахунок № 4641 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору Банк зобовязався надати кредитні кошти на строк з 06.09.2007 р. по 05.09.2014 р. у розмірі 68482,00 грн. на наступні цілі: 46000,00 грн. на купівлю автомобіля, 34,00 грн. для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 2346,00 грн. на сплату страхових платежів за договором особистого страхування, 16422,00 грн. на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,75 % на місяць. Щомісяця сума сплати складала 1101,20 грн. Відповідно до п. 7.1 Кредитного договору позичальник доручає перерахувати кредитні кошти в сумі 0,0 грн. автосалону ДП «ОСОБА_9 Плюс» у м. Дніпропетровську. 07.09.2007 р. згідно з актом приймання-передання, він отримав в Приватному науково-виробничому підприємстві «Євразія» автомобіль марки ЛАДА 11183, 2007 року випуску, номер державної реєстрації ВВ 0268 ВА. Він здійснював платежі на вказаний в договорі рахунок, але в вересні 2008 року, коли він звернувся до банку для здійснення платежу, працівник банку повідомив йому, що рахунку № 4641 не існує, чому він пояснити не міг. Після цього жодних повідомлень він від банку не отримував. В січні 2011 року його запросили до Луганської філії КБ «Приватбанк» і попросили показати автомобіль. Він поїхав на автомобілі до м. Луганська. Працівник управління безпеки Приватбанку ОСОБА_10 попросив у нього ключі від автомобілю, оглянув автомобіль (він був в відмінному стані), а потім повідомив його, що він вилучає у нього автомобіль у рахунок заборгованості за кредитом. Працівником банку був складений акт приймання автомобіля 05 січня 2011 р. Бланком акта передбачено, що він передав і доручив Приватбанку реалізувати автомобіль по ринковій ціні, гроші направити на погашення. Звернення стягнення на автомобіль у такий спосіб не передбачено умовами договору застави. Після цього банк звернувся до суду за стягненням з нього заборгованості у сумі 149776 грн. 55 коп. Відповідно до розрахунку заборгованості до позову банком, починаючи з 01.02.2009 р. підвищена відсоткова ставка до 21 відсотка. Дії банку щодо виконання зобовязань за договором кредиту, підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку, вилучення автомобіля непередбаченим договором способом, нарахування суми боргу, заборгованості по процентам, комісії і пені є незаконними. Умовами кредитного договору, а саме п. 7.2 Договору, було досягнуто згоди щодо відкриття позичальникові рахунку № 4641 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту. У вересні 2008 року відповідач по невідомій йому причині закрив вказаний рахунок. Відповідач закрив його рахунок № 4641 в односторонньому порядку і тим самим відмовився від зарахування на нього коштів, які він сплачував на погашення заборгованості. Скільки ним було сплачено за цей час він встановити не може у звязку з тим, що текст квитанції, які видає банк в підтвердження сплати мають властивість зникати. Але він може підтвердити, що сплачував кредит належним чином. Виходячи з наданого відповідачем розрахунку заборгованості поточна ставка складала 9 %, яка діяла до 01.02.2009 р. Починаючи з 01.02.2009 р. відповідач встановив відсоткову ставку в розмірі 21 %. Причини підвищення йому не відомі, повідомлення про підвищення він не отримував. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2009 р., який набув чинності 22.12.2008 р. Цивільний кодекс України було доповнено ст. 1056-1. Згідно з ч. 2 вказаної статті, встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Відповідачем було підвищено процентну ставку після прийняття вищевказаного закону. Оскільки мало місце прострочення кредитора, який відмовився прийняти від нього належне виконання, а також незаконне підвищення процентів, відповідач незаконно нарахував заборгованість по процентам, комісії і пені. Відповідачем було істотно порушено умови договору. У нього незаконно був вилучений автомобіль, незаконно було підвищено відсоткову ставку, незаконно змінені умови договору, внаслідок чого він позбавлений того, на що розраховував.

Позивач подав до суду письмові заперечення на зустрічну позовну заяву, у яких зазначив, що по-перше, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та позивачем укладено договір про кредит на придбання автомобіля № DN81AR03110122 від 06.09.2007 р. Відповідно до укладеного договору, позивач отримав кредитні кошти в розмірі 68482,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,00 % на рік. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами так і прийняті ними як обовязкові умови договору. Позивач, зі свого боку, погодився з такими умовами договору, підписавши кредитний договір особисто. Надаючи кошти позивачеві, банком було задоволено потреби позивача, надавши йому в користування гроші, при цьому передбачивши порядок та умови при яких можлива зміна відсоткової ставки за кредитом. Зміни умов договору в частині відсоткової ставки були закладені ще спочатку, тобто позивач, до підписання кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами. Відповідно до п. 2.3.1 укладеного з позивачем договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування Кредитом у випадку: при зміні конюнктури ринку грошового ресурсу в Україні, а саме: зміна курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ). З огляду на вищезазначений пункт договору, на зміну розміру відсоткової ставки кредиту можуть впливати декілька чинників. При настанні одного з них (або декількох одразу) банк має право змінити ставку. Лист про підвищення відсоткової ставки було направлено на адресу позивача. Направленню листа передувало управлінське рішення банку, про необхідність підвищення процентної ставки. Також пунктом 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2005 року № 168 (далі - Правила) встановлено, що банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. При цьому зміни відсоткових ставок за кредитом відбувалися не в наслідок волевиявлення однієї із сторін, а через збільшення облікової ставки НБУ, зміну курсу долара США до гривні та зміну середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ). У випадку односторонньої зміни умов договору цивільним законодавством чітко не врегульовано питання, з якого моменту відбувається зміна договору у випадку реалізації права на односторонню зміну. Виходячи з принципу диспозитивності цивільного права, сторони мають право врегулювати свої правовідносини на свій розсуд за умови відсутності у законодавстві прямої заборони, або вказівки, яким чином необхідно діяти. З цього випливає, що у випадку відсутності нормативного врегулювання щодо моменту зміни договору у випадку реалізації права на односторонню зміну, це питання може бути врегульовано у договорі. Пунктом 2.3.1 договору встановлено: «Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки». Реалізація цього права здійснюється компетентним органом або відповідними посадовими особами в межах їх компетенції відповідно до установчих документів та закону (ст.ст. 92, 99 ЦКУ) шляхом прийняття управлінського рішення. Відповідно до цього ж пункту договору: «При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки. Тобто, банком були прийняті рішення про зміну (підвищення процентної ставки) - договір вже змінено. Про ці зміни банк і повідомляв клієнта. Зазначена умова договору повністю узгоджується з положенням чинного законодавства. Так, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист споживачів» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Таким чином, законом також встановлено: спочатку відбувається одностороння зміна, потім повідомлення та законом не передбачено заборону повідомлення до вступу в дію саме зміненої відсоткової ставки. З цього випливають наступні висновки: наявність права банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку; повідомлення про підвищення ставки надсилається після такої зміни; у випадку односторонньої зміни умов договору моментом зміни договору є момент прийняття рішення про таку зміну, що підтверджується і законом, і договором. Таким чином, і прийняття рішення про підвищення ставки (зміну умов договору), і відправлення повідомлення про прийняте рішення було здійснено до 09.01.2009 року (доказом є направлення позивачеві повідомлення про підвищення процентної ставки). Тобто, до моменту набрання чинності Законом № 661-IV від 12.12.2008 року про заборону одностороннього підвищення процентних ставок. По закону, який діяв на момент укладення договору, дозволялося в односторонньому порядку змінювати умови договору, якщо це було передбачено умовами самого договору. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Цивільна відповідальність майнова відповідальність громадян чи організацій, що виникає в разі неправомірних дій, невиконання договірних зобовязань, заподіяння особистої чи майнової шкоди. Разом з тим Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (надалі - Закон 661-VI) регулює питання не відповідальності осіб, а правовідносини, повязані з платою за користування кредитними коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тому Закон № 661-VI, в частині внесення змін до ЦК України (ст. 1056-1) не може регулювати відносини, які виникли до моменту набрання чинності цим законом. Оскільки право банку збільшити процентну ставку шляхом надсилання відповідного повідомлення було реалізовано до набрання чинності Законом України № 661- VI від 12.12.2008 р., банк діяв відповідно до умов укладеного з Позивачем договору та в рамках чинного законодавства України. Вважають, що за таких обставин не можна застосовувати при вирішенні спору норму ст. 1056-1 ЦК України. При укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними як обовязкові умови договору. Надаючи грошові кошти позивачеві, банком було задоволено потреби позивача, надавши йому в користування грошові кошти, при цьому передбачивши порядок та умови, при яких можлива зміна відсоткової ставки за кредитом. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашення згідно умов даного договору. За викладених обставин, в діях ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не має фактів необґрунтованого чи незаконного підвищення відсоткової ставки за кредитом та відсутні будь-які підстави для визнання незаконним такого підвищення, так як відповідач діяв згідно з умовами договору та чинного законодавства України. Отже, вважають що вказаний кредитний договір відповідає усім вимогам законодавства України, та не він в цілому, ні окремі його частини не можуть бути визнані незаконними. Також, звертають увагу суду на поведінку сторін після прийняття рішення банком про підвищення процентної ставки у контексті положень цивільного законодавства про укладання та зміну договору, а зокрема: якщо боржник протягом встановленого договором строку після отримання повідомлення про підвищення процентної ставки не направив на адресу банку повідомлення про свою незгоду з таким підвищенням, вважається що позичальник погоджується з таким підвищенням, при цьому укладання окремої додаткової угоди щодо підвищення не потрібно. Пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи ч.ч. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України, так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції, в данному випадку саме така ситуація, позивач з моменту зміни процентної ставки та в термін визначений договором не надав на адресу банку жодних заперечень щодо нової процентної ставки.

По-друге, згідно з п. 15.7.1 договору застави № DN81AR03110122 від 06.09.2007 р. з метою задоволення своїх вимог банк має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання строків виконання будь-якого з зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно з п. 17.10 договору застави заставодавець зобовязується, у випадку порушення будь-якого зобовязання за кредитно-заставним договором, доставити предмет застави за адресою банку та передати його в заклад по акту прийому-передачі, який підписується сторонами. У звязку з порушенням істотних умов договору, систематичним порушенням строків виконання зобовязань Банком було повідомлено позивача про існування заборгованості за кредитом та запропоновано передати автомобіль у заклад, беручи до уваги те, що зобовязання за кредитним договором не виконано. Позивач, згідно акту прийому-передачі, добровільно передав на зберігання банку предмет застави, що забезпечує виконання умов кредитно-заставного договору. Таким чином, Банк вважає що у діях працівників банку порушень договору та норм чинного законодавства не встановлено. Відповідно до угоди та ст. 20 Закону України «Про заставу», ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач порушив умови кредитного договору, а саме допустив прострочення за кредитним договором ще з 11.06.2008 року, а автомобіль був переданий 05.01.2011 року. Тобто протягом тривалого терміну систематично ОСОБА_7 порушував умови договору та тепер звинувачує банк в тому, що від нього нібито відмовлялись приймати платежі (та не надає жодних доказів цього), і посилається на незаконність підвищення відсоткової ставки. Також відповідач не надає жодної квитанції або інші доказів належного виконання зобовязань за кредитним договором перед банком.

По-третє, згідно з п. 17.10 договору застави, якщо предмет застави не був переданий у володіння банку Позичальник надає право здійснити доставку предмета застави за адресою банку, у володіння банку для його схоронності, як власними силами так і на договірних засадах з третіми особами. Позичальник зобовязується не чинити у такому випадку жодних перешкод у заволодінні банком предмету застави. Підписавши кредитно-заставний договір, позичальник безумовно погодився на застосування процедури, визначеної в цій статті і не має щодо неї жодних заперечень. Встановлені сторонами зобовязання не суперечать ані положенням ЦК України, ані положенням Закону України «Про заставу», ані іншим вимогам законодавства України. За таких умов, дії сторін регламентовані згаданим вище пунктом договору застави. Тому, оскільки позивачем порушено передбачений договором порядок погашення заборгованості, його вимога в частині усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні належним йому предметом застави задоволенню не підлягає, а дії відповідача не можуть визнаватися незаконними та узгоджуються із діючим законодавством та договором застави. Договір застави підписаний позивачем добровільно, без тиску, а це свідчить про те, що він, підписуючи його, прийняв усі умови та зобовязався їх виконувати.

В судовому засіданні представник позивача-відповідача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити; стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 149 776, 55 грн. за кредитним договором № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року, стягнути з відповідача судові витрати. Підтримав факти викладені в запереченні на зустрічну позовну заяву, просив у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач-позивач ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не сповістив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні представник відповідача-позивача ОСОБА_11 проти задоволення позовних вимог заперечувала, у задоволенні позовних вимог просила відмовити; позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала та просила суд їх задовольнити у повному обсязі, а саме: визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо вилучення у ОСОБА_7 автомобіля ВАЗ року випуску, д.н. НОМЕР_1, 05.01.2011 року незаконними; визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо підвищення відсоткової ставки за кредитним договором у розмірі 21 % незаконними з дня нарахування; визнати прострочення зобовязань за кредитним договором за виною кредитора ПАТ КБ «Приватбанк»; розірвати кредитний договір DN81AR03110122 від 06.09.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7

Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заявлений первісний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Договір є двостороннім, якщо правами та обовязками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що 06.09.2007 року ОСОБА_7 уклав з ПриватБанком кредитний договір № DN81AR03110122, згідно з яким він отримав кредит у розмірі 68 482, 00 грн. у вигляді непоновлюваної лінії з кінцевим терміном повернення 05.09.2014 року.

З умовами кредитного договору відповідач-позивач ОСОБА_7 був ознайомлений в повному обсязі, про що свідчить його підпис на кредитному договорі від 06.09.2007 року.

Таким чином, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виникли договірні правовідносини.

З позовної заяви та пояснень представника відповідача-позивача ОСОБА_11 вбачається, що з часу укладення кредитного договору і до вересня 2008 року відповідачем-позивачем умови кредитного договору виконувалися у повному обсязі. Отже, це свідчить про те, що відповідач-позивач прийняв умови кредитного договору і погодився з ними.

Судом також встановлено, що при укладенні кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, і вони досягли згоди щодо істотних умов даного договору, що підтверджено власноручними підписами сторін, правочин вчинений у формі, встановленій законом, та був спрямований на отримання кредиту та на його погашення, згідно умов даного договору.

Таким чином, враховуючи, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору, суд вважає, що принцип рівності сторін в договорі відповідачем не порушено, а тому умови договору є обовязковими для виконання сторонами договору, які його уклали.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись заставою.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно з п. 7.3 кредитного договору № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року, забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає ВАЗ 111830 ХТА8700, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобовязань за даним договором.

Згідно з п. 7.1 кредитного договору № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року, Банк зобовязався надати кредитні кошти на строк з 06.09.2007 р. по 05.09.2014 р. у розмірі 68 482, 00 грн. на наступні цілі: 46 000, 00 грн. на купівлю автомобіля, 34, 00 грн. для сплати за реєстрацію Предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 2 346, 00 грн. на сплату страхових платежів за договором особистого страхування, 16 422, 00 грн. на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,75 % на місяць.

Згідно з п. 15.7.1 договору застави рухомого майна від 06.09.2007 року з метою задоволення своїх вимог заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобовязань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з п. 34.4 договору застави рухомого майна від 06.09.2007 року в забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_7 надав у заставу автомобіль ВАЗ 111830, кузов ХТА8700, рік випуску 2007, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_7.

Згідно з п. 34.5 договору застави рухомого майна від 06.09.2007 року заставна вартість предмету застави складає 46000,00 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року, укладеним між ПриватБанком та ОСОБА_7, станом на 01.11.2011 року заборгованість ОСОБА_7 перед ПриватБанком становить: 149 776, 55 грн., яка складається з наступного: 53 146, 44 грн. заборгованість за кредитом; 46 877, 63 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 9 355, 93 заборгованість по комісії за користування кредитом; 40 396, 55 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Отже, судом встановлено наявність боргу ОСОБА_7 перед ПриватБанком у сумі 149776, 55 грн.

Згідно з актом прийому транспортного засобу від 05.01.2011 року, ОСОБА_7 передав ОСОБА_10 і доручив Приватбанку реалізувати автомобіль по ринковій ціні, гроші направити на погашення заборгованості.

Таким чином, факти, викладені позивачем-відповідачем у первісній позовній заяві в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, та за таких обставин суд вважає, що позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року у сумі 149 776, 55 грн. підлягає задоволенню, а позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в частині визнання дій ПАТ КБ «Приватбанк» щодо вилучення у ОСОБА_7 автомобіля ВАЗ 111830, 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_1, 05.01.2011 року незаконними, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_7, у якій відповідач-позивач просить суд визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо підвищення відсоткової ставки за кредитним договором у розмірі 21 % незаконними з дня нарахування; визнати прострочення зобовязань за кредитним договором за виною кредитора ПАТ КБ «Приватбанк»; розірвати кредитний договір № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.02.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у звязку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641-642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Згідно з п. 2.3.1 кредитного договору № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: при зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору тощо. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

З матеріалів справи вбачається, що ПриватБанк листом-повідомленням від 25.12.2008 року повідомив ОСОБА_7 про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року з 01.02.2009 року, що підтверджується реєстром на рекомендовані листи № 721 avt. У випадку незгоди з вказаними змінами Банк запропонував ОСОБА_7 у строк не пізніше 20.01.2009 року подати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість за кредитним договором в повному обсязі.

З викладеного вище суд доходить висновку, що Банк виконав вимоги п. 2.3.1 кредитного договору та сповістив ОСОБА_7 про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року з 01.02.2009 року у строки, зазначені у договорі.

З зустрічної позовної заяви вбачається, що ОСОБА_7 не надавав банку письмової відповіді на лист-повідомлення від 25.12.2008 року щодо згоди або незгоди стосовно підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року з 01.02.2009 року та доказів такого його звернення до банку він не надав також і суду.

Таким чином, суд доходить висновку, що ОСОБА_7 погодився з вимогами Банку щодо підвищення процентної ставки за кредитним договором № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року.

Як було зазначено вище, відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.02.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року.

З зустрічної позовної заяви та листа-повідомлення банку від 25.12.2008 року вбачається, що підвищення процентної ставки за кредитним договором відбулося на підставі розпорядження банку від 25.12.2008 року з 01.02.2009 року. Отже, підвищення процентної ставки відбулося до 10 січня 2009 року.

Відповідно до п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2005 року № 168, банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.

Зміни відсоткових ставок за кредитом відбувалися не в наслідок волевиявлення однієї із сторін, а через збільшення облікової ставки НБУ, зміну курсу долара США до гривні та зміну середньозваженої ставки по кредитах банків у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

Таким чином, і прийняття рішення про підвищення ставки (зміну умов договору), і відправлення повідомлення про прийняте рішення було здійснено до 10.01.2009 року, тобто до моменту набрання чинності Закону № 661-VІ від 12.12.2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Відповідно до ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розміри процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що підвищення процентної ставки відбулося до 10.01.2009 року і було правомірним, а п. 2.3.1 кредитного договору № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року, на думку суду, відповідав вимогам чинного на той момент законодавства, у звязку з чим суд не має законних підстав для визнання незаконними дій позивача-відповідача щодо підвищення з 01.02.2009 року процентної ставки до 21 %.

Згідно з позовною заявою відповідача-позивача ОСОБА_7 він здійснював платежі за кредитом на вказаний у договорі рахунок, але у вересні 2008 року, коли він звернувся до банку для здійснення платежу, працівник банку повідомив йому, що рахунок № 4641 не існує, чому, він пояснити не зміг. Після цього він жодних повідомлень від банку не отримував і більше не погашав кредит, оскільки йому не були відомі інші реквізити. З цих підстав вважає, що прострочення зобовязань за кредитним договором виникло з вини ПАТ КБ «Приватбанк».

З таким твердженням ОСОБА_7 суд погодитись не може, оскільки з розрахунку заборгованості за кредитним договором № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року вбачається, що він після вересня 2008 року, а саме 13 жовтня 2008 року погашав заборгованість за кредитом у сумі 382 грн. 07 коп. Крім того, ОСОБА_7 на підтвердження своїх слів не надано суду доказів того, що в банку змінились будь-які реквізити і що він мав намір погашати кредит, але його наміри не були реалізовані з вини банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Судом встановлено, що при укладенні кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, і вони досягли згоди щодо істотних умов даного договору, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін, правочин вчинений у формі, встановленій законом, та був спрямований на отримання кредиту та на його погашення, згідно умов даного договору.

Таким чином, враховуючи, що сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору, суд вважає, що принцип рівності сторін в договорі позивачем-відповідачем не порушено, а тому умови договору є обовязковими для виконання сторонами договору, які його уклали.

З викладеного вище вбачається, що позивачем-відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» не були порушені істотні умови договору, автомобіль у відповідача-позивача ОСОБА_7 був вилучений на законних підставах і межах повноважень, наданих заставодержателю договором застави, підвищення відсоткової ставки відбулося до 10.01.2009 року і було правомірним, а тому суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_7 про розірвання кредитного договору DN81AR03110122 від 06.09.2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7, внаслідок порушення істотних умов договору, не підлягають задоволенню, оскільки суд не знаходить законних підстав для розірвання кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжним дорученням № PROM7B0VJN від 07.11.2011 року про сплату судового збору в сумі 1497 гривень 77 копійок.

Приймаючи до уваги вимоги ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у сумі 1497 гривень 77 копійок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 546, 572, 590, 610, 625, 626, 627, 629, 638, 651, 653, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про заставу», п. 15, 16, 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.02.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2005 року № 168, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_6 в інтересах Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR03110122 від 06.09.2007 року у сумі 149 776 (сто сорок девять тисяч сімсот сімдесят шість) гривень 55 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у сумі 1 497 (одна тисяча чотириста девяносто сім) гривень 77 копійок.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій банку незаконними і розірвання кредитного договору залишити без задоволення у звязку з необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ І.С. ПОСОХОВ