Справа № 1522/4998/12
Провадження № 2/522/5296/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2013 року Приморський районний суд міста Одеси

у складі : головуючого - судді Ільченко Н.А.

при секретарі Довгань Ж.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди ;

ВСТАНОВИВ :

В березні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2О.) про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 17.06.2011 року по день ухвалення судового рішення, про стягнення заборгованості за невиплачені відпускні в сумі 6 545,45 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн.

Під час судового розгляду даної справи позивач подала адресовану суду свою письмову заяву про уточнення позовних вимог, згідно з якою остаточно вимагає поновити її на посаді продавця спортивних товарів у ФОП ОСОБА_2, стягнути з ФОП ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період з червня 2011 року по 10.10.2011 року в сумі 4 121,43 грн., стягнути з ФОП ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.10.2011 року по день поновлення на роботі, та стягнути з ФОП ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн. (а.с.77-81).

Мотивуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що 02.10.2009 року між нею і відповідачем був укладений трудовий договір, зареєстрований Одеським міським центром зайнятості 05.01.2009 року за № 3, який був незаконно розірваний за ініціативою відповідача 10.10.2011 року за п.2 ст.41 КЗпП України та знятий з реєстрації Одеським міським центром зайнятості 29.11.2011 року.

Також позивач вказує, що, по-перше, 18.11.2011 року вона отримала лист відповідача, в якому йшлось про те, що відповідач лише має намір 10.10.2011 року розірвати трудовий договір з нею та підставі п.2 ст.41 КЗпП України, та до теперішнього часу не отримала наказу про звільнення ; по-друге, вказані відповідачем підстави її звільнення, а саме, що 03.06.2011 року відповідачем було проведено перевірку наявності товару в магазині спортивних товарів і нібито вона відмовилася від участі в цій перевірці та відмовилася від писання акту виявлення недостачі товару, не відповідають дійсності, оскільки після свого звільнення вона звернулася до Територіальної державної інспекції праці у Одеській області, яка своїм листом від 12.12.2011 року повідомила їй, що проведеною перевіркою не встановлено документів, які б підтверджували підстави розірвання з нею трудового договору за п.2 ст.41 КЗпП України, що, на її думку, свідчить про те, що акт виявлення недостачі товару та встановлення надлишку від 03.06.2013 року та акти від 22.06.2011 р., 30.06.2011р., 29.07.2011р., 31.08.2011р., 30.09.2011р. та 10.10.2011р., якими зафіксовані факти її відсутності на роботі, були складені відповідачем вже після вищевказаної перевірки, тобто в грудні 2012 року; і, по-третє, з червня 2011 року по вересень 2011 року вона неодноразово приходила до свого робочого місця та неодноразово телефонувала з проханням допустити її до робочого місця.

Також позивач вказує, що в результаті її незаконного звільнення відповідачем їй завдана моральна шкода, яка полягає в її душевних стражданнях, пов'язаних тим, що відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїм дітям на життя, через що вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїм малолітнім дітям, що негативно впливає на стан її здоровя.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позов, а представник відповідача ОСОБА_4 не визнала позов і подала адресовані суду свої письмові заперечення проти позову, які приєднані судом до матеріалів справи. При цьому, представник відповідача стверджувала, що відповідачем проведено звільнення позивача з дотримання вимог діючого законодавства та просила відмовити позивачу в задоволені позову у звязку з пропуском нею без поважних причин встановлених ч.1 ст.233 КЗпП України строків звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення представників сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 02.10.2009 року між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений трудовий договір, зареєстрований Одеським міським центром зайнятості 05.01.2009 року за № 3, згідно з яким ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду продавця спортивних товарів.

Згідно з п.2.1. цього трудового договору, працівник несе повну матеріальну відповідальність перед фізичною особою, у випадку порчі, утрати чи недостачі.

В результаті проведеної 03.06.2011 року сформованою відповідачем комісією контрольної перевірки цінностей в магазині спортивних товарів, де працювала позивач, було виявлено недостачу та надлишок цінностей, що зафіксовано Актом виявлення недостачі та встановлення його надлишку. Крім того, цим Актом зафіксовано, що позивач відмовилася від участі в проведені перевірки та від підписання цього Акту.

У відповідності до п.2 ст.41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, а ст.7 цього Кодексу встановлено, що, зокрема, особливості регулювання праці працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, встановлюються законодавством.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.10.2009 р. № 1168 „Деякі питання застосування законодавства України про працю фізичною особою, яка використовує найману працю встановлено, що у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичною особи у випадках, зазначених Кодексом законів про працю України, така особа зобовязана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок.

Своїм листом від 04.10.2011 року відповідач повідомив позивачу про свій намір 10.10.2011 розірвати укладений з нею трудовий договір від 02.01.2009 року по п.2 ст.41 КЗпП України, який був отриманий позивачем 18.10.2011 року.

Згідно п.2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

У відповідності до п.8 наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, підприємець має право на підставі записів про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору вносити відповідні записи про прийняття і звільнення з роботи до трудової книжки найманого працівника. Своєю чергою, відповідальний працівник центру зайнятості повинен завірити особистим підписом записи, внесені фізичною особою до трудової книжки працівника, і засвідчити їх печаткою.

Згідно з п.9 згаданого наказу від 08.06.2001 р. № 260, у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичною особи, за відсутності працівника, центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору, а згідно з п.12 цього наказу, за зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом 3-х робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою.

Одеський міський центр зайнятості населення своїм листом від 11.12.2011 року повідомив позивача про те, що 29.11.2011 року роботодавцем ОСОБА_2 була надана заява про розірвання з позивачем трудового договору, зареєстрованого 05.01.2009 року за № 53, з 10.10.2011 року, та запропонував позивачу звернутися до цього центру зайнятості і отримати відповідну відмітку у її примірнику трудового договору та засвідчити запис у трудовій книжці.

Таким чином, позивач, яка зберігала свою трудову книжку, після отримання повідомлення відповідача про її звільнення, повинна була звернутися до відповідача для внесення ним запису до її трудової книжки про звільнення, а потім звернутися до центру зайнятості, але не зробила цього до теперішнього часу.

Відтак суд погоджується з доводами представника відповідача стосовно того, що відповідач був позбавлений можливості внести запис до трудової книжки позивача про звільнення.

Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України „Про оплату праці, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, та основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки).

Однак позивач не працювала з 17.06.2011 року, що зафіксовано наданими відповідачем суду актами від 22.06.2011 року, 30.06.2011 року, 29.07.2011 року, 31.08.2011 року, 30.09.2011 року та 10.10.2011 року, та цей факт не заперечувався в судовому засіданні представником позивача.

На підтвердження своїх доводів стосовно того, що вищевказані Акт виявлення недостачі та встановлення його надлишку від 03.06.2011 року та акти від 22.06.2011 року, 30.06.2011 року, 29.07.2011 року, 31.08.2011 року, 30.09.2011 року та 10.10.2011 року, якими зафіксований факт невиходу позивача на роботу з 17.06.2011 року по 10.10.2011 року, були складені у грудні 2011 року, тобто сфальсифіковані, а також, що відповідач з 17.06.2011 року не допускав її до робочого місця, позивач та її представник не надали суду належних доказів, як цього вимагає ст.60 ЦПК України.

Також судом установлено і підтверджено матеріалами справи, що відповідачем нарахована позивачу заробітна плата за період з 01 по 16 червня 2011 року у сумі 574,84 грн., що 31.10.2011 року відповідач депонував на своєму поточному рахунку в АБ „Південний грошові кошти у сумі 970,99 грн., та що за результатами перевірки відповідного контролюючого органу відповідачем було донараховано позивачу суму компенсації за невикористану відпустку за період з 02.01.2009 року по 16.06.2011 року та донарахована сума 658,71 грн. була депонована на рахунку відповідача. Проте сплатити заробітну плату позивачу відповідач не має можливості, оскільки позивач з 17.07.2011 року не з'являється до нього.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач не довела в суді свої позовні вимоги.

Вирішуючи дану справу, суд також бере до уваги, що за приписами ч.1 ст.233 ЦПК України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що позивач в період з 25.10.2011 року по 27.10.2011 року зверталася з скаргами щодо порушення відповідачем її трудових справ до контролюючих органів з питань дотримання вимог трудового та податкового законодавства та до прокуратури Одеської області, а також 24.10.2011 року зверталася до суду з позовною заявою до відповідача про поновлення на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, тому суд доходить висновку, що станом на 24.10.2011 року позивач була обізнана про своє звільнення.

Крім того, ті обставини, що ухвалою суду від 25.10.2011 року позовну заяву позивача до відповідача про поновлення на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди було залишено без руху, а згодом цю позовну заяву було повернуто позивачу згідно з ухвалою суду від 12.01.2012 року, яка була отримана позивачем 12.01.2012 року, не можуть розглядатися судом у якості підстав для застосування положень ч.3 ст.264 ЦК України та у якості поважних причин пропуску позивачем встановлених ч.1 ст.233 КЗпП України строків звернення до суду з даним позовом, який був поданий позивачем до суду 01 березня 2012 року, що свідчить про наявність законних підстав для застосування судом наслідків пропуску позивачем строку для звернення до суду з даним позовом.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.1,2 Закону України „Про оплату праці, п.2 ст.41, ст.ст.233, 237-1 КЗпП України, ст.ст.10,11,60,88,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м.Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 23 квітня 2013 року.

Суддя Н.А.Ільченко

23.04.2013