Справа № 462/4000/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 червня 2013 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.

при секретарі Волянському А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: Друга Львівська державно нотаріальна контора) про визнання недійсної заяви про відмову від спадщини та визнання права власності,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням змін та уточнень /а.с.53-55/, просить визнати недійсною його заяву, яка подана 18 травня 1987 року до Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрована за № 359 та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивує тим, що на даний час він фактично проживає за адресою АДРЕСА_1. Даний будинок поділений на дві частини. В іншій частині, тобто 1/2 частині проживає ОСОБА_2, який і є власником вказаної частини будинку, а інша 1/2 будинку на даний час перебуває у власності його батька ОСОБА_4, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказаний будинок був поділений між колишніми його власниками у 70-х роках, а саме: ОСОБА_4 належала 1/2 будинку, а ОСОБА_5, яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_3, належала інша половина. Після смерті ОСОБА_5, 1/2 будинку яка їй належала була успадкована ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_4, 1/2 будинку яка йому належала ніхто не успадкував. На час смерті ОСОБА_4, спадкоємцями першої черги були: він, а також син ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4; донька ОСОБА_6, померла ІНФОРМАЦІЯ_5; син ОСОБА_8, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_6. Після смерті ОСОБА_4, він не звертався із заявою про прийняття спадщини, так як фактично проживав у даному будинку. Інші спадкоємці також не звертались із такими заявами. 16 травня 1987 року, він та ОСОБА_6, звернулись до Другої Львівської державної нотаріальної контори, зі заявою про те, що не претендують на оформлення спадкових прав. Дана заява була подана оскільки, він вважав, що пропустив строки на прийняття спадщини, хоча йому було відомо, що така заява може бути подана тільки у строки для прийняття спадщини. Подавши таку заяву, він був переконаний, що не може приймати спадщину після такої. На даний час він користується 1/2 частиною будинку, ніхто на цю частину крім нього не претендує, проте він позбавлений можливості оформити право на спадщину. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач проти задоволення позову не заперечив, пояснивши, що він є племінником позивача, та являється власником 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1, яку він успадкував після смерті його матері ОСОБА_6, яка успадкувала цю частину після смерті його бабці ОСОБА_5. Крім нього у будинку проживає позивач, який володіє та користується іншої 1/2 частиною будинку, яка йому залишилася після смерті діда відповідача ОСОБА_4. Він не претендує на другу половину будинку, а інших претендентів немає, оскільки два брати позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 давно вже вмерли. Крім того, ОСОБА_7 не мав ні дружини, ні дітей, а ОСОБА_8 після одруження проживав у іншому будинку.

Також, суд ухвалив розглядати справу без участі представника третьої особи, який в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, являється сином ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.14,15/.

За життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належав на праві спільної часткової власності будинок АДРЕСА_1, по 1/2 частині зазначеного будинку кожному /а.с.10,11,16/.

Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК УРСР (оскільки спадщина відкрилася і була прийнята до 01.01.2004 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_2 в день смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги за законом були його четверо дітей, а саме: позивач ОСОБА_1, ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 /а.с.13,57/.

Позивач з дня смерті свого батька ОСОБА_4 по сьогоднішній день проживає у

будинку АДРЕСА_1, та користується і володіє 1/2 частиною зазначеного будинку. Такий висновок суду ґрунтується на поясненнях сторін та свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10

В зв'язку з вказаним, суд приходить до висновку, що позивач прийняв спадщину на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 яка залишилася після смерті його батька, оскільки він фактично вступив в управління та володіння зазначеним спадковим майном, проте він не звертався за свідоцтвом про право на спадщину за законом у органи нотаріату.

Також, у судовому засіданні з'ясовано, що після смерті ОСОБА_4 у органи нотаріату за свідоцтвом про право на спадщину за законом не зверталися і інші спадкоємці.

Проте, ні нормами ЦК УРСР, ні нормами ЦК України від 2003 року не визначено правових наслідків недотримання обов'язку звернення за свідоцтвом про право спадщину на нерухоме майно у виді втрати права на спадщину.

Крім позивача вищевказане спадкове майно було також прийняте і його братом ОСОБА_7, який дружини та дітей не мав, і який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, та який також не звертався за свідоцтвом про право на спадщину за законом у органи нотаріату. Інший брат позивача ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7, на день смерті їх батька у спірному будинку не проживав, у володіння і управління спадковим майном не вступав, і тому вважається таким, що не прийняв спадщини. Всі вищевказані обставини визнані сторонами, і тому в силу ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Щодо інших спадкоємців, то після смерті матері позивача ОСОБА_5 1/2 частину спірного будинку, яка належала останній, успадкувала сестра позивача ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5, і вже після смерті останньої зазначена 1/2 частина будинку була успадкована її сином відповідачем ОСОБА_2, про що свідчить свідоцтво про прав на спадщину за законом від 25.11.20190 року, видане Другою Львівською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 2-2048 /а.с.12/.

Як убачається з пояснення відповідача він не претендує на іншу 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1, яка залишилася після смерті його діда ОСОБА_4, і якою фактично володіє позивач.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивач є єдиним спадкоємцем на даний час, який прийняв у спадщину 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1, яка залишилася після смерті його батька.

Проте, позивач позбавлений отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у нотаріальних органах, оскільки 16 травня 1987 року він разом зі своєю сестрою ОСОБА_6 подали до Другої Львівської державної нотаріальної контори заяву, зареєстровану за № 350, про те, що вони не претендують на оформлення своїх спадкових прав після смерті їх батька /а.с.9/.

Зі змісту ч. 1 ст. 553 ЦК УРСР убачається, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом з тим, норми ЦК УРСР не передбачали на встановлення додаткового строку для подачі заяви про відмову від спадщини.

В зв'язку з вказаним, суд приходить до наступного висновку, оскільки заява від 16.05.1987 року, якою позивач фактично відмовився від спадщини після смерті його батька, була подана до Другої Львівської державної нотаріальної контори більше ніж через три роки шість місяців, то зазначена заява подана з порушенням норм ст. 553 ЦК УРСР.

У зв'язку з вказаним, позовна вимога про визнання недійсною заяви позивача від 18.05.1987 року є підставною та підлягає до задоволенню, оскільки зазначена заява подана до органів нотаріату в порушення норм, які були встановлені чинним на день її подачі цивільним законодавством.

Крім того, суд, беручи до уваги, що позивач протягом шести місяців з дня відкриття спадщини вступив в управління та володіння 1/2 частини будинку по АДРЕСА_2 яка залишилася після смерті його батька, а інших претендентів на дане спадкове майно немає, приходить до висновку, що позовна вимога про визнання права власності також підлягають до задоволення, оскільки суд, визнавши недійсною заяву позивача про відмову від спадщини, повинен одночасно вирішити питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 2 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 10-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування".

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов слід задовольнити в цілому.

Керуючись ст.ст. 10,11,130,174,209,212,214-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсною заяву ОСОБА_1, яка подана 18 травня 1987 року до Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрована за № 359.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.