Справа № 441/81/13 Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М.
Провадження № 22-ц/783/3129/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 05 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, просив визнати обєктом спільної сумісної власності його та відповідачки житловий будинок № 92, що на вул. Головна в с. Градівка Городоцького району Львівської області та визнати за ним право власності на 1/2 його частину, мотивуючи тим, що за час спільного подружнього проживання з відповідачкою на місці старого будинку без відповідного дозволу сільської ради, побудували житловий будинок № 92 по вул. Головна (Побережна) в с. Градівка Городоцького району. Правоустановлюючі документи на спірний житловий будинок без його відома були оформлені на батька відповідачки ОСОБА_4, хоча він у будинку не проживав, а мав свій власний будинок. 27.11.2009 року відповідачка на підставі договору дарування зареєструвала за собою в КП «Городоцьке РБТІ» право власності на спірний будинок в цілому, добровільно поділити його не хоче, чинить перешкоди в користуванні, тому змушений звернутись до суду за хистом свого порушеного права.

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання обєктом спільної сумісної власності житловий будинок № 92 на вул. Головна в с. Градівка Городоцького району Львівської області та визнання права власності на 1/2 його частину відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене на основі неправильно застосованих нормах матеріального та процесуального права. Судом не взято до уваги положення ст. 69 СК України, та зважаючи на відсутність шлюбного договору і домовленостей між подружжям, не поділено майно у рівних частках. Також при вирішенні питання поділу майна безпідставно взято до уваги факт розірвання шлюбу згідно актового запису № 7 від 21.01.2003 року, оскільки ухвалою від 07.05.2002 року Городоцьким районним судом закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу на стадії виконання, тому вважає, що шлюб між сторонами не розірвано.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 у своїх запереченнях на скаргу її доводи не визнала, вказавши на безпідставність скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 на підтримку апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15), указано, що, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Судом встановлено наступні юридично значимі факти.

Як вбачається з наявних у справі та перевірених судом доказів, між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 16 червня 1979 року Градівською сільською радою Городоцького району Львівської області був зареєстрований шлюб, актовий запис № 14 (а. с. 5).

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із копії технічного паспорта на будинок від 14.03.1989 року, копії рішення виконавчого комітету Городоцької міської ради Львівської області № 204 від 15 червня 1989 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно видно, що з 07.08.1989 року власником будинку № 92 по вул. Головна в с. Градівка Городоцького району Львівської області є ОСОБА_4 батько відповідачки (а. с. 10-12, 64-67).

За наслідками розгляду заяви, 27 листопада 1993 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування будинку, що вбачається з Ухвали XII сесії 1-го демократичного скликання Градівської сільської ради (а.с. 33-36).

Із копії свідоцтва про право на спадщину за законом ВВА № 238449 від 06.12.2003 року, копії витягу про реєстрацію права власності видно, що спадкоємцем майна ОСОБА_4, який помер 15 грудня 1998 року, зокрема житлового будинку № 92, що по вул. Головна в с. Градівка Городоцького району Львівської області з господарськими і надвірними спорудами була його дружина ОСОБА_6 (а.с. 46, 47).

Як вбачається з договору дарування ВМО № 608445, витягу про реєстрацію в Державному реєстрі право чинів, 11.11.2009 року ОСОБА_6 будинок № 92 заг. площею 128,4 м.кв., що по вул. Головна в с. Градівка Городоцького району Львівської області подарувала відповідачці ОСОБА_3, а 27.11.2009 року остання зареєструвала за собою право власності на нього (а. с. 8, 9, 49, 50).

З довідки № 466 Градівської сільської ради видно, що станом на 29.03.2012 року ОСОБА_2 проживав без реєстрації в будинку № 92 на вул. Головна в с. Градівка Городоцького район Львівської області - належному ОСОБА_3 (а. с. 26).

Із довідки Градівської сільської ради № 488 від 20.05.2002 року, копії витягу погосподарської книги убачається, що ОСОБА_2 у період 1986-1990 р.р. значився як голова двору - особовий рахунок № 262 (а. с. 7, 15).

Згідно із актом обстеження від 11.10.2002 року комісії Градівської сільської ради, ОСОБА_2 в період з 1986 року по 1995 рік був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 41).

З пояснень в суді позивача, копії довідки Градівської сільської ради № 04 від січня 2004 року видно, що ОСОБА_2 із заявою про виділення йому земельної ділянки під будівництво нового житлового будинку, узаконення самовільного будівництва - до сільської ради не звертався, про що також в суді ствердив свідок ОСОБА_7 (а. с. 68).

Із пояснень в суді відповідачки, оглянутих матеріалів цивільної справи № 2-1512/03 р. за позовом ОСОБА_2 убачається, що спірне будинковолодіння станом на листопад 1977 року відносилось до робітничого двору, належало ОСОБА_4, який у 1989 році оформив право власності на себе, яке не скасовувалось і не змінювалось.

Як вбачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 2-1512/03 р., ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2004 року залишено без змін рішення Городоцького районного суду від 23 грудня 2003 року, яким у позові ОСОБА_2 до Городоцької районної державної адміністрації, Градівської сільської ради, Самбірського МБТІ, третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок № 92 на вул. Головна в с. Градівка Городоцького району Львівської області, виданого ОСОБА_4 - відмовлено.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у цивільних справа Верховного Суду України, касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення районного суду від 23.12.2003 року та ухвалу апеляційного суду від 05.04.2004 року - залишено без задоволення.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відмовляючи в позові, районний суд дійшов висновку, власником будинку № 92 по вул. Головна с. Градівка Городоцького району Львівської області з 1989 року був ОСОБА_4, а після його смерті будинок успадкувала дружина ОСОБА_6, яка в листопаді 2009 року подарувала його відповідачці ОСОБА_3, цей будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, тому немає підстав визнавати його обєктом спільної сумісної власності подружжя та право власності на 1/2 його частину, як про це просить ОСОБА_2 Покликання позивача на записи в погосподарських книгах, де він значиться як голова двору, не свідчать про зміну власника будинковолодіння, як і замовлення ним проекту газифікації будинку у 1994 році чи сплата страхових платежів за окремі роки. Крім цього, ОСОБА_2 за час проживання з 1979 року у спірному будинку, питання про визнання його власником чи забудівником цього будинку - не ставив, земельна ділянка для будівництва йому не відводилась, а його покликання на придбання будівельних матеріалів не є тотожним праву власності на будинок.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, як підставами для відмови у позові ОСОБА_2, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до чинного на час спорудження будинку законодавства про власність та земельного законодавства індивідуальне житлове будівництво здійснюється з метою забезпечення жилою площею тих громадян і членів їх сім'ї, яким у встановленому порядку відведено земельну ділянку для будівництва будинку. Участь інших осіб або родичів у будівництві будинку не є підставою для визнання за ними права власності на частку спорудженого будинку. Ці особи вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно. В окремих випадках за цими особами може бути визнано право власності на частку будинку, якщо між цими особами та забудовником було укладено угоду про створення спільної власності на жилий будинок і саме з цією метою вони своєю працею та коштами брали участь у спорудженні будинку. Як доведено в суді, такої угоди між батьками відповідачки та сторонами по справі не укладалось.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та правильність рішення районного суду не спростовують.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 05 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

ОСОБА_8