АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2013 року м. Дніпропетровськ

12 грудня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особа - Друга дніпродзержинська державна нотаріальна контора, Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, Обласне комунальне підприємство "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації", про визнання недійсними договору дарування, договору купівлі-продажу, визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2011 року ОСОБА_9 звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що 14.06.1996 р. у письмовій нотаріальній формі було укладено договір дарування, згідно якого вона подарувала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1. Дана угода була укладена в наслідок помилки; їй, позивачці, не було розяснено сутність договору та наслідки його укладання; при укладенні спірного договору вона мала на меті складання заповіту; з ОСОБА_7 була попередня домовленість про те, що вказана квартира перейде в його власність після її смерті. В 2010 році їй стало відомо, що ОСОБА_7 продав її квартиру ОСОБА_10 Позивачка просила суд визнати договір дарування та договір купівлі-продажу квартири недійсними. Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.10.2011 р. провадження у справі було закрите у звязку зі смертю ОСОБА_9 Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.03.2012 р. скасована ухвала Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.10.2011 р. про закриття провадження, а справа направлена на новий судовий розгляд у з тим, що спірні правовідносини допускають правонаступництво. В заяві від 08.10.2012 р. правонаступник ОСОБА_9 - ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним договір дарування на підставі того, що він був укладений під впливом обману ОСОБА_9 з боку ОСОБА_7, оскільки ОСОБА_9 вважала, що підписує договір довічного утримання, а не дарування квартири; просила суд визнати недійсними договори дарування від 14.06.1996 р. і купівлі-продажу від 21.09.2005 р. та визнати за ОСОБА_9 право власності на квартиру АДРЕСА_1, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 червня 2013 року, у якому виправлено описку ухвалою того ж суду від 15.10.2013 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності від 09.06.1993 року, виданого житлово-комунальним відділом Баглійського коксохімічного заводу м. Дніпродзержинська.

14.06.1996 р. у письмовій нотаріальній формі було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_7 вказану вище квартиру (а.с. 136).

21.09.2005 р. у письмовій нотаріальній формі укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_1.

21.09.2011 року ОСОБА_9 Євсеєвна померла, що підтверджується копією відповідного свідоцтва на а. с. 37.

Місцевим судом також встановлено, що ОСОБА_9 була зареєстрована і постійно проживала по час смерті у вказаній вище квартирі (а. с. 100).

ОСОБА_9 обслуговувалась БТСОТ на дому з 01.04.1996 року по день смерті на підставі її особистої заяви і висновку медичної установи.

ОСОБА_6 є онукою ОСОБА_9, що стверджується копіями відповідних свідоцтв про народження та про шлюб на а.с. 48 50.

Виходячи зі змісту Прикінцевих та перехідних положень діючого Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, до спірних правовідносин з приводу визнання недійсним вказаного вище договору дарування нерухомого майна від 14.06.1996 року підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України від 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями.

Умови недійсності угоди передбачені ст.ст. 45 58 ЦК України від 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями.

Згідно ст. 56 ЦК України від 1963 року, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до ст. 57 ЦК України від 1963 року, угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом обману.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Виходячи з викладеного, надавши належної детальної оцінки представленим письмовим доказам, показам свідків у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність і безпідставність позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування від 14.06.1996 р., заявленої на підставі ст. ст. 56, 57 ЦК України від 1963 року, та правомірно відмовив у задоволенні позову у зазначеній частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що після укладення договору дарування ОСОБА_9 продовжувала проживати у спірному житловому приміщенні, сплачувати комунальні послуги не спростовують правильність висновків місцевого суду про відсутність підстав для визнання зазначеної угоди недійсною; суд приймає до уваги покази відповідача щодо наявності між сторонами усної домовленості про користування ОСОБА_9 спірною квартирою.

Колегія наголошує, що суду не представлені докази наявності у померлої позивачки ОСОБА_9 Євсеєвни права власності на квартиру АДРЕСА_1, оскільки, згідно свідоцтва про право власності від 09.06.1993 року, спірне нерухоме майно належало ОСОБА_9; вказані розбіжності у написанні по-батькові померлої особи на час розгляду справи не усунуті.

Крім того, відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 21.09.2005 р.; позивачка не є стороною зазначеної угоди; недобросовісність відповідача ОСОБА_8 не доведена.

Правові підстави для визнання за померлою ОСОБА_9 права власності на спірну квартиру також відсутні, а позов про визнання права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_6, в порядку спадкування, не заявлено (а.с. 143 146).

Приймаючи до уваги, що позов подано до суду у липні 2011 року, колегія зауважує, що трирічний строк позовної давності порушено більше ніж на десять років; наявність поважних причин пропуску строку позовної давності не доведено.

Враховуючи викладене, колегія дійшла висновку, що місцевий суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, яке підлягає залишенню без змін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 червня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Головуючий

Судді