Провадження №2/202/752/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 квітня 2013 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Фісун К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 акціонерного товариства АКЦЕНТ-БАНК, ОСОБА_2 про звернення стягнення, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК про захист прав споживачів , визнання кредитного договору № DNK0AK88360415 від 03.07.2007 року недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач у лютому 2012 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 акціонерного товариства АКЦЕНТ-БАНК, ОСОБА_2 про звернення стягнення, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно кредитного договору № DNК0АК88360415 від 03.07.2007 року відповідачка ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 163614,00 грн., зі сплатою за користування ним 14,04 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.07.2014 р., проте в порушення умов договору свої зобовязання належним чином не виконувала, заборгованість за кредитним договором станом на 20.02.2012 року становить - 83536,84 грн., що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідачки ОСОБА_2, що випливають зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем договору застави рухомого майна від 03.07.2007 р., згідно до якого остання надала в заставу Банку автомобіль MITSUBSHI модель: L 200, рік випуску 2007, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі: MMBJNKB407D103998, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вимоги до відповідачки ОСОБА_2, що випливають зі згаданого кредитного договору, були забезпечені і шляхом укладання з відповідачем ПАТ А-Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, у звязку з чим він є солідарним відповідачем за предявленим до стягнення боргом. З урахуванням викладеного просив суд: здійснити вилучення предмету застави та передачі його у заклад (володіння) ОСОБА_1 Акціонерному Товариству ОСОБА_3 Приватбанк (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ), а саме : автомобіль MITSUBSHI модель: L 200, рік випуску 2007, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі: MMBJNKB407D103998, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2В; в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № DNК0АК88360415 від 03.07.2007 року у розмірі 83536 грн. 84 коп.; - звернути стягнення на предмет застави автомобіль: MITSUBSHI модель: L 200, рік випуску 2007, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі: MMBJNKB407D103998, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного автомобіля ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ ОСОБА_3 ПРИВАТБАНК (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ ПРИВАТБАНК всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Також просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 акціонерного товариства Акцент-Банк, ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 10 000,00 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 березня 2012 року позовна заява ОСОБА_1 акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 акціонерного товариства АКЦЕНТ-БАНК, ОСОБА_2 про звернення стягнення була задоволена.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2012 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.03.2011 року за позовною заявою ОСОБА_1 акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 акціонерного товариства АКЦЕНТ-БАНК, ОСОБА_2 про звернення стягнення скасовано.

При новому розгляді справи відповідач ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ ПриватБанк про захист прав споживача, та визнання кредитного договору DNK0АК88360415 від 03.07.2007 року недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що 03.07.2007 року між ПриватБанком в особі уповноваженого Кіровського відділення Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ КБ ПриватБанк (правонаступник ПАТ КБ ПриватБанк) ОСОБА_4 з одної сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони було укладено кредитний договір DNK0АК88360415 від 03.07.2007 року, згідно якого ПАТ КБ ПриватБанк надає позичальнику кредит в розмірі 163614,00 гривень на наступні цілі: на купівлю автомобіля 100000 грн., винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1000,00 грн., на сплату страхових платежів 58580,00 грн., для сплати реєстрації предмету застави 34,00 грн., зі сплатою за користування кредитом 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості, 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 строком до 03.07.2014 року ( п.7 Договору) . Готівкою нею було отримано 100000 грн. Вважає, що при підписанні Договору, ПАТ КБ ПриватБанк було порушено її законні права, як позичальника. Кредитний договір DNK0АК88360415 від 03.07.2007 року за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України та навмисно ОСОБА_3 ввів її в оману. Також ПАТ КБ ПриватБанк була не виконана переддоговірна робота з позичальником, а саме ОСОБА_3 не повідомив її як позичальника, у письмовій формі про кредитні умови, чим порушив: преамбулу, п.2 ст.11, ч.1,2,4,5 ст.18, п.2 ч.2 ст.19, ст.21 Закону України Про захист прав споживачів; Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені Постановою НБУ від 10.05.2007 року №168; п.1 ст.230, ст.632 ЦК України; лист НБУ №40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року; пункт 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів, а тому такий правочин повинен бути визнаний судом недійсним.

Вказала, що оспорюваний правочин є договором приєднання, умови якого розробляє кредитодавець самостійно та пропонує позичальнику укласти його на цих умовах. У звязку з чим, у неї була відсутня можливість для рівноправного обговорення умов кредитного договору. Договір містить умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. При отриманні кредитних коштів вона цілком довіряла кредитодавцю, як високопрофесійному сучасному банку та не мала сумнівів щодо професійної кваліфікації кредитних фахівців ПАТ КБ ПриватБанк. Однак існує істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача послуг. Вказала, що існує невідповідність мінімального щомісячного розміру платежу процентній ставці по договору. Так у додатку №1 до оспорюваного кредитного договору передбачена сума необхідного мінімального щомісячного розміру платежу у розмірі 2206,53 грн. В той же час, пунктом 7.1 Договору визначена умова, що є істотною для даного виду договорів відсоткова ставка за користування кредитом, яка становить 1,17% процентів річних на місяць. Тобто 14,04 % на рік. Нараховування відсотків здійснюється за фактичну кількість днів на заборгованість. Виходячи із даних умов, було зроблено розрахунок сум платежів, що включають погашення тіла кредиту та сплату відсотків, на підставі чого, було розроблено дійсний мінімально необхідний платіж, який становить 1925,00 грн. Таким чином, кожного місяця вона переплачує банку 281,53 грн. Виходячи з розміру мінімально необхідного платежу, який диктує ОСОБА_3 та їх кількості, дійсна процентна ставка за користування кредитом становить 20,1%, що є більшою ніж встановлено п.7.1 Договору. Вважає, що ОСОБА_3 свідомо, заради отримання додаткової, неправомірної вигоди в Договорі конкретно вказує відсоткову ставку 14,04%, а при визначені мінімально необхідного місячного платежу, вуалює більший відсоток 20,1%, зобовязуючи позичальника сплачувати щомісячно весь термін кредитування платежі в розмірі значно більшому ніж передбачено Договором. Завищення мінімально необхідного платежу призвело до необґрунтованого завищення ціни кредитних послуг на суму 24430,05 грн. Отже банк навмисно ввів її в оману. Просила суд: визнати недійсним кредитний договір DNK0АК88360415 від 03.07.2007 року укладений між ПриватБанком в особі уповноваженого Кіровського відділення Дніпропетровського регіонального управління ЗАТ КБ ПриватБанк ( правонаступник ПАТ КБ ПриватБанк ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_2 з іншого боку.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в задоволені зустрічної позовної заяви просив суд відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Просили суд в позові відмовити та просив суд задовольнити зустрічну позовну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства АКЦЕНТ-БАНК в судове засідання не зявився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Про причину неявки суд не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_2 та її представника, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги за основним позовом такими, що не підлягають задоволенню, та позовні вимоги за зустрічним позовом також не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.07.2007 року між Закритим акціонерним товариством ОСОБА_3 ПриватБанк ( правонаступник Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 банк ПриватБанк) та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DNK0АК88360415 від 03.07.2007 року , відповідно до якого ОСОБА_3 зобовязався надати позичальникові ОСОБА_2 кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 03 липня 2007 року по 02 липня 2014 р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 163614,00 грн. на наступні цілі: купівлі автомобіля у розмірі 100000 грн., а також в розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2, а також винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1000 грн. у момент надання даного кредиту та у розмірі 58580,00 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбаченого п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Факт отримання кредитних коштів для придбання автомобіля в розмірі 100000 грн. позичальником не оспорювався.

Відповідно до п.7.1 щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти ( щомісячний платіж) у сумі 2206,53 гривень для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

В забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором, 03.07.2007 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений Договір застави рухомого майна - автомобіля MITSUBSHI модель: L 200, рік випуску 2007, тип ТЗ: Легковий універсал, № кузова/шасі: MMBJNKB407D103998, реєстраційний номер НОМЕР_1. Відповідно до договору застави Заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконавця будь якого із зобовязань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані.

Крім того зобовязання Позичальника, що випливали зі згаданого договору, були забезпечені порукою у розмірі 10000 грн., шляхом укладання з відповідачем ПАТ А-Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ( а.с.6).

Обґрунтовуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 вказала про допущення чисельних порушень норм чинного законодавства та її прав, як споживача кредитної лінії, при підписанні кредитного договору з боку ПАТ КБ Приватбанк. Так вважає, що були порушені її права споживача згідно з Законом України Про захист прав споживачів: не виконання передоговірної роботи з позичальником; не надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту; не надання детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладання кредитного договору; включення у договір несправедливих умов; не відповідність процентної ставки.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України) .

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначити зміст договору, який вони укладають і формують його конкретні умови.

Зміст договору становлять умови ( пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч.1 ст.628 ЦК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнано недійсним (оспорюваний правочин) .

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон повязує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину, свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним.

Не можуть бути підставою для визнання недійсним договору посилання на порушення банком прав позивача за зустрічним позовом, передбачених Законом України Про захист прав споживачів щодо ненадання письмової інформації про кредитодавця і умови кредитування, відсутності можливості для рівноправного обговорення умов кредитного договору, дисбалансу договірних відносин, що наряду з іншим призвело до обману зі сторони ПАТ КБ ПриватБанк, оскільки в судовому засіданні встановлено, що така інформація позичальнику надавалася , сторони при укладанні спірних договорів погодили між собою всі істотні умови, а банк, у свою чергу, виконав всі взяті на себе зобовязання. Умови кредитування досить різноманітні. Вибір умов кредитування залежить від бажання самого позичальника , який ознайомившись з ними, сам визначає строк кредитування ( із запропонованих), розмір та валюту кредиту ( у відповідній письмовій заяві). Отже ОСОБА_2 мала можливість приймати участь у визначені умов договору і в разі якщо умови кредитування, не підходили вона мала можливість укласти кредитний договір з іншим банком або фінансовою установою. Також представник банку вказав, що повна інформація, щодо умов кредитування є загальнодоступною та є в кожному відділенні ПАТ КБ ПриватБанк , а також в мережі Internet , також зазначену інформацію можна отримати зателефонувавши до довідкового центру Банку за номером телефону, який теж міститься на сайті Банку, працює цілодобово та є безоплатним.

Згідно до ч.2 ст.1056 ЦК України позичальник мав можливість відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це ОСОБА_3. Окрім того, відповідно до п.6 ст.14 Закону України Про захист прав споживачів у позичальника існувала можливість в 14-денний термін відмовитись від кредиту, проте цим правом він не скористався.

Щодо невідповідності мінімального щомісячного розміру платежу процентній ставці за договором. То, як вбачається із п.7.1 щомісячний платіж становить 2206,53 гривень для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Отже в судовому засіданні встановлено, що спірний кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства, суд не вбачає суперечності кредитних відносин за спірним договором звичайним умовам кредитування та сучасній діловій практиці та обману зі сторони банку, щодо умов кредитування та з огляду на обставини справи підстав визнання кредитної угоди недійсною, виходячи із викладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 в повному обсязі.

Як вказав представник позивача у звязку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору № DNK0АК88360415 від 03.07.2007 року заборгованість за ним станом на 20.02.2012 р. склала 83536,84 грн., в тому числі 72921,25 грн. заборгованість за кредитом; 9198,78 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 609,60 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 807,21 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Згідно ст. 1054 ЦК України, обовязком Позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 19 Закону України Про заставу, за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Відповідно до ст.20 Закону України Про заставу, заставодержатель має право з метою задоволення своїх вимог, звернути стягнення на предмет застави, якщо в момент настання термінів виконання зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень обтяжував, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобовязаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Оскільки позивачем не надано до суду відомостей щодо реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, позовні вимоги позивачем на неодноразові вимоги суду уточнені не були, лише надано розрахунок заборгованості з якого вбачається що заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором станом на 29.01.2013 року становить 130327,01 грн., однак як вбачається із висновку незалежної Аудиторської фірми Товариство з обмеженою відповідальністю Аудиторська фірма АУДИТ- Дніпроконсульт позичальником ОСОБА_2 на погашення кредитних коштів і відсотків за користування кредитом перерахована сума в розмірі 164868,99 грн. на виконання умов договору позичальником систематично перераховувалися грошові кошти на погашення взятих зобовязань, інформації щодо загальної суми перерахованих ОСОБА_2 коштів ПАТ КБ ПриватБанк суду не надав, тому виходячи із вищевикладеного позовні вимоги ПАТ КБ Приватбанк щодо звернення на предмет застави не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позовні вимоги в частині стягнення солідарно із відповідачів 10 000 грн. також задоволенню не підлягають, оскільки регулюються іншими нормами права та не можуть розглядатись з даним предметом позову.

Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп.

Керуючись: Постановою Кабінет Міністрів України від 25.01.2012 року № 54, Закону України Про заставу ст. ст.13,16, 203,204,215,216,230,236, 530, 553, 554,559,610, 625,638,1050, 1054 ЦК України, ст.ст.3,7 11,15,27, 30, 60, 61, 84,85, 88, 212-215 ЦПК України , суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 акціонерному товариству комерційний банк ПРИВАТБАНК - відмовити.

В задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Слюсар