Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 вересня 2013 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 22 липня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та пені,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що за рішенням Берегівського районного суду від 08.08.2011 року на її користь з ОСОБА_3 присуджено стягувати аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для кожної дитини щомісячно.

Відповідач ухилявся від сплати аліментів на дітей, що призвело до виникнення заборгованості.

Однак вона не згодна із розміром заборгованості, яку зробив державний виконавець, оскільки він виходив тільки із заробітку відповідача, не враховуючи обовязок сплачувати аліменти у розмірі не менш як 30% від прожиткового мінімуму.

Крім того, оскільки в ОСОБА_3 наявна заборгованість по аліментам, то вона має право на стягнення неустойки у розмірі та в порядку, передбаченому ст. 196 СК України.

За таких обставин просила суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 заборгованість по аліментам у розмірі 4940,10 грн. та неустойку у розмірі 13 475,54 грн.

В подальшому, позивачка декілька разів збільшувала позовні вимоги і остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість по аліментам у розмірі 6192,91 грн. та неустойку у розмірі 31 788,72 грн.

В свою чергу ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 зменшення розміру аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та пені.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що загальний розмір аліментів, які стягують з нього значно перевищує половину його заробітної плати, що ставить його у скрутне становище, оскільки він на даний час хворіє і потребує постійного лікування.

За таких обставин просив суд, враховуючи його майновий стан та стан здоровя, зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на утримання двох дітей з 1/2 частки від усіх видів доходу на аліменти у твердій грошовій сумі по 363 грн. на кожну дитину, а також звільнити його від сплати заборгованості по аліментам та пені.

Рішенням Берегівського районного суду від 22.07.2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 6192,91 грн. та пеню в сумі 15 000 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд, задовольняючи первісний позов, стягнув заборгованість по аліментах, яка вже визначена рішенням Берегівського районного суду від 08.08.2011 року, фактично стягнувши дану суму двічі. Суд в порушення приписів ст. 195 СК України не обчислив розмір заборгованості, а провів її стягнення. Крім того, суд не дав оцінку тому, що виконавчий лист предявлено лише 23.05.2012 року і жодних поважних причин непредявлення виконавчого листа до виконання позивачкою не надано. Крім того, він на даний час хворіє на туберкульоз, що є тяжким захворюванням. Вважає, що наявні всі підстави для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам. Також суд не дав оцінку тому, що ще до подання позовної заяви ним до бухгалтерії підприємства була подана заява, якою він просив стягувати з нього 90% заробітної плати для погашення заборгованості по аліментам.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 частково, суд першої інстанції виходив з того, що розмір заборгованості по аліментам визначений неправильно і він повинен стягуватися з відповідача. Також суд вважав, що наявні підстави для стягнення неустойки за час прострочення сплати аліментів. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що ОСОБА_3 не довів належними доказами ті обставини, на які він посилався, а саме щодо свого матеріального стану та стану здоровя.

Однак з даним висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тобто вибір предмету та підстав позову є виключним диспозитивним правом позивача і суд не може з власної ініціативи змінювати предмет чи підставу предявлених позивачем вимог.

В даному випадку однією з позовних вимог, яку предявила ОСОБА_3, є стягнення заборгованості по аліментам.

Згідно ч.4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

Даною нормою встановлено, що у разі спору щодо розміру заборгованості по аліментах такий розмір лише визначається судом, а не стягується.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам на вказане не звернув увагу, чим фактично допустив подвійне стягнення, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України.

Таким чином, оскільки позивачка предявила позовну вимогу саме про стягнення заборгованості по аліментам, а не про визначення її розміру, і в порядку ст. 33 ЦПК України, не змінювала предмет позову, то вказана позовна вимога не може бути задоволена.

Також колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення неустойки за час прострочення сплати аліментів зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Таким чином, передбачена ст. 196 Сімейного кодексу України відповідальність у виді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Згідно положень Сімейного кодексу України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст. 196 Сімейного кодексу України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

Це пов'язано з тим, що відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а за положеннями ч. 2 ст. 550 Цивільного кодексу України відсотки на неустойку (як повторна пеня) не нараховується. У зв'язку з цим сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певну суму заборгованості. При цьому пеня нараховується не з часу фактичного ухилення від утримання і не з часу подання позовної заяви про стягнення аліментів чи з часу набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, а з часу невиконання рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист, виданий на підставі рішення Берегівського районного суду від 08.08.2011 року, позивачка ОСОБА_3 предявила лише 23.05.2012 року.

За таких обставин, відсутні підстави стягувати неустойку за прострочення сплати аліментів нараховану до 23.05.2012 року, оскільки відсутня вина ОСОБА_3 щодо невиконання рішення суду про стягнення аліментів.

Що стосується періоду після 23.05.2012 року, то слід зазначити, що 10.05.2012 року ОСОБА_3 подав заяву на імя директора філії «Береговодержспецлісгосп», де він працює водієм, в якій просив перераховувати 90% від його заробітної плати в рахунок погашення аліментів на користь ОСОБА_3 (а.с.168). З довідки про доходи ОСОБА_3 вбачається, що після цього бухгалтерією підприємства в якому він працює, з його заробітної плати почали відраховувати аліменти (а.с.132). Таким чином, в період після 23.05.2012 року виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 аліментів здійснювалося вищезазначеним підприємством, а тому та обставина, що розмір сплачених аліментів є меншим ніж це визначено рішенням суду не може ставитися у вину ОСОБА_3 Тобто, відсутні підстави стягувати з ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів і за період після 23.05.2012 року.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки задоволенню не підлягає, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Вирішуючи питання щодо зустрічного позову ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та пені колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 починаючи з 03.12.2012 року знаходився на стаціонарному лікуванні терапевтичному відділенні ОКТМО «Фтизіатрія» з діагнозом інфільтративний туберкульоз верхньої частини правої легені з відсівом в ліву, ускладнений туберкульозом гортані, з приблизним терміном лікування 4 місяці (а.с.69).

Тобто, в ОСОБА_3 дійсно наявна хвороба, яка відноситься до важких, що може бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Однак, одним із принципів сімейного законодавства є врахування перш за все інтересів дитини.

Рішенням Берегівського районного суду від 08.08.2011 року вирішено стягувати з ОСОБА_3 аліменти на двох дітей у розмірі 1/2 частки від його доходів, тобто 1/4 частки на одну дитину.

Враховуючи, що позивач отримує заробітну плату близько мінімальної, колегія суддів вважає, що зменшення розміру аліментів у даному випадку не відповідатиме інтересам дітей та принципу справедливості, а тому в задоволенні даної позовної вимоги ОСОБА_3 слід відмовити.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непредявлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти.

Як вбачається з матеріалів справи виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 аліментів виданий 19.08.2011 року, а предявлений позивачкою до виконання лише 23.05.2012 року.

ОСОБА_3 в обґрунтування поважності причин непредявлення виконавчого листа до виконання відразу посилається на те, що ОСОБА_3 погрожував їй розправою, якщо вона предявить виконавчий лист до виконання і одночасно заявляв, що сам добровільно буде сплачувати аліменти. При цьому погрози вона сприймала як реально, так як він неодноразово бив її.

Однак, обставини на які посилається ОСОБА_3 щодо здійснення ОСОБА_3 погроз стосовно неї не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи. Зокрема акт судово-медичного обстеження виданий 13.05.2011 року (а.с.133, 134), тобто ще до ухвалення Берегівським судом рішення про стягнення аліментів, а тому обставини вказані в даному акті не мають жодного відношення до предявлення виконавчого листа. Також не підтверджує факт здійснення погроз чи побиття ОСОБА_3 постанова Берегівського районного суду від 13.12.2011 року, оскільки даною постановою провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст. 173 КУпАП закрито у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, відповідачка за зустрічним позовом не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про поважність непредявлення нею виконавчого листа до виконання за період з 19.08.2011 року по 22.05.2012 року, що є підставою для звільнення ОСОБА_3 від сплати заборгованості по аліментам за вказаний період.

Крім того, як уже було вищезазначено ОСОБА_3 з 03.12.2012 року перебував на лікуванні з діагнозом туберкульоз, що є важкою хворобою. При цьому період лікування повністю охоплюється вищевказаним періодом непредявлення виконавчого листа до виконання.

З врахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що наявні підстави для звільнення ОСОБА_3 від сплати заборгованості по аліментам за період з 19.08.2011 року по 22.05.2012 року.

Що стосується позовної вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 про звільнення від сплати неустойки, то колегія судів констатує наступне.

По-перше, як уже було вищезазначено відсутні підстави для стягнення з нього такої неустойки, а тому відповідно вона й не може бути зменшена. А по-друге, чинним сімейним законодавством взагалі не передбачена можливість звільнення від сплати такої неустойки. Так, ст. 197 СК України передбачена можливість звільнення від сплати заборгованості по аліментам, а не неустойки. А ст. 196 СК України передбачена можливість лише зменшення розміру неустойки, а не звільнення від сплати такої. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про звільнення від сплати неустойки.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам та пені і часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та пені.

Керуючись ст. 195-197 СК України, ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду від 22 липня 2013 року скасувати та ухвалити по дані справі нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам та неустойки відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та пені задовольнити частково.

Звільнити ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментам за виконавчим листом №2-528/2011 від 08.08.2011 року за період з 19 серпня 2011 року по 22 травня 2012 року.

В задоволенні решти позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді