Справа № 1411/2384/12
Провадження № 2/477/34/13
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2013 року

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді Саукової А.А.,

при секретарі Лишко А.С., Федоровській Л.А.,

за участю позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1, представника ОСОБА_2,

відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та по зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною,

В С Т А Н О В И В:

3 липня 2012 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачки ОСОБА_3 борг в сумі 5400 грн., пеню в сумі 1620 грн. та понесений судовий збір. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачки борг в сумі 5400 грн., пеню в сумі 4320 грн., а також понесений судовий збір.

17 вересня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просила визнати недійсним договір позики, укладений 19 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_1

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги, зустрічний позов ОСОБА_3 не визнав та пояснив, що ОСОБА_3 взяла у нього в борг гроші в сумі 5400 грн., двома сумами, у звязку з хворобою матері та смертю тітки, про що написала розписку 12 лютого 2012 року, та зобовязалась повернути борг на протязі місяця, а у випадку затримки повернення боргу, зобовязалася виплатити пеню в розмірі 10% від суми займу за кожний календарний місяць прострочення боргу, що підтверджується розпискою. В якості застави ОСОБА_3 залишила йому свій паспорт. Прийняті на себе грошові зобовязання відповідач не виконала. Між ними було досягнуто згоди про повернення грошей через оформлення кредиту на ОСОБА_3, де він був би поручителем, але згодом ОСОБА_3 не захотіла оформлювати кредит та відмовилась повертати гроші. Неодноразові нагадування про необхідність повернення боргу ОСОБА_3 ігнорує. ОСОБА_3 працювала продавцем в кіоску, що належить йому як приватному підприємцю, розташованому на перехресті пр. Жовтневого та вул. Південної в м. Миколаєві. Твердження ОСОБА_3 про те, що він змусив її написати розписку не відповідає дійсності.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала уточнені позовні вимоги в повному обсязі і просила їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 підтримала свій зустрічний позов, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та пояснила, що з жовтня 2011 року по лютий 2012 року вона не офіційно була допущена приватним підприємцем ОСОБА_1 до виконання обовязків продавця кіоску, розташованому на перехресті пр. Жовтневого та вул. Південної в м. Миколаєві. Так як ОСОБА_1 та інші особи мали доступ до продукції, якою вона торгувала, вона не могла контролювати товарообіг, в звязку з чим накопичувалася недостача. Починаючи з січня 2012 року ОСОБА_1 почав предявляти до неї вимоги по сплаті вказаної недостачі. 19 лютого 2012 року ОСОБА_1, не передаючи їй грошей, змусив написати розписку про позику коштів в сумі 5400 грн. та вилучив у неї паспорт. Під час написання нею розписки свідків не було. Згодом ОСОБА_1 став погрожувати їй та її сімї. Вона зверталась до правоохоронних органів з цього приводу. Вона, дійсно, позичала 800грн. під час хвороби матері, які були вираховані в неї з заробітної плати. Також вона була згодна оформити кредит та віддати ОСОБА_1 гроші, але потім вирішила не повертати гроші, так як їх не брала.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 підтримав зустрічну позовну заяву в повному обсязі і просив її задовольнити. У задоволенні позову ОСОБА_1 просив відмовити.

Дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до розписки від 12 лютого 2012 року ОСОБА_3 взяла у ОСОБА_1 у борг 5400 грн., який зобовязувалася повернути до 12 березня 2012 року, та зобовязалася виплатити 10% від суми займу за кожний календарний місяць у випадку прострочення боргу.

З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 1 червня 2012 року, вбачається, що органами дізнання проводилися перевірки фактів, викладених у заяві ОСОБА_3 від 31 травня 2012 року, в якій вона просила прийняти міри до ОСОБА_1, який не повертає їй паспорт та вимагає гроші в сумі 5000 грн. За результатами перевірки в порушені кримінальної справи на підставі ст.6 п.2 КПК України відмовлено.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 суду пояснили, що були присутніми при написанні ОСОБА_3 розписки про те, що вона взяла у ОСОБА_1 борг. Ніякого тиску на неї ОСОБА_1 не оказував. ОСОБА_3 сама запропонувала написати розписку в підтвердження того, що поверне гроші, з цією метою вона їздила додому за паспортом.

З пояснень свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які є відповідно сестрою та матірю ОСОБА_3, вбачається, що в березні 2012 року ОСОБА_1 приїжджав до ОСОБА_8 та повідомив, що ОСОБА_3 розтратила 5400 грн. та погрожував їй і онуці. ОСОБА_1 також по телефону розмовляв з ОСОБА_7 та вимагав віддати гроші, які йому заборгувала ОСОБА_3 через недостачу. В травні 2012 року він також намагався заставити її взяти кредит в банку. ОСОБА_3 зверталася до Ленінського РВ ММУ м. Миколаєва з заявою про вимагання грошей.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що ОСОБА_3 знає, так як вони разом працювали в ПП Еліка. Потім вона працювала продавцем в кіоску у ОСОБА_1 Їй відомо, що у ОСОБА_3 була недостача. Ніхто, крім неї, не міг взяти товар з кіоску, оскільки ОСОБА_3ВУ. одразу стала закривати кіоск на свій замок і ключ був тільки у неї.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема, з дії та вчинків осіб.

Положення ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України передбачають, що за договором позики (який укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.ст. 204 та 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно ст.1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно ст.230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (підстави звільнення від доказування). Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність доказів того, що грошові кошти в сумі 5400 грн. не були одержані ОСОБА_3 та написання нею розписки під впливом насильства. Крім того, ОСОБА_3 просить визнати договір позики недійсним, укладений 19 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_1, а розписка про отримання нею боргу в сумі 5400 грн. датована 12.02.2012р. Таким чином, не вбачається підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та визнання договору позики недійсним. Постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 1 червня 2012 року, на яку посилається ОСОБА_3, не може вважатися доказом, оскільки вона складена не за наслідком або на підтвердження укладеного між сторонами договору позики, а після проведення дослідчої перевірки з метою встановлення наявності або відсутності складу злочину. Крім того, як видно з зазначеної постанови, до правоохоронних органів ОСОБА_3 звернулась не одразу після написання розписки у лютому 2012 року, а лише в травні 2012 року, після предявлення ОСОБА_1 вимог про повернення грошей.

Відповідно ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Аналізуючи надані докази, виходячи з вимог ст.ст. 1046-1049 Цивільного кодексу України, суд приходе до висновку, що ОСОБА_3, як позичальник, не виконала обовязку перед позикодавцем щодо повернення суми позики у встановлений договором термін, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з ст.88 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір по справі в розмірі 214 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 213, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 5400 (пять тисяч чотириста) грн. та пені в сумі 4320 (чотири тисячі триста двадцять) грн., а всього на суму 9720 (девять тисяч сімсот двадцять) грн., а також судовий збір в сумі 214 грн. 60 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через Жовтневий районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя А.А.Саукова