АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц-774/69/13 Головуючий у першій інстанції: Щербина-Почтовик І.В.
Категорія: 27 Суддя-доповідач: Красвітна Т.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів: Макарова М.О., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, акціонерного комерційного інноваційного банку "УкрСиббанк"про визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2012 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилалася на те, що 23.11.2006 року між нею та відповідачем було укладено договір спільного проживання та ведення спільного господарства, яким, зокрема, передбачено, що спільною сумісною власністю сторін договору є майно, набуте нею, ним до укладення даного договору та майно, набуте нею, ним після укладення цього договору, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Однак, як зазначила позивачка, нещодавно їй стало відомо що відповідач ОСОБА_4 25.04.2008 року уклав договір іпотеки з акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк"за яким передав в іпотеку банку домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1. У зв"язку з тим, що вона, позивачка, не надавала згоди на укладання договору іпотеки та передання в іпотеку вказаного спільного нерухомого майна, просила суд визнати недійсним зазначений договір іпотеки №0/0/3/2 від 25.04.20087 укладений між ОСОБА_4 та акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк".

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2012 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі представник позивачки посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між АКІБ "УкрСиббанк"та ОСОБА_4 були укладені кредитні договори, згідно яких останній отримав кредитні кошти у розмірі 512350,0 дол. США (генеральна угоди №0 від 25.04.2008 року), 322200,0 євро (індивідуальна угода №0 від 25.04.2008 року), 18027,0 грн. (договір про надання споживчого кредиту №0 від 25.04.2008 року).

В порядку забезпечення виконання умов вказаних кредитних договорів, 25.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк"та ОСОБА_4 у письмовій нотаріальній формі укладено договір іпотеки №0/0/3/2, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку домоволодіння розташоване по вулиці Белградській, 47-а в м. Дніпропетровську, яке є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2005 року, та земельну ділянку розташовану на вулиці Белградській, 47-а в м. Дніпропетровську, яка є власністю іпотекодавця на підставі державного акта на право власності на землю, що виданий на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2006 року.

У відповідності до пунктів 1.1.2, 1.4 договору щодо предмету іпотеки не існує жодних прав третіх осіб, предмет іпотеки жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом не перебуває, укладенням договору іпотеки не порушені права та/або інтереси третіх осіб, в тому числі дітей ( а.с. 7 - 9).

23.11.2006 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 у письмовій нотаріальній формі уклали договір спільного проживання та ведення спільного господарства, яким, зокрема, передбачено, що спільною сумісною власністю сторін договору є майно, набуте нею, ним до укладення даного договору та майно, набуте нею, ним після укладення цього договору, але за кошти, які належали їй, йому особисто ( а.с. 10).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Згідно з правилами ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Окремим видом застави є іпотека. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.ст. 4, 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року, з відповідними змінами та доповненнями, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, зокрема, - право власності на нерухоме майно. У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов правильного висновку, що даний позов, заявлений з підстав ст.ст. 8, 9, 65 СК України, ст.ст. 368, 369, 215 ЦК України, не підлягає задоволенню та ухвалив правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зважаючи на наявність договору від 23.11.2006 року про спільне проживання, суд дійшов висновку, що на момент укладення даного договору відповідач ОСОБА_4 і позивачка ОСОБА_3 не перебували в шлюбі між собою та мали певні домовленості.

Разом з тим, суду не представлені докази неперебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зареєстрованих шлюбах з іншими особами на час укладення оспорюваного договору іпотеки від 25.04.2008 року, що унеможливлює застосування до даних правовідносин вимог ст. 74 СК України та глави 8 Сімейного кодексу України у цілому.

Крім того, суду не надані докази набуття позивачкою права власності (спільної сумісної - за змістом позовної заяви) на домоволодіння та земельну ділянку по АДРЕСА_1, якими є відповідні правовстановлюючі документи та письмові докази державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно.

Договір про спільне проживання від 23.11.2006 року не є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності позивачки на зазначене вище нерухоме майно, а з позовними вимогами про визнання такого права позивачка до суду не звернулась.

У зв"язку з цим місцевим судом правомірно встановлено недоведеність та безпідставність твердження позивачки про порушення її права у зв"язку з укладенням відповідачем оспорюваного договору іпотеки від 25.04.2008 року, стороною якого позивачка не являється.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на правильне застосування районним судом вимог ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги, що, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга -без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2012 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді