АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2013 року. м. Дніпропетровськ.

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Глущенко Н.Г., Колодяжної Н.Є.,

при секретарі - Надтока А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2012 року за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 в якому просили суд : визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину житлового будинку, розташованого на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у м. Павлограді Дніпропетровської області.

В обґрунтування позиву зазначили що відповідачка бажала продати зазначену частину будинку, а позивачі вирішили купити цю частину будинку. В рахунок купівлі частини будинку ОСОБА_4 передав відповідачці 1000 доларів США , що є еквівалентом 8000 грн. 01.03.2011 року ОСОБА_4 знов на вимогу відповідачки передав в рахунок купівлі ще 7000 грн. 24.11.2011 року позивачами та відповідачкою був укладений попередній договір купівлі - продажу цієї частини житлового будинку. Договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №1-5381, де було зазначено, що відповідач отримала грошові кошти у розмірі 40000 грн. в рахунок оплати вартості цієї частини будинку. За домовленістю відповідачка зобов'язувалась у подальшому підготовити усі документи для оформлення права власності у нотаріальному порядку, в строк до 01.12.2012 року, але до теперішнього часу не виконує своїх зобов'язань.У зв'язку із ухиленням відповідача від оформлення документів на частину будинку, позивачі звернулися до суду.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2012 року задоволено позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду про визнання за позивачкою права власності на домоволодіння, посилаючись на те, що суд не врахував обставини у справі, а саме наявність у інших осіб права на вказаний будинок.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати із наступних підстав.

Приймаючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка є власницею ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 м. Павлограда, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого 24.03.2011 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, згідно якого їй належить ? частина вказаного домоволодіння. Та на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду від 08.06.2011 року за ОСОБА_5 визнано право власності на спадкове майно після смерті її матері - ОСОБА_6 на 1/4 частину цього будинку.

24.11.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений попередній договір згідно якого відповідачка зобов'язалася у строк не пізніше 01 грудня 2012 року продати ОСОБА_3 успадковану нею ? частину спірного будинку. На підтвердження намірів ОСОБА_3 передала, а відповідачка отримала 25000 грн. А в загальному відповідачкою було отримано від позивачів 40000 грн. що підтверджується її розпискою.

Цей факт не заперечувався відповідачкою.

Посилаючись на вимоги ч.2 ст.220, ч. 3 ст. 334 ЦК України суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивачів, та фактичне набуття ними права власності на спірне нерухоме майно, оскільки при отриманні коштів від позивачів, відповідачка зобов'язалась передати у власність позивачки належну їй ? частину спірного майна.

Врахувавши, що в судовому засіданні було встановлено фактичне укладення і часткове виконання договору купівлі - продажу ? частини житлового будинку, а також те, що фактично здійснена оплата обумовленої вартості та більше року, позивачі користуються частиною будинку, суд задовольнив позовні вимоги..

Але із висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені без врахування всіх обставин у справі та вимог законодавства.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 23.03.2011 року ОСОБА_2 є власником ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Павлограді, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 24.02.2011 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою, яке зареєстровано у реєстрі за №1-707.

Вказана співвласниця не була залучена до участі у справі і суд вирішив питання про її права та обовязки за її відсутності, що суперечить вимогам ст.ст.10,26 ЦПК України.

Визнаючи право власності за позивачкою на ? частину спірного домоволодіння на підставі попереднього договору купівлі-продажу суд не врахував вимог ч. 3 ст. 640 ЦК України, відповідно до якої договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним із моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 13, 14 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

З урахуванням положень ст. ст. 210, 640 ЦК України є неможливим визнання права власності на нерухомість на підставі попереднього договору, за позовом однієї із сторін.

Таким чином, наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, передбачені ст.309 ЦПК України, та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307,309, 316 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2012 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: