Номер провадження № 22-ц/785/5456/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Кварталової А.М.,

суддів Гірняк Л.А., Плавич Н.Д.,

при секретарі Булгак Х.О.,

за участю: представника прокуратури Одеської області ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою прокурора Татарбунарського району Одеської області в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно будівельного контролю в Одеській області на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 вересня 2012 року, -

встановила:

29.08.2012р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_4, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, у якому просила визнати за нею право власності на нерухоме майно.

В обґрунтування вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що 23 травня 2007р. відповідач ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_3 в борг гроші в сумі 400 000 грн. для будівництва комплексу (причалу) на другому кілометрі Піщаної коси Чорного моря, які зобов'язався повернути до 31.08.2011р. У випадку неможливості повернення боргу, відповідач ОСОБА_4 мав передати їй у власність нерухомість, побудовану за її кошти, що підтверджується наданою ним розпискою.

Після спливу строку повернення боргу, позивачка ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_4 з відповідною вимогою, але останній попросив відстрочку. Нещодавно відповідач ОСОБА_4 повідомив, що повернути позичені кошти не має змоги, тому не заперечував проти передачі позивачці у власність частини комплексу (причалу).

Однак, оформити право власності на вказану нерухомість на своє ім'я позивачка ОСОБА_3 не має змоги у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 здійснив будівництво частини комплексу самовільно, не оформивши дані будівлі належним чином згідно до вимог законодавства.

Відповідно до договору оренди від 27.06.2007р. ОСОБА_4 передано у строкове платне користування строком на 25 років земельну ділянку площею 0.500 га на території 2-го кілометру Піщаної коси Чорного моря для будівництва, експлуатації та обслуговування причалу з рибоприймальним пунктом.

Співкористувачем іншої частини земельної ділянки, згідно договору, є ОСОБА_5, що залучений до участі у справі в якості третьої особи.

Як вбачається з розписки, наданої відповідачем ОСОБА_4, сторони визначили альтернативне зобов'язання передати у власність об'єкти нерухомості, замість повернення боргу, що відповідає вимогам ст.ст.539, 604 ЦК України.

Позивачка вважала, що за нею необхідно визнати право власності на нерухоме майно, оскільки це не порушує права та інтереси інших осіб, а нерухоме майно, що самовільно побудоване ОСОБА_4, знаходиться в стадії завершеного будівництва та відповідає всім встановленим законодавством вимогам та придатне для подальшої експлуатації за призначенням, що підтверджується висновком спеціаліста, а земельною ділянкою, на якій знаходиться нерухомість, він користується на законних підставах.

Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, але надала заяву про слухання справи у її відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги.

Представник Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області та відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, направивши до суду заяви з проханням заслухати справу у їх відсутність, проти задоволення позову не заперечували.

Третя особа ОСОБА_5 проти задоволення позову не заперечував, про що повідомив суд у наданій письмовій заяві.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 вересня 2012р. позов ОСОБА_3 задоволено.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на адмінбудівлю під. літ А, будівлі під літ. "Б" і "В", що є частиною комплексу (причалу), який розташований на земельній ділянці площею 0,500 га на 2-му км Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області.

В апеляційній скарзі прокурор Татарбунарського району Одеської області в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно будівельного контролю в Одеській області просить рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 вересня 2012р. скасувати, провадження по справі закрити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначив, що земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво надано ОСОБА_4 для будівництва, експлуатації та обслуговування причалу з рибоприймальним пунктом, тобто для ведення підприємницької діяльності у відповідній галузі та знаходиться у пляжній зоні Чорного моря. Відповідно до ч.3 ст.90 Водного кодексу України передбачено, що у межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь - яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних. ОСОБА_4 ніколи не був власником вищевказаних спірних обєктів нерухомості та не мав права на їх розпорядження. Земельна ділянка у користування ОСОБА_3 не надавалась.

Представник Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області апеляційну скаргу прокурора просили задовольнити, справу розглянути у їх відсутність(а.с. 123).

Інші сторони до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази(а.с.117-123).

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_4 не виконав умови договору грошової позики від 23.05.2007р., а тому позивачка ОСОБА_3, відповідно до умов договору позики стає власником майнових прав, оскільки відсутність заперечень зі сторони відповідача - Татарбунарської районної державної адміністрації, яка є власником землі, на якій розташовані самовільно збудовані споруди, відповідача ОСОБА_4, який згоден на заміну первісного зобов'язання (повернення боргу), новим зобов'язанням (новація), відсутністю заперечень з боку третьої особи ОСОБА_5 є підставою для задоволення позовних вимог позивача та визнання за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, а саме адмінбудівлю під літ."А", будівлі під літ."Б" та "В", що розташовані на земельній ділянці площею 0,500 га на 2-му км Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області, які є частиною комплексу (причалу).

Проте з таким висновком погодитися не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно письмової розписки від 23.05.2007р. ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 400 000 грн. для будівництва причалу на 2-му км Піщаної коси Татарбунарського району. Вказану суму відповідач зобов'язався повернути 31.08.2011 року. В разі не повернення боргу відповідач ОСОБА_4 передає у власність будівлі, які збудовані на причалі(а.с.9).

З копії технічного паспорту на причал №14, який розташований на 2 км Піщаної коси Татарбунарського району, виготовленого 11.11.2011р., вбачається, що за власником цього комплексу (причалу) є ОСОБА_4, за яким значаться адмінбудівля під літ."А", будівлі під літ. "Б" та "В" (а.с.10-14).

Із копії нотаріально завіреної угоди серії ВЕР №016555 вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дійшли до взаємної згоди щодо порядку користування ними земельними ділянками загальною площею 1,549 га, наданими згідно розпорядження Татарбунарської райдержадміністрації від 18.08.2006р. №303/А-2006 в строкове платне користування (оренду) строком на 25 років на території 2-го та 5-го км. Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області із земель запасу району (за межами населених пунктів та територій сільських (селищних) рад) для будівництва, експлуатації та обслуговування обловно - пропускних каналів та причалу з рибоприймальним пунктом. Дана угода є для сторін невід'ємним додатком до договору оренди земельних ділянок, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №2185464 (а.с. 15-22,25).

В матеріалах справи міститься копія акту прийому-передачі земельних ділянок за договором оренди від 28.09.2006р., який укладено між Татарбунарською районною державною адміністрацією, як орендодавцем та ОСОБА_5, ОСОБА_4, як орендарями, які приймають земельні ділянки загальною площею 1.549 га (за складом угідь - 1.549 га пісків) для будівництва, експлуатації та обслуговування обловно - пропускних каналів та причалу з рибоприймальним пунктом, у тому числі, згідно кадастрового плану земельних ділянок: ділянка 1 площею 0,040 га; ділянка 2 площею 0.160 га; ділянка 3 площею 0.280 га; ділянка 4 площею 0,569 га; ділянка 5 площею 0.500 га (а.с.24).

З технічного висновку по результатам обстеження комплексу (причалу), розташованого на 2 км. Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області (а.с.26-28), вбачається, що адмінбудівля під літ."А", вартістю 39878 грн., відповідає вимогам ДБН В2.2-9-9.9, ДБН 360-92, будівництво закінчено в повному обсязі, будівля придатна для послідуючої експлуатації за своїм функціональним призначенням відповідно до будівельних, санітарних, протипожежних та природоохоронних норм, суспільним інтересам не суперечить та не порушує права інших осіб.

Із протоколу про адміністративне правопорушення №174 від 17.10.2007р. (а.с. 29) видно, що ОСОБА_4 розпочав самовільне будівництво споруд без правовстановлюючих документів на землю, затвердженої проектної документації та дозволу на виконання будівельних робіт, чим порушив ст. 97 КпАП України, за що притягнутий до адміністративної відповідальності з накладенням на нього штрафу в сумі 170 грн. (а.с.31).

Із довідки МБТІ від 20.02.2012р. вбачається, що вартість комплексу (причал) в с. Лебедівка Тузлівської сільської ради складає 545186 грн. (а.с.33).

За положеннями ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження в установлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Судом встановлено, що дійсно 23 травня 2007р. відповідач по справі - ОСОБА_4, взяв у позивачки ОСОБА_3 в борг гроші в сумі 400 000 грн. для будівництва комплексу (причалу) на другому кілометрі Піщаної коси Чорного моря, які зобов'язався повернути до 31.08.2011 року. У випадку неможливості повернення боргу, відповідач ОСОБА_4 мав передати їй у власність нерухомість, побудовану за її кошти, що підтверджується наданою ним розпискою (а.с.9).

Позивачка ОСОБА_3, посилалась на те, що після спливу строку повернення боргу, вона звернулась до ОСОБА_4 з відповідною вимогою, але останній попросив відстрочку, а згодом повідомив, що повернути позичені кошти не має змоги, тому не заперечує проти передачі позивачці ОСОБА_3 у власність частини комплексу (причалу). Однак, оформити право власності на вказану нерухомість на своє ім'я позивачка ОСОБА_3 не має змоги у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 здійснив будівництво частини комплексу (причалу), а саме: адмінібудівлі під літ. "А" та будівлі під літ. "Б" і "В", розташованих на земельній ділянці площею 0,500 га на 2 км Піщаної коси Чорного моря Татарбунарського району Одеської області самовільно, не оформивши дані будівлі належним чином згідно вимог законодавства.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Цивільний кодекс України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, встановлених ст.376 ЦК України (самочинне будівництво) та ст.392 ЦК України - в разі, якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який посвідчує право власності. У інших випадках право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст.328 ч.1 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будинки, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає і державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування - фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектної документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Визнавши право власності за ОСОБА_3, суд першої інстанції фактично передав майно від особи, яка не була власником та не мала права розпоряджатися ним, не врахував, що відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України право володіння, користування та розпорядження належить лише власнику майна.

Задовольняючи позов, суд не звернув увагу на зміст ст.334 ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором. При цьому суд виходив з того, що позивач набув право власності на вищевказане майно, оскільки відповідач не виконав умов договору позики, тому у позивача виникає право власності на зазначене майно.

Суд не врахував, що статтею 334 ЦК України встановлено особливий порядок виникнення права власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Право власності на таке майно виникає, відповідно, з моменту державної реєстрації договору (ст.210 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 ніколи не був власником спірних об'єктів нерухомості та не мав права ними розпоряджатись.

Зазначена норма є імперативною, тому сторони договору не можуть відступити від неї.

Згідно з статтею 30-1 Закону України Про планування і забудову територій прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю та засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата видачі зареєстрованого інспекцією сертифіката відповідності. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів будівництва забороняється. Сертифікат відповідності є підставою для оформлення права власності на цей об'єкт.

Разом з цим, у матеріалах справи відсутні докази видачі відповідачу зареєстрованого сертифіката відповідності.

Вказане, поряд з іншим, свідчить про не прийняття спірного нерухомого майна в експлуатацію в установленому містобудівним законодавством порядку, що в свою чергу виключає можливість виникнення права власності на нього.

Крім того, статтею 9 Закону України Про архітектурну діяльність установлено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України Про регулювання містобудівної діяльності.

Між тим, в матеріалах справи відсутні будь - які проектні документи щодо спірного будівництва та згоди на будівництво вищевказаного майна. Цей дозвіл надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю на підставі письмової заяви замовника (підрядника), до якої додається обов'язковий перелік документів.

Згідно з частиною 3 статті 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена їй для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Однак ОСОБА_3 земельна ділянка у користування не надавалась, в матеріалах справи відсутні будь-які дані з вказаного приводу. Земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво надано ОСОБА_6 для будівництва, експлуатації та обслуговування причалу з рибоприймальним пунктом, тобто для ведення підприємницької діяльності у відповідній галузі та знаходиться у пляжній зоні Чорного моря.

Частиною 3 ст. 90 Водного кодексу України передбачено, що у межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних.

Тобто, будівництво у зазначеній зоні заборонено законом.

Відповідно до ст.26 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що порушене позивачем питання (визнання права власності) було предметом розгляду компетентних органів, рішення яких чи їх відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право власності.

Оскільки матеріали справи не містять будь-яких даних щодо звернення позивача до органів місцевого самоврядування про прийняття в експлуатацію спірного житлового будинку, а також про відмову цих органів у його вирішенні, висновок суду щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання права власності на самочинне будівництво є передчасним.

При цьому, розглядаючи спір, суд не звернув увагу на те, що у справі відсутні висновки державних органів (відділу архітектури і будівництва, органів пожежного та санітарного нагляду тощо) з питань відповідності будівництва об'єкта архітектури проектній документації, державним стандартам, нормам і правилам, місцевим правилам забудови населених пунктів.

Суд замінив органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; не прийняв до уваги, що визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права.

Само по собі визнання відповідачем -Татарбунарською районною державною адміністрацією Одеської області позову має значення лише у випадку наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Крім того, в суді апеляційної інстанції Татарбунарська районна державна адміністрація Одеської області підтримала апеляційну скаргу прокурора.

Наведене свідчить про те, що право власності позивача на самочинно збудоване нерухоме майно з урахуванням існуючих боргових зобовязань не підлягає захисту судом.

Висновки суду першої інстанції та доводи сторін про новацію боргу є безпідставні та не розповсюджуються на дані правовідносини.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, що є підставами для його скасування та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити в повному обсязі за необґрунтованістю позовних вимог.

При подачі апеляційної скарги прокурор був звільнений від сплати судового збору в сумі 1720,50 грн. згідно Закону України Про судовий збір, а тому відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1720,50 грн.

Керуючись ст.ст. 209,303 ч.3, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1п.п.3,4, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Татарбунарського району Одеської області в інтересах держави в особі Інспекції державного архітектурно будівельного контролю в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 вересня 2012 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 1720( одна тисяча сімсот двадцять) грн.50 коп. за подачу апеляційної скарги

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_7

ОСОБА_8

ОСОБА_9