Провадження № 22-ц/773/350/13 Категорія:2 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2013 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К. А К

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.

при секретарі Шереметі Т.Г.,

з участю представників позивача ПАТ "Орлея" ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ "Банк Форум" - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Відкритого акціонерного товариства "Луцький райагропостач" , правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Орлея" до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Публічне акціонерне товариства "Банк Форум", про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в розгляді справи Публічного акціонерного товариства "Орлея" на рішення Луцького міськрайонного суду від 17 січня 2013 року

В С Т А Н О В И Л А :

ВАТ "Луцький райагропостач" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння. В позовній заяві покликалося на те, що 11.08.2000 року між ВАТ "Луцький райагропостач" та ТзОВ "Авгур" було укладено договір купівлі-продажу складу запчастин А-1, що знаходиться в селі Гірка Полонка Луцького району. Цей договір укладений на підставі рішення загальних зборів від 09.06.2000 року про відчуження складу запчастин А-1 та доручення голові правління підписати договір купівлі-продажу.

Балансова вартість складу перевищувала на той час 2000 мінімальних розмірів зарплат та становила 388 392.05 грн.

Відповідно до діючого Положення "Про Спостережну раду ВАТ "Луцький райагропостач", для відчуження майна, що перевищує таку вартість, необхідно було погодження цього органу.

Покликаючись на те, що Спостережна рада не погоджувала укладення договору, а рішення загальних зборів про відчуження майна визнане недійсним рішенням Господарського суду Волинської області від 14.10.2010 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2011 року, вважають договір купівлі-продажу таким, що не відповідає вимогам закону та відповідно до ст.48 ЦК УРСР 1963 року - нікчемним.

В 2007 році, при здійсненні процедури банкрутства ТзОВ "Авгур" спірний склад запчастин відчужений з метою задоволення вимог кредиторів, і його власником став ОСОБА_3

Посилаючись на ст. 330 ЦК України та п.3 ч.І ст. 388 ЦК України просили витребувати склад запчастин з незаконного володіння ОСОБА_3 на тій підставі, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав це майно, не з їхньої волі іншим шляхом, оскільки голова діяв всупереч Статуту товариства, та Закону України "Про господарські товариства".

25.10.2012 року, після заяви відповідача про застосування строків позовної давності, позивач подав клопотання про поновлення строків позовної давності.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 17 січня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та просить рішення скасувати, ухвалити нове про задоволення позову та розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням загальних зборів від 09 червня 2000 року вирішено продати склад запасних частин А-І за 70 000 грн. покупцю ТзОВ "Авгур" та доручити голові правління ОСОБА_6 підписати договір купівлі-продажу(а.с.9)

11.08.2000 року між ВАТ "Луцький райагропостач" в особі голови правління ОСОБА_6 та ТзОВ " Авгур" в особі директора ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу складу запасних частин А-1 в с. Гірка Полонка Луцького району за 70 000 грн. (а.с.7)

Слід також зазначити, що відповідач ОСОБА_3 придбав склад у Відкритого акціонерного товариства "Корпоративний інвестиційний фонд "Піонер", який 02.03.2007 року став власником цього майна придбавши його у ТзОВ "Авгур", що стверджується рішенням господарського суду Волинської області від 13 червня 2007 року, Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2007 року, залишеними без змін Постановою Вищого господарського суду України від 07 .04.2008 року (а.с. 38-40, 99, 102-зворот).

Як пояснила в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1, після укладення договору купівлі-продажу, приміщення складу списано з балансу підприємства.

У 2007 році позивач звернувся в суд з позовом до ТзОВ "Авгур" про визнання цього договору недійсним, однак, рішенням господарського суду Волинської області від 13.06.2007 року, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 07 квітня 2008 року, в задоволенні цього позову відмовлено(а.с.38-40, 97-99).

Позивач стверджує про нікчемність договору купівлі-продажу складу запасних частин на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, зазначаючи, що голова правління діяв всупереч вимог Статуту та Закону УРСР "Про господарські товариства", так як Постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2011 року було частково задоволено позов акціонерів до ВАТ "Луцький райагропостач", визнано недійсним рішення загальних зборів ВАТ "Луцький райагропостач" про продаж будинку складу запчастин в с. Г.Полонка Луцького району у зв"язку з порушенням процедури розгляду питання загальними зборами(а.с.36-37), при відчуженні складу запчастин не було погодження Спостережної ради, що відповідно до Положення про Спостережну раду є обов"язковим при відчуженні майна, вартість якого перевищує 2000 мінімальних зарплат, а тому вважає, що майно вибуло з володіння поза його волею і на підставі п.І ч.3 ст. 388 ЦК України просить витребувати його в добросовісного набувача.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правомірно не взяв таких доводів до уваги з огляду на наступне.

В Цивільному Кодексі УРСР 1963 року, який підлягає до застосування при правовій оцінці договору купівлі-продажу складу запчастин А-І від 11.08..2000 року, оскільки він був вчинений і виконаний в період дії саме цього Кодексу, відсутнє поняття нікчемного правочину.

Єдиною формою припинення дії недійсних угод законодавство передбачало визнання їх недійсними в судовому порядку при наявності умов, передбачених ст.48 ЦК УРСР 1963 року, а також в інших випадках їх невідповідності чинному законодавству (ст.45-47, 49-58), про що також роз"яснив Пленум Верховного Суду УРСР в Постанові № 3 від 28.04.1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними".

Чинність договору купівлі-продажу складу запчастин від 11.08.2000 року підтверджена рішенням господарського суду Волинської області від 13.06.2007 року, залишеним без змін Постановою Вищого господарського суду України від 07 квітня 2008 року, якими у визнанні договору купівлі-продажу недійсним відмовлено (а.с.38-40).

Що стосується рішення загальних зборів про відчуження складу запчастин та надання голові правління права підписати договір купівлі-продажу, то його скасування в 2011 році в судовому порядку ніяким чином не впливає на дійсність договору купівлі -продажу.

Зокрема, в розділі УІІІ Статуту, яким визначено компетенцію загальних зборів, як Вищого органу Товариства, не передбачено повноважень зборів на погодження або ж надання дозволу на відчуження майна, окрім угод про заставу майна.

Частина 2 п. 8.2.3 Статуту надає право загальним зборам розглядати інші питання діяльності товариства. Так як за змістом цього пункту розгляд інших питань є правом, а не виключною компетенцією зборів, прийняття, в порядку вирішення інших питань, рішення про укладення договору купівлі-продажу складу запасних частин , яке в подальшому було скасоване рішенням суду, не впливає на правомірність договору і не свідчить про вибуття майна з володіння поза волею власника, оскільки голова правління мав на це право на підставі п.8.3.5 Статуту, ст. 4.1 Контракту, незалежно від рішення зборів.

А саме, пунктом 8.3.5 Статуту, п.4.1 Контракту, голові правління надано право без доручення вчиняти дії, укладати угоди від імені товариства, розпоряджатися майном товариства згідно з чинним законодавством та Статутом (а.с.21, 34).

Частиною 2 п.8.3.5 Статуту передбачено, що питання повноважень, умов діяльності та матеріального забезпечення голови правління визначаються в контракті, що укладається з головою правління.

Отже, положення Статуту, якими визначена компетенція голови правління не обмежують його повноважень при вчиненні угод щодо розпорядження майном і передбачають конкретизацію цих повноважень у Контракті.

Згідно з п.1.4 Контракту, укладеного з головою правління ОСОБА_6, керівник діє на підставі єдиноначальності, а пунктом 4.1 йому надано право розпоряджатися майном товариства згідно з чинним законодавством та Статутом.

Ст. 48 Закону "Про господарські товариства" (далі-Закону) в редакції, що діяла на день укладення договору купівлі-продажу від 11.08..2000 року встановлено, що голова правління акціонерного товариства вправі без довіреності здійснювати дії від імені товариства.

З наведеного вбачається, що Закон та установчі документи не вимагали надання загальними зборами довіреності голові правління на укладення угоди щодо розпорядження майном.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 доводила про відсутність в голови правління ОСОБА_6 повноважень на відчуження складу запчастин А-І ще й з огляду неприйняття відповідного рішення Правлінням товариства.

Однак, як зазначалось вище, повноваження голови не були обмежені ні Статутом, ні Контрактом.

Разом з тим, згідно з п.3.3., та п.4.3 Положення "Про правління акціонерного товариства " Луцький райагропостач" правом розпоряджатися майном товариства наділені як безпосередньо правління, так і його голова (а.с.44).

Тобто, Загальні збори товариства, затверджуючи Положення про правління ВАТ, надали і правлінню, і безпосередньо голові рівні повноваження щодо розпорядження майном, що не суперечить ч.6 ст. 47 Закону, який передбачає, що правління діє від імені товариства в межах, передбачених Законом і Статутом.

Щодо доводів апелянта про відсутність погодження Спостережної ради на укладення договору купівлі-продажу складу запчастин А-І слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 3.1 Положення про спостережну раду ВАТ "Луцький райагропостач", до компетенції останньої належить погодження проведення операцій з розпорядження нерухомим майном, балансова вартість якого перевищує суму, еквівалентну 2000 мінімальних заробітних плат, виходячи із ставки мінімальної заробітної плати, діючої на момент проведення операції.(а.с.25)

Враховуючи діючу на час укладення договору мінімальну заробітну плату в розмірі 118 грн., ця умова стосувалася майна, балансова вартість якого перевищує 236 000 грн.

Під час розгляду справи представник позивача покликався на те, що доказом вибуття майна з володіння власника поза його волею є відсутність погодження Спостережної ради, обов"язковість якого встановлена рішенням Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року , а тому ця обставина не підлягає доказуванню при розгляді даної справи.

Дійсно, з мотивувальної частини постанови Вищого господарського суду України від 07 квітня 2008 року, постановленій в справі за позовом ВАТ "Луцький райагропостач" до ТОВ "Авгур" про визнання договору купівлі продажу складу запчастин недійсним, вбачається, що суд касаційної інстанції, залишаючи без зміни рішення господарського суду Волинської області від 13.06.2007 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2007 року у цій справі, зазначив про помилковість висновку судів, що оспорюваний договір не потребував обов"язкового погодження Спостережної ради(а.с.38-40).

При цьому, постанова Вищого господарського суду України не містить вказівок про помилковість будь-яких інших висновків цих судів при ухваленні рішень про визнання договору купівлі - продажу недійсним, отже, інші висновки у цих рішеннях відповідають Закону.

Зокрема, як рішенням господарського суду Волинської області від 13.06. 2007 року, так і постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.12.2007 року (а.с.102,102-зворот) встановлено, що у 1995 році балансова вартість складу запасних частин А-І становила 2 555 038 грн. Пізніше, після проведення індексації вартість складу зменшилась до 388 392.05 грн., після чого було проведено чергову уцінку цього майна станом на 01.07.2000 року і згідно оборотної відомості станом на цю дату, будівлю складу запчастин було оцінено на суму 318 392 грн. і її балансова вартість склала 70 000 грн. ще до укладення договору купівлі продажу від 11 серпня 2000 року(а.с.28, 98).

Зазначеними рішеннями судів, законність висновків яких не спростована постановою Вищого господарського суду України, встановлено, що голова правління ОСОБА_6 при укладенні договору купівлі-продажу складу запасних частин діяв в межах повноважень, наданих йому законом, контрактом, Статутом та Положенням про правління ВАТ "Луцький райагропостач"(а.с. 102-зворот).

Крім того, про проведення уцінки балансової вартості складу запасних частин ствердила в судовому засіданні 22 березня 2013 року представник позивача ОСОБА_1 вказавши, що Спостережною радою у 2006 році було виявлено в оборотно-балансовій відомості проведення уцінки складу запасних частин А-І станом на 01.07.2000 року та списання його з балансу у зв"язку з продажем.

Тобто, як рішеннями судів, так і поясненнями представника позивача стверджується, що на час відчуження, балансова вартість складу запчастин становила 70 000 грн., а тому договір не потребував погодження Спостережною радою.

Покликання представника апелянта на те, що доказом відсутності у голови правління ОСОБА_6 самостійних повноважень на укладення договору купівлі - продажу є постанова Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 21 лютого 2006 року, винесена в порядку касаційного провадження в справі за участю інших сторін, не узгоджується з положеннями ч.І ст. 360-7 ЦПК України, відповідно до яких суд зобов"язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу ( з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах).

Відповідно до п.3 ч.І ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивач не заперечував тієї обставини, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем.

Зібрані у справі і досліджені під час судового розгляду докази підтверджують саме про наявність волі власника на продаж складу запчастин. А саме, чинність договору купівлі-продажу підтверджена рішеннями судів, якими відмовлено у визнанні цього правочину недійсним, договір не потребував погодження Спостережною радою з наведених вище підстав, рішення загальних зборів в частині продажу складу та надання доручення скасоване у зв"язку з порушенням процедури його прийняття і не впливає на чинність договору, оскільки голова правління мав достатньо повноважень на його вчинення, при укладенні 11.08.2000 року договору купівлі-продажу діяв в межах повноважень, наданих йому Законом, Статутом ВАТ, контрактом, Положенням про правління, сам факт розгляду на загальних зборах товариства питання про відчуження складу запчастин, зняття працівниками бухгалтерії з балансу підприємства відчуженого складу, відсутність будь якого реагування зі сторони Ревізійної комісії, до компетенції якої згідно з п. 8.4 Статуту належить перевірка господарсько-фінансової діяльності Товариства свідчить про волю власника продати приміщення складу.

Таким чином, склад запасних частин А-І був проданий не тільки з волі власника, але й без будь-яких порушень Закону. Наявність в діях власника волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування у добросовісного набувача відповідно до п.3 ст. 388 ЦК України.

Доводи апелянта про те, що протокол загальних зборів товариства від 09.06.2000 року про продаж складу є підробленим, оскільки фактично зборами вирішувалося питання про передачу складу в оренду і акціонерам не було відомо про його відчуження, спростовуються як діями самих акціонерів, які звертаючись до господарського суду про визнання рішення загальних зборів недійсними тим самим ствердили про прийняття такого рішення, рішенню зборів про відчуження складу надана правова оцінка Вищим господарським судом України в постанові від 13 квітня 2011 року, якою також встановлено, що рішення про продаж складу запчастин прийнято з порушенням правил розгляду питань загальними зборами, а саме, без включення до порядку денного.

До того ж, на день розгляду цієї справи відсутні будь-які рішення правоохоронних органів чи судів, якими б встановлювався факт підробки протоколу загальних зборів товариства.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про відмову в позові, вказавши, що підстави для задоволення позову відсутні, тобто, позов є безпідставним.

Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, так як до суду про витребування майна він звернувся у серпні 2012 року, в той час як склад запасних частин А-І проданий у серпні 2000 року, і саме з цього часу відповідно до вимог ч. І ст. 261 ЦК України, починається перебіг строку позовної давності. ВАТ "Луцький райагропостач", тобто товариство, в якому діяли Ревізійна комісія і Спостережна рада, що контролювали фінансово - господарську діяльність товариства, могли довідатися про порушення свого права саме в цей час та не були позбавлені права звернення з позовом до суду незалежно від наявності рішення загальних зборів про продаж майна.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на те, що в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, обов"язок компенсувати судові витрати слід покласти на апелянта.

З наданої представником відповідача квитанції до прибуткового касового ордеру вбачається, що за надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_4 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 96, яке видане Волинською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 17 серпня 1983 року), який діє на підставі ордера та договору про надання правової допомоги, сплачено 5000 грн.

Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати , яка з 01.01.2013 року становить 1147 грн., враховуючи, що судове засідання апеляційного суду, в якому брав участь представник, продовжувалось 3 години, відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства "Орлея" на користь ОСОБА_3 1276.90 грн.(1147 грн. х 40% х 3 год.= 1276.90 грн.).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять підстав для скасування рішення суду, в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Орлея" відхилити, рішення Луцького міськрайонного суду від 17 січня 2013 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Орлея" на користь ОСОБА_3 1 276 грн. 90 коп. (одну тисячу двісті сімдесят шість гривень дев"яносто копійок) витрат, понесених за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий

Судді