Справа № 812/4347/12
Провадження № 2/812/2429/12
РІШЕННЯ

Іменем України

21 січня 2013 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дмитрієвої М.М.,

при секретарі Старченко А.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Запоріжжя, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Регіна»про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до приватного підприємства «Регіна»(далі ПП «Регіна»), в якому просить суд скасувати наказ № 8 від 30.11.2011 року про звільнення ОСОБА_4 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити позивача на роботі, сягнути з ПП «Регіна»на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 15530 грн. 06 коп., середній заробіток за весь час затримки невиплаченої заробітної плати в розмірі 1530 грн. 06 коп., а також моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Свої вимоги обґрунтовує наступним.

01 березня 2010 року ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5) Т.В. була прийнята на ПП «Регіна»на посаду менеджера з розкладом відповідно до штатного розкладу. Заробітна плата позивачу виплачувалась один раз на місяць, в період з 10 по 20 число кожного місяця, шляхом перерахування на банківську картку. Остання заробітна плата позивачем була отримана 17 вересня 2010 року за серпень 2010 року. За вересень, жовтень та листопад заробітну плату позивач не отримувала. З 01 грудня 2010 року позивач припинила виконання своїх трудових обовязків, оскільки коли прибула на робоче місце, то керівник в телефонному режимі повідомив її про необхідність звільнення офісного приміщення, пояснивши при цьому, що приміщення буде зайнято новим орендатором. Крім того, зазначила також, що підприємство припиняє свою діяльність та буде ліквідовано. На питання позивача щодо оформлення припинення трудових відносин, їй було пояснено, що вона буде звільнена за власним бажанням, а заробітна плата найближчим часом буде їй виплачена. В подальшому позивач неодноразово зверталась в телефонному режимі до керівництва та просила видати їй трудову книжку, а також виплатити заробітну плату, однак отримувала відповідь щодо неможливості зустрічі з цього приводу. В подальшому керівник підприємства припинила відповідати на телефонні дзвінки. Таким чином, на цей час трудова книжка позивача знаходиться на підприємстві, заробітна плата не виплачена, що в свою чергу порушує права позивача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти позову заперечувала повністю, додатково суду пояснивши, що ОСОБА_4 працювала на ПП «Регіна»менеджером з туризму. В період роботи неодноразово порушувала трудову дисципліну, нехтувала графіком робочого часу, залишала самостійно робоче місце в робочий час, перебувала на учбовій сесії, приймала участь у туристичних турах, не попередивши про це керівництво підприємства. Керівництво ПП «Регіна»впродовж тривалого часу з розумінням ставилося до поведінки ОСОБА_4 через те, що остання є єдиним спеціалістом у галузі туризму на підприємстві. 30 листопада 2010 року ОСОБА_4 не зявилась на роботі, причини своєї неявки не повідомивши керівництву, про що ОСОБА_6 було складено пояснювальну та акт про відсутність на робочому місці ОСОБА_4 Того ж дня позивач зявилась на робочому місці, однак відмовилась надати пояснення з приводу відсутності її на робочому місці більше трьох годин. 30 листопада 2010 року ОСОБА_4 було звільнено за прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_7 відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки, про що було складено акт від 30 листопада 2010 року за підписом ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та зроблено відповідну відмітку у Журналі реєстрації наказів ПП «Регіна». Крім того, представник відповідача зазначила, що позивачем ОСОБА_4 пропущено строк для звернення до суду.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, пояснення свідків, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючі всі надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_4, дівоче прізвище ОСОБА_5 (свідоцтво про шлюб серія 1-ЖС № 090083 від 04.12.2010 р.(а.с. 25)) відповідно до наказу № 4 від 01.03.2010 року (а.с. 81) була прийнята на роботу до Приватного підприємства «Регина»на посаду менеджера з туризму.

30.11.2010 року директором ПП «Регина»ОСОБА_6 у присутності свідка ОСОБА_8 було складено акт (а.с. 200) про те, що станом на 12 годин 30 хвилин ОСОБА_5 відсутня на робочому місці, на момент складення акту причини неявки невідомі.

Відповідно до наказу директора ПП «Регина» № 8 від 30.11.2010 року (а.с. 82) ОСОБА_5 було звільнено з роботи за прогули без поважної причини згідно ст. 40 КзПП України.

У той же день, 30 листопада 2010 року, директором ПП «Регина»ОСОБА_6 у присутності свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 було складено акт (а.с. 83), відповідно до якого у звязку з неодноразовими порушеннями трудової дисципліни (запізненнями на роботу, неодноразовою відсутністю на роботі без поважної причини) ОСОБА_5 звільнити за ст. 40 п. 4 КЗпП України. При цьому, як зазначено у вказаному акті ОСОБА_11 забрала трудову книжку та у категоричній формі відмовилася надавити розписку про отримання трудової книжки та ознайомлення з наказом. Акт засвідчено підписами ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_8

Зазначений наказ про звільнення було зареєстровано у журналі реєстрації наказів ПП «Регина», оригінал якого додано до матеріалів справи (запис № 13 від 30.11.2010), з позначкою про те, що від підпису в цьому наказі ОСОБА_5 відмовилася, про що складено акт від 30.11.2010 року.

Крім того, як свідчить наявна у матеріалах справи фотокопія трудової книжки ОСОБА_5 (а.с. 112) у ній за № 14 від 30.11.2010 року зроблено запис про звільнення позивачки з посади менеджера з туризму згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогули без поважної причини.

Згідно з книгою обліку руху трудових книжок та вкладишів до них ПП «Регина», оригінал якої знаходиться у матеріалах справи, у графі про отримання працівником трудової книжки стосовно трудової книжки ОСОБА_5 зроблено запис про те, що від підпису про отримання трудової книжки працівник відмовився, про що складено акт від 30.11.2010 року.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_10, підтвердили те, що позивачка неодноразово була відсутньою на роботі без поважних причин протягом більше ніж трьох годи, що давало підстави, передбачені п. 4 ст. 40 КЗпП України, для її звільнення з роботи. 30.11.2010 року ОСОБА_5 була присутня на робочому місці, однак надавати пояснення стосовно її відсутності на роботі у попередні дні відмовилася.

Також свідками підтверджено той факт, що в день видання наказу про звільнення 30.11.2010 року ОСОБА_5 була з його змістом ознайомлена, однак розписатися про ознайомлення з наказом відмовилася. У той же день ОСОБА_5 було отримано трудову книжку із записом про звільнення, однак від підпису про отримання трудової книжки в журналі обліку трудових книжок позивачка відмовилася. За зазначеними обставинами було складено акт від 30.11.2010 року, який було підписано ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 Свідки підтвердили, що під зазначеним актом стоять їхні підписи, а також підтвердили обставини складення цього акту та відповідність дійсності його змісту.

Наявні у матеріалах справи матеріали перевірки прокуратури м. Запоріжжя за зверненням ОСОБА_4 від 19.03.2012 року з приводу порушення посадовими особами ПП «Регина»вимог трудового законодавства, яка проводилася упродовж березня квітня 2012 року (а.с. 106-162), а також надані прокуратурою Комунарського району м. Запоріжжя матеріали наглядового провадження № 124-180-11 за зверненням ОСОБА_4 свідчать про те, що під час проведення перевірок за зверненнями ОСОБА_4 прокуратурою Комунарського району

м. Запоріжжя та прокуратурою м. Запоріжжя фактів, які б вказували на наявність порушень з боку посадових осіб ПП «Регина»стосовно підстав та обставин звільнення позивачки з роботи, не виявлено.

Згідно акту перевірки ПП «Регина»№ 08-02-0016/0051 від 18 квітня 2012 року Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області (а.с. 141-143) перевіркою було встановлено, що заявниця (ОСОБА_5В.) при звільненні отримала трудову книжку, відмовилася у відповідності з вимогами ст. 149 КЗпП України від підпису під наказом, про що кладений відповідний акт, підписаний 3 особами. Таким чином, підприємство зазначену статтю з цього приводу не порушило.

Відсутність документів з письмовими поясненнями ОСОБА_5 щодо обставин вчинення дисциплінарного проступку, на яку вказано у зазначеному акті перевірки, було пояснено свідками ОСОБА_6О, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які вказали на те, що від надання пояснень ОСОБА_5 відмовилася.

Відповідно до наданих представником відповідача ОСОБА_12 обліку використання робочого часу за листопад 2010 р. (а.с. 201) ОСОБА_5 у листопаді 2010 року була відсутньою на роботі протягом 10 робочих днів.

Як зазначено у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Крім того, у пункті 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Вищезазначені докази вказують на наявність підстав для застосування до позивачки дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул, а також про відсутність з боку ПП «Регіна»порушень правил і порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Крім того, відповідно до ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як свідчать наявні у матеріалах справи докази: акт від 30.11.2010 року (а.с. 83), акт перевірки ПП «Регіна»№ 08-02-0016/0051 від 18.04.2012 року (а.с. 141-143), матеріали перевірки прокуратури м. Запоріжжя (а.с. 106-162), матеріали наглядового провадження прокуратури Комунарського району м. Запоріжжя № 124-180-11, а також показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_13 про своє звільнення позивачка дізналася у день звільнення, тобто 30.11.2010 року, у той же день нею було отримано трудову книжку із записом про звільнення, а також їй було надано для ознайомлення наказ про звільнення, однак від підписів про ознайомлення з наказом про звільнення та про отримання трудової книжки позивачка відмовилася.

З позовом до суду позивачка звернулася лише 22 травня 2012 року, тобто через півтора роки з моменту звільнення. При цьому, у своїй позовній заяві позивачка зазначила, що виконання своїх трудових обовязків вона припинила 01.12.2010 року, тобто на наступний день після звільнення (а.с. 1).

Як зазначено у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачкою доказів того, що підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України були відсутні або було порушено порядок її звільнення, а також того, що встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору про звільнення було пропущено з поважних причин, надано не було і в матеріалах справи такі докази відсутні.

Викладені у позовній заяві та наведені у поясненнях представника позивачки доводи спростовуються вищезазначеними дослідженими судом доказами, які містяться у матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні вимоги позивачки про поновлення її на роботі слід відмовити. У звязку з відмовою у задоволенні вимоги про поновлення на роботі, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди також слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, ст.ст. 41, 43 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до приватного підприємства «Регіна»про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя М.М. Дмитрієва