Справа 206/4911/13-ц
Провадження 2/206/1088/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" серпня 2013 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,

при секретарі Ковтун Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу та

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_4, Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору удаваним правочином та визнання права власності,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення суми боргу за договором позики. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач ОСОБА_2, його мати, звернулася до нього з проханням запозичити їй кошти в сумі 150000 гривень для придбання квартири, яку вона підібрала за адресою АДРЕСА_1. Оскільки стосунки між ним та матірю були напружені, він вирішив взяти від неї розписку про отримання коштів та запропонував їй оформити договір купівлі продажу квартири на його імя, що гарантувало йому повернення отриманих відповідачкою ОСОБА_2 коштів. Крім того, вони домовились про те, що оскільки мати є людиною у віці, то необхідно отримати за неї поруку від іншої особи, а після повернення йому запозичених коштів, вони зроблять переоформлення квартири на її імя. 3 червня 2005 року він запозичив матері 150000 гривень з кінцевим терміном їх повернення до 1 серпня 2010 року, оскільки вона була людиною похилого вже віку та щоб їй було не важко ці кошти повертати. На підтвердження отримання від нього коштів в сумі 150000 гривень, відповідач ОСОБА_2 3 червня 2005 року написала власноруч розписку та цього ж дня між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов'язання виконати перед ним всі зобовязання, що випливають з вказаної розписки.

Однак у передбачений розпискою кінцевий строк, відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання виконала частково, що стало причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом, в якому він просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму 77000 гривень.

Відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України, відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири № 47 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, будинок 12, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідчений 22.06.2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 2693 удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_1 з моменту його укладення, визнати покупцем за цим договором її та визнати квартиру № 47 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, будинок 12 приватною власністю ОСОБА_2, оскільки ця квартира фактично була куплена нею за її кошти, а оформлена формально на її сина, як гарантія повернення боргу, залишок якого вона згодна повернути.

30 липня 2013 року ухвалою суду зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом.

Від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшли письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, в яких вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог до неї у звязку з пропуском строку предявлення таких вимог.

Інші учасники процесу в судові засідання не зявилися.

Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наданим сторонами доказам, приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову, з наступних підстав.

Суд встановив, що на початку червня 2005 року ОСОБА_2 звернулася до свого сина ОСОБА_1 з проханням запозичити їй кошти для придбання квартири, яку вона підібрала собі за адресою АДРЕСА_1.

Як зазначають та не заперечують позивач та відповідач у своїх заявах, стосунки між ними, як матірю та сином, були дійсно напружені, а з огляду на те, що мати була людиною у віці, син запропонував написати їй розписку про отримання коштів, забезпечитися порукою та наполіг на оформленні договору купівлі продажу квартири на його імя, що гарантувало б йому повернення отриманих матірю коштів, а після їх повернення вони зроблять переоформлення квартири на її імя.

3 червня 2005 року син позивачки ОСОБА_2 за зустрічним позовом передав останній 150000 гривень, а остання написала розписку про отримання цих коштів з кінцевим терміном їх повернення до 1 серпня 2010 року.

З метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за вказаною розпискою, 3 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання взяла також на себе зобов'язання виконати перед кредитором обовязок ОСОБА_2, який випливає з вказаної розписки від 3.06.2005 року.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори й інші правочини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За договором позики позивач за первісним позовом передав відповідачці ОСОБА_2 кошти у розмірі 150000 гривень, отже вказаний правочин, у розумінні ст. 1046 ЦК України, було укладено та фактично виконано з боку позивача.

У Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. по справі № 6-63цс13 звертається увага на те, що за своєю суттю письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а розписка чи договір про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

До теперішнього часу відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 виконала свої зобовязання за вказаною розпискою частково, повернувши позивачеві частину суми у розмірі 73000 гривень, про що вона і зазначає у своєму зустрічному позові та про що підтвердив її представник в судовому засіданні.

Судом також було встановлено, що 3 червня 2005 року позивач ОСОБА_1 уклав з відповідачем ОСОБА_3 договір поруки, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов'язання перед кредитором виконати за боржника всі зобовязання, що випливають з вищезазначеної розписки від 3.06.2005 року.

У відповідності до положень ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Однак у п. 1.2 договору поруки від 3.06.2005 року укладеним між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 передбачено, що у разі, якщо на протязі 1 (одного) місяця після настання кінцевого строку повернення суми позики, визначеного у розписці (договору позики) від 3.06.2005 року, Кредитор не предявить вимог до Поручителя щодо виконання ним обовязку Боржника, то він втрачає у наступному право такої вимоги та не матиме права вимагати у подальшому виконання зобовязань за цим договором з Поручителя.

На цьому акцентується увага суду і в письмових запереченнях ОСОБА_3 на позовну заяву.

З огляду на те, що за розпискою від 3.06.2005 року кінцевий строк повернення позики настав ще 1 серпня 2010 року та на протязі одного місяця позивач ніяких вимог до ОСОБА_3, як поручителя не ставив, то в силу п.1.2 договору поруки, він вже втратив право такої вимоги до неї з приводу виконання зобовязань боржника за розпискою від 3.06.2005 року.

Суд також критично відноситься до тверджень ОСОБА_2 в частині застосування до вимог позивача наслідків спливу строків позовної давності, оскільки відповідно до ст. 256 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка, його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що кінцевий строк повернення суми боргу за розпискою від 3.06.2005 року настає 1 серпня 2010 року, отже позовна давність в 3 (три) роки повинна обчислюватися саме з цієї дати.

Позивач звернувся до суду 19.07.2013 року, отже трирічний строк позовної давності ним не пропущено, а тому доводи ОСОБА_2 у зустрічному позові про наслідки його застосування є безпідставними.

При таких обставинах, розглядаючи первісний позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове його задоволення, шляхом стягнення лише з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми заборгованості за договором позики (розпискою) від 3 червня 2005 року у розмірі 77000 гривень.

Натомість підлягає задоволенню зустрічний позов, з наступних підстав.

Суд встановив, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 запозичила у відповідача свого сина ОСОБА_1 кошти в сумі 150000 гривень з метою придбання квартири, яку вона підібрала собі за адресою АДРЕСА_1, про що свідчить копія розписки від 3.06.2005 року.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 погодився надати їй кошти за умови оформлення договору купівлі продажу квартири на його імя, як гарантію повернення отриманих ОСОБА_2 коштів.

Між позивачем та відповідачем існувала домовленість про те, що після повернення запозичених коштів ОСОБА_1, вони зроблять переоформлення квартири на імя позивачки ОСОБА_2

Позивач за зустрічним позовом частково повернула відповідачу кошти у розмірі 73000 гривень, з приводу чого у сторін відсутній спір.

22 червня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було посвідчено договір купівлі-продажу квартири № 47, яка розташована у будинку № 12 по вул. Плеханова, м. Дніпропетровськ, згідно якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_1 придбав вказану квартиру.

У розясненнях від 04.08.2001 р. «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (Зобовязання, що виникають з угод)», Верховний Суд України зазначив, що якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. На думку Верховного Суду, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу, майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою.

Суд встановив, що в дійсності квартиру № 47, яку ОСОБА_2 підібрала собі за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, буд.12, була придбана повністю за її кошти в сумі 131000 гривень, які вона запозичила у свого сина ОСОБА_1

Приходячи до висновку про доведеність, що за договором купівлі-продажу спірної квартири, вона насправді була придбана не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд виходив з того, що доказом, який підтверджує не лише факт придбання квартири виключно за кошти ОСОБА_2, а і здійснення розрахунку за неї з продавцем, є копія розписки від 22.06.2005 року, складеної ОСОБА_4 про отримання нею особисто повного розрахунку за продану квартиру за договором купівлі продажу від 22.06.2005 року саме від ОСОБА_2, яку вона і зобовязувалася звільнити для неї.

Крім того, з копії паспорту ОСОБА_2 вбачається, що після придбання вказаної квартири остання в ній відразу зареєструвала своє місце проживання, що свідчить про те, що саме вона мала намір її придбати та в ній проживати.

Проте, у огляді спірної квартири відповідач ОСОБА_1 участі не приймав, з пропозицією про купівлю вказаної квартири до ОСОБА_4 взагалі не звертався, гроші їй не передавав, а лише у присутності приватного нотаріуса підписав договір купівлі-продажу квартири.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. Верховний Суд України розяснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_1 погодився надати ОСОБА_2 кошти за умови оформлення договору купівлі продажу квартири на його імя, щоб мати гарантію повернення йому коштів, а також існування між ними домовленості про те, що після повернення запозичених коштів, вони зроблять переоформлення квартири на імя позивачки ОСОБА_2, свідчить про удаваність правочину купівлі продажу квартири в частині зазначення її покупця у контексті ст. 235 ЦК України, оскільки цей договір фактично виступав гарантією повернення запозичених коштів та приховував правовідносини застави (іпотеки) нерухомого майна на користь відповідача ОСОБА_1

З огляду на те, що квартиру фактично було придбано позивачкою ОСОБА_2 за запозичені кошти у відповідача, суд приходить до висновку, що обовязки покупця за договором купівлі-продажу від 22.06.2005 року виконала саме позивач, яка скористалася правами покупця, а відповідач ОСОБА_1 лише формально був вписаний у договір в якості покупця.

При таких обставинах, договір купівлі-продажу квартири № 47 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, будинок 12, укладений 22.06.2005 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є удаваним правочином в частині, що стосується покупця, оскільки фактично квартира придбана та використовується з самого її придбання виключно позивачем, яка повинна бути в судовому порядку визнана покупцем за вказаним договором купівлі-продажу квартири.

Відповідно до приписів статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема: судовий захист цивільного права та інтересу.

У свою чергу, ч. 5 статті 11 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права можуть виникати з рішення суду. Так, за рішенням суду за особою, яка звернулася за його (цивільним (майновим) правом)) захистом, може бути визнано право, у тому числі, право власності на майно, тому даний спосіб захисту судом цивільного права цілком відповідає загальним засадам цивільного законодавства і прямо передбачений статтею 16 ЦК України.

За змістом норм ст. ст. 181, 182 ЦК України та ст. ст. 2-5, 19 Закону України «Про

державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на

нерухоме майно, до якого належить і квартира, підлягають обов'язковій державній

реєстрації, та відповідно до вимог ст. 3 цього Закону виникає з моменту такої реєстрації, а

підставою для її проведення, зокрема, є рішення суду, яке набрало законної сили, і яким

визнано за особою право власності. При цьому здійснення такої реєстрації при зверненні

особи і поданні нею необхідних документів є обов'язком для відповідного державного

органу, на якого законом покладено функції з проведення державної реєстрації прав

власності осіб на нерухоме майно.

Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703 "Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно", для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до п. 27 цього Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є зокрема рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на

підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається

набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права

власності не встановлена судом.

На підставі ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

З огляду на те, що з ОСОБА_2 в судовому порядку стягнуто залишок суми запозичених коштів на користь ОСОБА_1, який не визнає її прав на спірну квартиру та не має наміру і не бажає переоформлювати її на позивача, суд, керуючись приписами ч. 1 статті 328 ЦК України (щодо набуття особою права власності на підставах, що не заборонені законом), положеннями ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України (завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд справи з метою захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб), а також ч. 2 статті 15, 392 ЦК України (кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства), вважає за можливе задовольнити позовні вимоги і частині визнання квартири № 47 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, будинок 12 приватною власністю ОСОБА_2.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити зустрічний позов у заявлений позивачем спосіб.

В порядку визначеному ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу - не здійснювалося.

Керуючись ст.ст. 4 8, 10, 11, 18, 57 60, 88, 169, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики (розпискою) від 3 червня 2005 року в розмірі 77000 гривень.

У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу квартири № 47 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, будинок 12, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідчений 22.06.2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 2693 - удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_1.

Визнати покупцем за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідченим 22.06.2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 2693 ОСОБА_2.

Визнати квартиру № 47 за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Плеханова, будинок 12 приватною власністю ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 1131 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 770 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук