БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
-------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
Справа №730/1125/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2013 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі -

головуючого судді Тіслюка І.І.

секретар Циліцька Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_3, в якому просить суд своїм рішенням зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні нею житлом та про їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що на праві особистої приватної власності вона володіє житловим будинком з господарськими будівлями, що розташовані по вул. Правобережній, 30-а в с. Кинашівка Борзнянського району Чернігівської області.

Починаючи з 2007 року з нею відновила проживання її дочка ОСОБА_4, яка після укладення шлюбу в 2010 році з ОСОБА_3 змінила прізвище на Федак.

Після створення сім`ї чоловік дочки також почав проживати в її будинку без реєстрації.

За останній рік стосунки з дочкою та її чоловіком зіпсувались. Подружжя перешкоджає їй в користуванні приміщеннями побутового призначення. На її адресу вони висловлються всілякими образами, намагаються залякувати з метою утиснення її в правах як власниці будинку. Демонтували грубу для обігріву кімнат всередині будинку.

Більше п`яти разів вона змушена була звертатись в міліцію зі скаргами на поведінку дочки та її чоловіка.

З причини нестерпного напруження її стосунків з дочкою та її чоловіком вона почала побоюватись знаходитись вдома й іноді перебуває у своїх знайомих.

Зазначені обставини спонукали її звернутись до суду з даним позовом, і вона просить його задовольнити.

В судовому засіданні позивач позов підтримала.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не визнали.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона з дитинства проживала цьому ж будинку по вул.Правобережній, 30-а. Після розірвання шлюбу з першим чоловіком, з яким вона жила в іншій місцевості, знову повернулась в батьківский будинок і, зареєструвавшись, проживала в ньому з матір`ю та дочкою своєї рідної сестри, над якою була встановлена опіка, оскільки батько залишив дитину, а її мати, рідна сестра, є зниклою безвісті. Вони з ОСОБА_3 почали спільно проживати в будинку приблизно з 2000 року, тобто до одруження в 2010 році. Керуючись бажанням покращити побутові умови проживання в цьому будинку, вони з чоловіком почали переобладнання житлових приміщень всередині будинку та побудували прибудову до цього ж будинку. Вони мали між собою нормальні стосунки і разом з сусідом відмічали свята.

Упродовж часу, що був витрачений на якісний ремонт з обладнанням будинку газом та системою обігріву всіх приміщень в будинку, мати ніяких зауважень з цього приводу не висловлювала. Говорила що склала заповіт на її ім`я.

Однак, після завершення основної частини робіт по перебудові приміщень в будинку в сучасному стилі несподівано їх відносини погіршились. Вірогідною причиною могла стати постійна скорбота матері по безвісно зниклій другій дочці.

Мати не бажає поділяти з ними їх з чоловіком турботи, у всьому бачить негатив та утиск її прав як власниці будинку.

Поворот в її ставленні до них є повною несподіванкою, а її пропозиції перейти на проживання до чоловіка в його будинок унеможливлені вкрай незадовілним станом і непридатністю цього будинку для проживання. Мовчання матері під час перебудови її будинку сприймалось як згода на продовження робіт.

Доводи стосовно руйнування груби для обігріву приміщень мають певну частку правди, однак мати мовчазно надала згоду на переобладнання будинку з пічного на водяне опалення, для чого й була демонтована груба.

Доводи стосовно перешкоджання матері в користуванні приміщеннями побутового характеру, зокрема туалетом, обладнаним чоловіком всередині будинку, є правдивими лише частково. Дійсно були випадки коли вони з чоловіком закривали туалет, але це була їх відповідь на дії матері, яка навмисно забруднювала це приміщення.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні надав аналогічні за змістом пояснення, запропонувавши допитати в якості свідка їх сусіда ОСОБА_5

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що тривалий час знає і позивачку і відповідачів, а саме, починаючи з 80-х років, оскільки проживає в будинку навпроти. Неодноразово був запрошеним до них з різних причин. Пригадав спільні святкування. Гострих конфліктів ніколи не було, і вважав, що сусіди проживають з турботою один до одного.

ОСОБА_3 його кілька разів запрошував для надання консультації під час реконструкції приміщень всередині будинку. Він підтвердив, що ремонт приміщень та їх обладнання системою обігріву здійснений з високою якістю. Дозвіл на демонтування груби надавала особисто ОСОБА_1 Він ніколи не чув і не уявляє собі, щоб до неї застосовувалась сила чи її били. Про виклики співробітників міліції йому нічого не відомо.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, враховуючи що відповідачі повністю заперечили проти доводів позивача на обґрунтування нею позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 володіє житловим будинком з господарськими будівлями по вул. Правобережній, 30-а в с.Кинашівці Борзнянського району Чернігівської області.

Починаючи з 2007 року з нею відновила проживання її дочка ОСОБА_3 (ОСОБА_4 дошл.) ОСОБА_6 в 2000 році в будинку почав проживати без реєстрації ОСОБА_3, з яким дочка позивачки уклала шлюб у 2010 році.

За останній рік стосунки позивачки з дочкою та її чоловіком зіпсувались. Подружжя перешкоджає їй в користуванні приміщеннями побутового призначення. На її адресу вони висловлються всілякими образами, намагаються залякувати з метою утиснення її в правах як власниці будинку. Демонтували грубу для обігріва кімнат всередині будинку.

Більше п`яти разів вона змушена була звертатись в міліцію зі скаргами на поведінку дочки та її чоловіка.

З причини нестерпного напруження її стосунків з дочкою та її чоловіком вона почала побоюватись знаходитись вдома й іноді перебуває у своїх знайомих.

Поведінка дочки не дозволяє вважати її членом своєї сім`ї. Відчуваючи загрозу своєму життю та здоров`ю, вона змушена просити суд про виселення відповідачів з належного їй будинку.

Представник позивача, посилаючись на ст.41 Конституції України та на ст.116 ч.3 Житлового Кодексу України, вважаючи доведеною обґрунтованість неправомірної поведінки відповідачів, якою вони поставили себе за межі поняття членів сім`ї, і зробили несумісним проживання з ОСОБА_1 в будинку, що належить їй на праві приватної власності, пропонував задовольнити позов у повному обсязі вимог.

Представник відповідачів заперечив проти всіх доводів позивача та її представника зазначивши, що вони суперечать вимогам матеріального права України, зокрема - ст.ст. 64, 116 ч.3, 156 ЖК України, ст.3, Сімейного кодексу України, ст.ст.405, 406 ЦК України.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд керується правовою позицією, визначеною у Постанові № 2 від 12.04.1985 року Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».. При розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, оцінку фактам слід надавати виходячи з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів.

Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть служити постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду або третейського суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного.

Одні лише факти звернення у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Також, суд вважає обґрунтованим посилання сторони відповідачів на те, що за своїм змістом ст.157 ЖКУ встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖКУ, якою передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи із змісту ст. 116 ЖКУ, підставами виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення є :

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Закон встановлює в якості умови виселення осіб, винних у руйнації або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними. Передбачається, що руйнація або псування здійснювалися із вини наймача.

Під систематичністю слід розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

До таких підстав відноситься і систематичне порушення правил суспільного співжиття, чим створюють неможливі умови для проживання інших в одній квартирі чи одному домі.

Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

Незважаючи на твердження позивача про те, що з відповідачами неодноразово проводилась профілактична робота співробітниками міліції, які , як це стверджує позивач, не менше п`яти разів викликались нею за її скаргами, такі доводи, на що вказується в матеріалах Пленуму Верховного Суду України, не мають вирішального значення у спорі сторін.

Водночас, дослідженням відповіді Борзнянського РВ УМВС України на запит суду про надання довідки стосовно звернення ОСОБА_1 зі скаргами на дії подружжя Федак, встановлено що ніяких протиправних дій вони не вчиняли по відношенню до позивача і кількість звернень дорівнює двом.

Закон України ст. 2 ч.2 « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Тобто, доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_3 протиправно проживає в належному їй будинку з урахуванням багаторічного його перебування в будинку з своєю дружиною ОСОБА_2, дочкою позивача, з мовчазної згоди самої позивачки, не є належним підтвердженням його протиправної поведінки, що посягає на законні права та інтереси позивача.

Водночас, відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Також, відповідно до ст.ст.156, 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім'ї власника будинку належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст.405 ч.1 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Водночас, ст.156 ч.4 ЖКУ встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням.

Тому, доводи сторони позивача на обґрунтування позову з посиланням на відсутність ознак сім`ї в стосунках позивача та відповідачів суперечать зазначеним нормам матеріального права.

Даючи оцінку доводам позивача в цій їх частині, судом також враховані пояснення відповідачів про те, що саме вони сплачують всі рахунки за користування мешканцями будинку електроенергією, газом, тощо. Особисто позивач є пенсіонеркою і не приймає участі в цих питаннях.

Отже, судом не встановлено будь яких об`єктивних підстав для задоволення позову в частині вимоги про виселення відповідачів, і в цій частині позову слід відмовити.

В частині вимоги позивача про усунення перешкод у володінні, користуванні і розпорядженні належним їй будинком суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість таких доводів позивача, враховуючи визнання відповідачами фактів заборони користуватись їй санітарно-побутовим приміщенням у будинку, та обмеженням її перебування в інших приміщеннях будинку, та позбавлення її можливості впливати на дії відповідачів, пов`язані з експлуатацією будинку.

Тому, слід покласти на відповідачів обов`язок на усунення вказаних перешкод шляхом заборони будь яких обмежень ОСОБА_1 у здійсненні вказаних прав.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 64, 116 ч.3, 156 ЖК України, ст.ст.3, Сімейного кодексу України, ст.ст.405, 406 ЦК України, ст.ст. 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та про виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, її права, як власника житлового будинку, розташованого за адресою: вул.Правобережна, 30-А у с.Кинашівка Борнянського району Чернігівської області, на володіння, користування і розпорядження цим житловим будинком шляхом заборони їм будь яких обмежень ОСОБА_1 у здійсненні нею вказаних прав.

У решті вимог позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Борзнянського районного суду ОСОБА_7