АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц-774/606/13 Головуючий у першій інстанції: Бойко О.М.
Категорія: 27 Суддя-доповідач: Красвітна Т.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого -Красвітної Т.П.

суддів: Макарова М.О., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" в особі Жовтневого відділення Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Панченко Олена Валентинівна, про захист прав споживачів, визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2011 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 29 травня 2007 року між АК банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту №1847 відповідно до якого позивач отримав кредитні кошти у сумі 34760,00 доларів США зі сплатою 10% річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 25 травня 2014 року. 24.07.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду про внесення змін до кредитного договору № 1847 від 29 травня 2007 року, якою було підвищена процентна ставка за користування кредитом до 12% річних. На забезпечення виконання зобов"язань позивача за вказаним вище кредитним договором 29 травня 2007 року між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу №456 та передано у заставу банку автомобіль HІ (PAJERO)", 2007 року випуску, державний реєстраційний номер -НОМЕР_1, який належить позивачу. У зв"язку з порушенням відповідачем умов діючого законодавства України позивач, згідно неодноразово уточнених позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір кредиту № 1847 від 29 травня 2007 року, додаткову угоду від 24 липня 2009 року № 2 про внесення змін до договору кредиту № 1847 від 29.05.2007 року, договір застави транспортного засобу № 456 від 29 травня 2007 року, зобов'язати приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу виключити з реєстру обтяжень рухомого майна запис про приватне обтяження рухомого майна та заборону відчуження автомобіля ISHІ (PAJERO)", 2007 року випуску, державний реєстраційний номер -НОМЕР_1, визнати вказаний кредитний договір удаваним правочином та застосувати реституцію, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2012 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 29 травня 2007 року між АК банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є ПАТ "Укрсоцбанк", та ОСОБА_3 був укладений договір кредиту №1847, відповідно до якого позивач отримав на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредитні кошти у сумі 34760,00 доларів США зі сплатою 10% річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 25 травня 2014 року.

24.07.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 про внесення змін до кредитного договору № 1847 від 29 травня 2007 року, якою було підвищена процентна ставка за користування кредитом до 12% річних.

На забезпечення виконання зобов"язань позивача за вказаним вище кредитним договором 29 травня 2007 року між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу №456. Відповідно до п.1.1 договору застави заставодавець передає в заставу заставодержателю у якості забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань за договором кредиту №1847 від 29.05.2007 року, укладеного між сторонами. Предметом застави є транспортний засіб TSUBISHІ (PAJERO)", 2007 року випуску, державний реєстраційний номер -НОМЕР_1, який належить заставодавцю на праві власності (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - НОМЕР_2). За домовленістю сторін предмет застави оцінюється на момент кредиту у 175547,0 грн., що за офіційним курсом гривні до долара, встановленим НБУ, еквівалентно 34761,78 доларів США.

Частинами 1, 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно частин 1, 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до частини 2 статті 235 Цивільного Кодексу України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину. який сторони насправді вчинили.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність"кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Щодо вимог підпункту "в"п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НІБУ від 14.10.2004 року № 438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Колегія звертає увагу, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, саме по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Недоведеними є посилання апелянта на те, що оспорюваний кредитний договір є удаваним правочином, оскільки судом встановлено, що будь-якого іншого правочину даний договір не приховує, а підстави для застосування вимог ст. 235 ЦК України відсутні.

Посилання апелянта на незаконність та несправедливість пунктів 3.2.6, 3.3.16, 4.1, 4.2, 3.3.3, 6.2 кредитного договору, якими, відповідно, передбачено можливість зміни банком відсоткової ставки, сплату позивачем комісії, неустойки (штрафу, пені), оформлення договору страхування з визначеною у договорі страховою компанією, можливість передачі спору на вирішення третейського суду, - є безпідставними, оскільки на час укладення даного кредитного договору його положення у повному обсязі були погоджені сторонами та відповідали нормам діючого на той час законодавства України.

Відповідно до пунктів 4, 6 ч. 1 ст.5 Закону України "Про захист прав споживачів", споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника.

Згідно п. "д"ч.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Судом встановлено, що до моменту укладення кредитного договору, банком було надано позивачу всю необхідну, достовірну та доступну інформацію про умови кредитування що підтверджується особистим підписом позивача на оспорюваних договорах та інших спільних докментах банка і позичальника. Позивачем не доведено порушення банком вимог ст. ст. 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів"та інших положень даного нормативного акту.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що у відповідача наявна необхідна ліцензія на здійснення кредитних операцій у валюті, позивачем не доведено твердження про невідповідність положень оспорюваних договорів вимогам діючого законодавства та удаваність кредитного договору, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено твердження про укладення кредитного договору в наслідок обману з боку відповідача, місцевий суд дійшов правильного висновку, що підстави для визнання кредитного договору, додаткової угоди до нього та договору застави недійсними відсутні з наведених вище підстав та оскільки при укладенні зазначених угод сторонами були погоджені усі істотні умови, позивач погодився на отримання кредиту у іноземній валюті.

Отже, суд правомірно відмовив у задоволенні позову про визнання кредитного договору, додаткової угоди до нього та договору застави недійсними, що обумовило ухвалення рішення про відмову у задоволенні і решти позовних вимог у повному обсязі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга -без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2012 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді