АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/6599/13 Головуючий 1-ої інстанції Нестерцова Н.В.
Справа: № 2014/4002/2012 Доповідач Сащенко І.С.
Категорія: спори, що виникають із
спадкових правовідносин
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2013 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - Овсяннікової А.І, Бездітка В.М.,

при секретарі - Шабас О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 січня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області про тлумачення заповіту,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області про тлумачення заповіту.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 25 червня 2001 року його матір'ю - ОСОБА_8, яка померла в 2004 році, було складено заповіт, відповідно до якого вона заповіла позивачеві ОСОБА_6 та відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_3 житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,15 га адресою: АДРЕСА_2.

Після її смерті батько позивача ОСОБА_9, що перебував у шлюбі з ОСОБА_8, проживав та був разом з нею зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, яка належала їм на праві спільної сумісної власності, прийняв спадщину за законом, так як інші спадкоємці у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертались. У 2007 році ОСОБА_9 заповів квартиру своєму сину ОСОБА_6

Після смерті батька - ОСОБА_9 в березні 2008 року ОСОБА_6 прийняв спадщину, звернувшись до нотаріальної контори у встановлений законом строк.

Однак, у серпні 2008 року позивачу стало відомо, що відповідачі у справі - сестра ОСОБА_4 та його племінник ОСОБА_3 звернулись до Київського районного суду м. Харкова з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та просили визнати за ними право власності за заповітом на частину квартири АДРЕСА_1,

Просив витлумачити заповіт, вказавши, що квартира не була заповідана спадкодавицею, а відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перекручують заповіт ОСОБА_8 та її волевиявлення.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у судове засідання не зявилися.

Представник Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області до суду не зявився.

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21 січня 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано волею ОСОБА_8, померлої 07.02.2004 року, у заповіті, посвідченому 25.06.2001 року виконкомом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області успадкування ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 лише житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_2.

19 червня 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою суду від 06 вересня 2013 року заяву ОСОБА_4, та ОСОБА_3 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в особі свого представника ОСОБА_5, ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову про тлумачення заповіту відмовити. Посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зазначають, що в тексті заповіту є слова «все майно...», тому виключення на підставі рішення суду частини майна є безпідставним.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що дійсною волею померлої ОСОБА_8, викладеною нею в заповіті було розпорядження тільки житловим будинком та земельною ділянкою.

Проте погодитися із такими висновками суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Встановлено, що 25.06.2001 року ОСОБА_8 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, в якому вказала наступне: « в разі моєї смерті роблю таке заповідальне розпорядження: все моє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і загалом все те, що мені належатиме в день смерті і на що я по закону матиму право, заповідаю житловий будинок в АДРЕСА_2 на земельній ділянці 0,15 га ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частках кожному» ( а.с. 9).

ОСОБА_8 померла 07.02.2004 року ( а.с. 7 ).

Відповідно до вимог ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, цивільний кодекс не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук змісту волі учасників правочину, який не знайшов відображення в тексті правочину. І тільки при відсутності можливості на підставі буквального значення слів та виразів, термінів зясувати зміст правочину, приписується встановлювати зміст правочину порівнянням змісту окремих частин правочину між собою, з усім змістом правочину.

Виходячи з того, що в тексті одностороннього правочину заповіту ОСОБА_8 містяться слова: «все моє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і загалом все те, що мені належатиме в день смерті і на що я по закону матиму право», які однозначно вказують на те, що було заповідано саме все майно, а не його частина, яка зазначена далі по тексту: «житловий будинок в АДРЕСА_2 на земельній ділянці 0,15 га», колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції не було підстав для тлумачення правочину.

Посилання в позовній заяві та в рішенні суду на те, що текст заповіту складений на бланку, де воля заповідача внесена іншим шрифтом, а також те, що підтвердженням волі померлої заповісти своїм нащадкам тільки житловий будинок та земельну ділянку є її листи на адресу позивача судовою колегією не приймаються.

Спірний заповіт складається з тексту, частина якого виконана типографським способом, частина на друкарській машинці, проте обидві частини мають однакову силу і враховуються при виконанні заповіту, оскільки весь текст заповіту підписаний заповідачкою без застережень.

З наданих копій листів, на які посилається заявник, не вбачається, що їх писала саме ОСОБА_8, також в одному з них вказано «отправлено 26.12.1997 г.», тоді як заповіт посвідчено 25.06.2001 року.

Крім того, відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представником ОСОБА_4 надана ухвала вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.02.2013 року, якою відхилено касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 29.05.2012 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 09.08.2012 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа Восьма Харківська держнотконтора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, встановлення факту, що має юридичне значення. Вказаною ухвалою встановлено, що 25.06.2001 року ОСОБА_8 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконкому Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, згідно з яким усе належне їй на день смерті майно заповіла дочці ОСОБА_4, сину ОСОБА_6 та онуку ОСОБА_3

Таким чином, ухвалене в справі судове рішення щодо задоволення позову про тлумачення заповіту не можна визнати законним та обґрунтованим, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3; 313, 316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 21 січня 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області про тлумачення заповіту відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -