АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1915/5455/2012 Головуючий у 1-й інстанції Тиха І.М.
Провадження № 22-ц/789/36/13 Доповідач - Ткач О.І.
Категорія - 48
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2013 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Гірського Б. О., Костів О. З.,

при секретарі ОСОБА_1

з участю сторін, прокурора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 (попереднє прізвищеГоловата) ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, компенсаційних виплат з несплачених аліментів, 3-х відсотків річних та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду в порядку ст.196 СК України з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені 19897 грн. 95 коп. за прострочення сплати аліментів та компенсаційних виплат в сумі 884 грн. 73 коп., у звязку з порушенням строків сплати аліментів за період з липня 2005 року по 6 травня 2009 року, посилаючись на те, що відповідач ухилявся від їх сплати. На обгрунтування своїх доводів зіслалась на акт нарахування заборгованості від 2.03.2009 року (а.с. 11-12, 100).

Після перегляду справи в касаційній інстанції в 2012 році, позивачка, 8 жовтня 2012 року (а.с.208), уточнила свої вимоги стосовно розміру пені, збільшивши її до 77 989,76 грн за період з серпня 2005 року по 31 грудня 2009 року з врахуванням перерахунку заборгованості, яка зроблена державним виконавцем 29.07. 2011 року ( а.с.231); компенсаційних виплат у звязку з інфляційними процесами в державі в розмірі 3 525,52 грн; 3% річних від суми боргу в розмірі 29 149,02 грн; доповнила вимогами про компенсацію моральної шкоди в сумі 110 923,96 грн в звязку з порушенням термінів надання дитині утримання.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09 листопада 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково:

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 77 989,76 грн. пені за прострочення сплати аліментів за період з серпня 2005 року по 31.12.2009 року, 58,92 грн. відшкодування вартості проведеного економічного дослідження та 120 грн. понесених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу;

стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 781 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відмовити в їх задоволенні посилаючись на те, що рішення суду стосовно стягнення пені ухвалено з порушенням процесуального та матеріального права.

Зокрема, апелянт зазначив, що не ухилявся від сплати аліментів і у період з 2006 по 2009 рік сплачував їх в розмірі, який визначено державним виконавцем. Крім цього, позивачка у первісному позові не оспорює розмір аліментів, який нараховувався ДВС та сплачувався ним в подальшому. Лише після липня 2011 року позивачка почала оспорювати акти розрахунку заборгованості.

Посилається апелянт і на допущені судом порушення процесуальних норм права: неправильне дослідження та оцінка доказів і обставин в справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В суді апеляційної інстанції апелянт доводи скарги підтримав і пояснив, що до 2006 року не було постійного місця роботи. В наступні роки він намагався погасити заборгованість і платив аліменти в розмірах, які йому доводились державним виконавцем. Лише при розгляді справи в жовтні місяці 2012 року взнав про новий перерахунок заборгованості, з яким не погоджується і оскаржив його в суді. Просить врахувати і його матеріальне становище, оскільки в новій сімї у нього двоє дітей і очікують третю дитину.

ОСОБА_3 заперечує доводи апеляційної скарги, при цьому, суду апеляційної інстанції пояснила, що до липня 2011 року не оскаржувала актів нарахувань заборгованості зі сплати аліментів. Саме після липня 2011 року і повернення справи з касаційного перегляду змінила свої вимоги в сторону їх збільшення стосовно сплати пені. Крім цього, з її пояснень вбачається, що батько відповідача забезпечує її та дитину продуктами харчування.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Воно є таким, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, вирішить справу згідно з законом, що підлягає застосуванню до правовідносин сторін.

Усупереч зазначеній та на порушення інших норм процесуального права, суд не встановив факти, які підлягали встановленню; не дав оцінки поданим сторонами доказам з дотриманням принципу допустимості; не навів мотивів відхилення частини цих доказів та не обгрунтував доведеність певних установлених ним фактів. Усе це призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги в оспорюваній апелянтом частині рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача і її розмір слід стягнути з врахуванням перерахунку заборгованості, яка зроблена державним виконавцем 29.07.2011 року, виходячи з вимог нової редакції ч.3 ст.195 СК.

Однак з вказаним рішенням, суд апеляційної інстанції не може повністю погодитись, оскільки воно ухвалено з порушенням норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Тернопільського міськрайсуду від 16 березня 2004 року зобовязано ОСОБА_2 сплачувати аліменти в розмірі 35% від заробітку на утримання дочки Ілони-2.03.1998 р.н., яка проживає з матірю- позивачкою у справі.

З 5 вересня 2007 року (а.с. 102) виконання вказаного рішення перебувало у державній виконавчій службі Тернопільського районного управління юстиції, працівники якої і визначали заборгованість зі сплати аліментів, оскільки відповідач не мав постійного заробітку. Однак сплата аліментів проводилась відповідачем нерегулярно і не в повному обсязі, який визначався державним виконавцем, що вбачається з актів розрахунку заборгованості від 5.03.2008 року, 2.03.2009 року (а.с, 99-100), які сторонами не оскаржували в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач особисто переводив кошти на імя позивачки.

Враховуючи, що відповідно до ст.74 Закону Про державну виконавчу службу№606 від 21.04.1999 (в редакції яка була чинною до 9.03.2011 року) -Державний виконавець зобов'язаний здійснювати систематичний контроль за правильним і своєчасним відрахуванням утриманих сум аліментів стягувачам та повноважень державного виконавця, виходячи зі змісту ч.3 ст.11 Закону Про виконавче провадження-№2677 від 4.11.2010 року (в новій редакції) при проведенні перевірок працівниками ДВС не зафіксовано невірного розміру сплати аліментів, які проводив ОСОБА_2 у вказаний період.

Так, з актів нарахування заборгованості від 5.03.2008 року, 2.03.2009 року (а.с. 99-100), які є тотожними розрахунку заборгованості від 1.07.2011 року (а.с.231), державний виконавець визначив заборгованість: станом на 2005 рік в сумі 720,15 грн; за 2006 рік - 1259,2 грн, 2007 рік - 816, 65 грн, що в загальному становить 3130 грн .

Дана сума заборгованості відображена в акті заборгованості від 5.03.2008 року, який відповідач отримав 14.03.2008 року (а.с. 99об.).

В квітні місяці 2008 року ОСОБА_2 сплатив 3162 грн, що на 32грн більше нарахованої заборгованості.

Протягом травня - грудня місяців 2008 року мали місце незначні коливання в сплаті аліментів, що вбачається з актів нарахувань заборгованості державного виконавця, однак, в кінцевому результаті на кінець 2008 року відповідач на 17,35 грн оплатив більше ніж нараховував йому аліменти державний виконавець, про що суду апеляційної інстанції пояснив державний виконавець.

Про неоскарження сум заборгованості у вказаний період свідчить і заява позивачки від 1.07.2011 року ( а.с.312-313 ), яка надана державним виконавцем суду апеляційної інстанції, оскільки в суді першої інстанції участі не приймав працівник ДВС, про що свідчать матеріали справи: відсутнє належне повідомлення про вручення повістки; не були предметом судового дослідження і виконавчі провадження, хоча місцевий суд їх затребував ( а.с 166), однак не дочекавшись їх - вирішив спір, чим порушив норми процесуального права.

З позовної заяви, яка подана в червні 2009 року, вбачається, що позивачка погоджувалась з розміром аліментів та заборгованості, яка розрахована державним виконавцем на виконання судового рішення і закладена нею у свої позовні вимоги про нарахування неустойки. Саме виходячи з вказаного розміру заборгованості в квітні місяці 2008 року відповідач сплатив 3162 грн, які визначив йому в письмовому повідомленні державний виконавець, що вбачається з акту державного виконавця (а.с.99, 99об).

В жовтні 2012 року позивачка збільшила суму позову посилаючись на акт заборгованості від 29.07.2011 року (а.с.230), який спеціалістом закладено в розрахунок пені. При цьому в розрахунок пені спеціалістом покладено невірні висхідні дані стосовно заборгованості за 2009 рік.

При розрахунку заборгованості, який викладено в акті державного виконавця від 29.07.2011 року державний виконавець нарахував заборгованість, починаючи з липня 2005 року згідно середньої зарплати працівника даної місцевості -Тернопільського району, виходячи з тексту редакції ст.195 ч.3 СК, яка набрала чинності лише з березня 2011 року та ч.3 ст.74 Закону Про виконавче провадження.

До вказаної дати, мала місце колізія норм ст.195 ч.3 СК та ст.74 Про державну виконавчу службу №606 від 21.04.1999року.

Так, Сімейний Кодекс, який набув чинності з 1 січня 2004 року і має пріоритет над Законом Про державну виконавчу службу №606 від 21.04.1999 в редакції, яка діяла до 9.03.2011 року, передбачав обрахування заборгованості таким чином:- Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує.

Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника для даної місцевості.

Крім цього, з березня місяця 2009 року, ОСОБА_2, як особа що перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту як одержувач допомоги по догляду за дитиною до досягнення 3-х років з 5.03.2009 року по 20.09.2010 року (а.с.32) був застрахованою особою, що має страховий трудовий стаж працівника з мінімальною зарплатою і відповідно не відноситься до категорії непрацюючих, що зафіксовано в Законі №2811 від 21.11.1992 року Про державну допомогу сімям з дітьми, Постанові Кабінету Міністрів №1751 від 27.12.2001 року (в ред. чинній на 2009р.) Про затвердження Порядку призначення і виплат державної допомоги сімям з дітьми, Постанові Правління Пенсійного фонду України №21 від 19.12.2003 року Про затвердження Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до Пенсійного Фонду України.

Відповідно, з березня 2009 року заборгованість повинна була нарахуватись в порядку ч.2 ст.195 СК, а не в порядку ч.3 ст.195 СК (в редакції чинній до 9.03.2011року). При цьому слід зазначити, що мінімальна зарплата, виходячи з якої управління праці та соцзахисту сплачували платежі Пенсійному фонду, була в межах 605-744 грн, що вдічі менше середньостатистичної зарплати в Тернопільському районі в 2009 році, яка зазначена в акті заборгованості від 29.07. 2011 року.

Аналізуючи в сукупності вищевстановлені обставини в контексті вищезазначених норм матеріального права та враховуючи, що суд першої інстанції порушив норми процесу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач повинен сплатити пеню з заборгованості, яка виникла в результаті часткової недоплати щомісячого утримання дитині та відсутності надання утримання з серпня 2005 року по березень 2009 року згідно розрахунків державного виконавця, які зроблені до 29 липня 2011 року , оскільки відповідно до ч.1 ст.196 СК при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд серед іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції прийняв за аксіому розрахунок заборгованості від 29.07.2011 як єдино вірний доказ, хоча в матеріалах справи (а.с.32) є довідка управління праці та соціального захисту Тернопільської райадміністрації №3402 від 11.08.2009 року про те, що ОСОБА_2 з 5.03.2009 року по 20.09.2010 року перебував на обліку як отримувач допомоги по догляду за дитиною до 3-х років. Крім цього, враховуючи, що виходячи з вимог ст.195 ч.3 СК в редакції, яка діяла до 9.03.2009 року, заборгованість визначалась з середньої зарплати працівника відповідної кваліфікації або неваліфікованого працівника даної місцевості, місцевий суд не перевірив чи відповідач має якусь робочу кваліфікацію, оскільки з довідки ( а.с.108) та судового рішення про стягнення аліментів за 2004 рік вбачається, що він працював двірником, що є некваліфікованою працею.

З врахуванням вищевикладених мотивів та обставин, суд апеляційної інстанції критично оцінює вказаний доказ.

Крім цього, місцевим судом проігноровано і доводи відповідача про перебування на його утриманні двох малолітніх дітей від другого шлюбу синів ОСОБА_5 - 20.09.2007 р.н та Максима - 22.08. ІНФОРМАЦІЯ_1, відсутність заборгованості зі сплати аліментів. При цьому, в суді апеляційної інстанції встановлено, що на даний час дружина відповідача перебуває в стані вагітності, строк якої 17 тижнів.

Згідно ст.303 ч1 ЦПК - Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно статті 309 ЦПК-Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права...

Враховуючи, що мало місце порушення процесуальних норм права при дослідженні судом першої інстанції обставин справи, доказів, суд апеляційної інстанції вважає, що слід прийняти нові докази, які подані в процесі апеляційного розгляду справи.

При вказаних обставинах, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути суму пені в межах сум за період, який окреслено позивачкою, в розмірі 15877, 12 грн згідно висновку спеціаліста від 19 грудня 2012 року (а.с.270-278), оскільки до погашення заборгованості в квітні 2008 року мала місце вина відповідача у несплаті та частковій оплаті утримання для дитини.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції слід змінити стосовно суми пені та розміру судового збору, які підлягають стягненню з відповідача .

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 09 листопада 2012 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 пені з 77989, 76 грн до 15877, 12 грн ( пятнадцяти тисяч вісімсот сімдесят сім грн 12 коп) та розмір судового збору стягнутого з ОСОБА_2 в користь держави з 781 грн до 229,40 грн.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_6