АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22ц 791/3396/2013 Головуючий в І інстанції: Сіянко В.М.
Категорія 19 Доповідач: Бугрик В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2013 року грудня місяця « 23» дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Бугрика В.В.

Суддів: Лісової Г.Є., Семиженка Г.В.,

при секретарі: Філімонову Г.В

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 11 вересня 2013 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

12.08.2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 13.08.2009 року площею 0,0447 га, кадастровий номер :02:058:0012, розташованої за адресою: с. Залізний порт Голопристанського району Херсонської області вул. Шкільна 11 і від 13.08.2009 року площею 0,0497 га, кадастровий номер :02:058:0010, розташованої за адресою: с. Залізний порт Голопристанського району Херсонської області вул. Шкільна 9, посилаючись на те, що з 13.05.2004 року по теперішній час перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, який зареєстрований у бюро запису актів громадянського стану міста Грац (Австрія), що підтверджується свідоцтвом про шлюб № 297/2004 від 13.05.2004 року. В травні 2006 року його дружиною ОСОБА_4 були придбані зазначені вище земельні ділянки, які відповідно до норм ст. ст. 60, 61, 63 СК України є їхньою спільною сумісною власністю. В порушення ст. 65 СК України ОСОБА_4 без його згоди 13.08.2009 року уклала оспорювані договори купівлі-продажу зазначених земельних ділянок, які були нотаріально посвідчені, чим порушено його права як власника спірних земельних ділянок і на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 65 СК України такі договори повинні бути визнані судом недійсними з моменту їх укладення.

Рішенням суду позов задоволено. Визнано недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0447 га, кадастровий номер :02:058:0012, розташованої за адресою: с. Залізний порт Голопристанського району Херсонської області вул. Шкільна 11, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 13.08.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за номером 3573808 і договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0497 га, кадастровий номер :02:058:0010, розташованої за адресою: с. Залізний порт Голопристанського району Херсонської області вул. Шкільна 9, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 13.08.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за номером 3573792.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у позові відмовити за необґрунтованістю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не було перевірено чи перебувають ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в шлюбі на час розгляду справи та чи укладений між ними шлюбний договір. Зазначає, що позивач не був стороною оспорюваних договорів і не має права захисту власних прав шляхом задоволення позову відповідно ст. 215, 216 ЦК України, такий захист можливий шляхом подачі віндикаційного позову з вимогою витребувати майно у добросовісного набувача.

Вислухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 13 травня 2004 року у ЗАГС столиці землі м. Грац, республіки Австрія був укладений шлюб, згідно з договорами купівлі-продажу від 15 травня 2006 року ОСОБА_4 придбала земельні ділянки у с. Залізний порт Голопристанського району Херсонської області по вул. Шкільна 11 та вул. Шкільна 9, а 13 серпня 2009 року продала зазначені земельні ділянки ОСОБА_2 за спірними договорами.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 19 січня 2010 року ОСОБА_2 продала ці земельні ділянки ОСОБА_5

За до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 2, 3 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

З матеріалів справи вбачається, що спірні земельні ділянки були придбані ОСОБА_4 за час шлюбу з позивачем та відповідно до вимог ст. ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України належали їм на праві спільної сумісної власності, проте 13 серпня 2009 року ОСОБА_4 без згоди чоловіка уклала з ОСОБА_2 договори купівлі-продажу земельних ділянок.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що земельні ділянки були спільною сумісною власністю подружжя та були відчужені дружиною позивача за відсутністю необхідних повноважень (згоди чоловіка ОСОБА_3) на розпорядження цим майном, що відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України та ч. 4 ст. 369 ЦК України є підставою для застосування до спірних правовідносин ст. 215 ЦК України. Разом з тим суд не врахував, що позивач не був стороною жодного з договорів про продаж земельних ділянок, але вважаючи себе власником, предявив позов про визнання недійсними відплатних договорів, укладених відповідачами. У такому разі це майно не може бути передане власнику в порядку застосування загальних наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України, оскільки позивач не був стороною оспорюваних договорів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірне майно було придбано позивачем та ОСОБА_4 в період шлюбу та було спільною сумісною власністю подружжя, разом з тим вважає, що для захисту порушеного права позивачем обрано неналежний спосіб захисту, відповідно передбачених законом підстав для задоволення заявлених позовних вимог немає.

Так, у відповідності до положень ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Правовою метою звернення позивача з даним позовом до суду є повернення у спільну сумісну власність подружжя земельних ділянок, відчужених його дружиною без його згоди.

Обираючи спосіб захисту позивач має визначитися зі змістом позовних вимог, у разі задоволення яких для нього наступають бажані правові наслідки щодо предмета спору, та з колом осіб субєктів спірних правовідносин, які мають виступати відповідачами у справі та за рахунок яких має бути поновлено його право.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем заявлено вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених представником його дружини та ОСОБА_2

У разі задоволення таких позовних вимог при незмінності субєктів права власності на спірні земельні ділянки за спірними договорами було б відновлено право спільної сумісної власності подружжя на них, а за позивачем лишилося б право вимоги про застосування наслідків недійсності правочину до його сторін у відповідності до ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Проте із задоволенням такої вимоги у даній справі для позивача не можуть наступити бажані для нього наслідки щодо права власності на земельні ділянки, оскільки ОСОБА_2 з 19 січня 2010 року не виступає субєктом права на спірні земельні ділянки, вона продала їх ОСОБА_5, отже реституція після визнання спірного договору недійсним застосована бути не може, ОСОБА_5 є субєктом права, яке просить поновити позивач, і тільки за рахунок цієї особи, якщо він не відчужив земельні ділянки іншим особам, та за інших передбачених законом обставин, може бути задоволений цивільний інтерес позивача у даній справі, проте до ОСОБА_5 не було заявлено відповідних позовних вимог, він не був залучений до участі у справі у якості відповідача, і у свою чергу був позбавлений прав сторони у справі щодо захисту своїх інтересів.

Згідно з положеннями ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, вирішальним питанням для вибору позивачем відповідного способу захисту порушеного права є оцінка можливості задоволення легітимної правової мети позову за рахунок заявлених ним відповідачів.

Виходячи з правової позиції, висловленої у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки ОСОБА_2 не виступає власником земельних ділянок, на які претендує позивач, а виступає інша особа, права позивача, який вважає себе власником майна, можуть бути поновлені лише шляхом подачі віндикаційного позову до особи, яка виступає таким власником, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту, оскільки визнання недійсними договорів купівлі продажу земельних ділянок за такого складу відповідачів не поновлює його право на спірне майно, заявлені вимоги не можуть бути вирішені окремо від вирішення питання щодо правомірності володіння спірним майном добросовісним набувачем, у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Приведений висновок колегії суддів не є перешкодою позивачу для звернення до суду з належними позовними вимогами до належних відповідачів.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Голопристанського районного суду міста Херсона від 11 вересня 2013 року по даній справі скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_5, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Підпис

суддя

судді Підпис,Підпис

З оригіналом згідно

Суддя Бугрик В.В