Провадження № 2/403/5106/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2013 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Данильченко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання частково недійсним шлюбного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням уточнень посилався на те, що 14.01.2006 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.05.2008 року було розірвано. 03.06.2006 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 3286. 01.10.2012 року він вперше дізнався про зміст шлюбного договору, в якому зазначається, що майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків, буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання (п.1.3. Шлюбного договору), грошові вклади, внесені до банківських установ подружжям до перебування в шлюбі та під час шлюбу, а також відсотки та компенсації до них, являються під час шлюбу та у випадку його розірвання власністю того з подружжя, на чиє ім"я вони були внесені (п.1.4. Шлюбного договору); придбані під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю дружини ( п.1.8. Шлюбного договору). Зміст Шлюбного договору йому переклали після того, як він дізнався про рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.07.2011 року за його позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, яким йому в позові було відмовлено в повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Позивач посилається на те, що у момент укладання шлюбного договору він був позбавлений можливості свідомого волевиявлення, а укладення такого правочину (шлюбного договору) в певній частині не відповідало його внутрішній волі, так як його було введено в оману ОСОБА_3, що полягало в наступному. В момент укладання шлюбного договору йому цей договір на англійську мову ніхто не перекладав, українську мову він не розумів, а на російській мові може зв"язати декілька слів, його повідомили лише про те, що все майно, яке він буде придбавати за кошти, які переведені з його картрахунків, буде його особистою приватною власністю, і з цією метою він і укладав шлюбний договір, довірившись як своїй колишній дружині, так і нотаріусу. Йому до 01.10.2012 року не було відомо про те, що під час кожного придбання нерухомого майна потрібно було укладати додаткові угоди до шлюбного договору та про те, що грошові вклади, внесені на ім"я одного з подружжя, будуть вважатися після розірвання шлюбу власністю того з подружжя, на чиє ім"я вони були відкриті, а також про те, що придбанні подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю дружини.

В даному випадку йому повідомили відомості, що не відповідають дійсності стосовно того, що все майно, яке він буде придбавати за кошти, які переведені з його картрахунків, буде його особистою приватною власністю, і замовчали обставини, що мають істотне значення для угоди ОСОБА_3 скористалася тим, що він не володіє російською та українською мовами, а також увійшовши до нього в довіру, ввела його в оману, уклавши договір, в якому майже всі умови направлені проти його інтересів, вона викликала у нього впевненість в тому, що у них гарна сім"я і необхідно вкладати гроші у нерухомість, тому він був впевнений, що все нерухоме майно, яке він придбаває, не буде мати режиму спільної сумісної власності і укладання шлюбного договору на тих умовах, на яких його було укладено, ставить його в надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Посилаючись на вказане, позивач просить визнати частково недійсним шлюбний договір від 03.06.2006 року, укладений між ним та ОСОБА_3, посвідчений 03.06.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, а саме: визнати недійсним пункт 1.2. шлюбного договору, яким передбачено, що «Майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю»; пункт 1.3., яким передбачено, що «Майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків: в доларах США - №04416150, відкритому в Deutsch Bank Trust Co Amerikas, New York, на його депозитний рахунок №99.980-1, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 503 500 грн. 00 коп. (п»ятсот три тисячі п»ятсот гривень 00 коп., що еквівалентно 100 000 (сто тисяч) дол. США); на його депозитний рахунок №99.840-2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 50 000 (п»ятдесят тисяч) доларів США); на його депозитний рахунок №99.840-2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 100 000 (сто тисяч) доларів США; на його депозитний рахунок № 99.840-3, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 68 154 (шістдесят вісім тисяч сто п»ятдесят чотири) доларів США); на його особовий картрахунок № 3606, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 1000 (одна тисяча) доларів США); на його поточний рахунок № 0572, відкритий в ЗАТ КБ «ПриватБанк» (сума вкладу 9394 (дев»ять тисяч триста дев»яносто чотири) доларів США 27 центів, які у сумі складають 328 548 (триста двадцять вісім тисяч п»ятсот сорок вісім) доларів США 27 центів, що на момент укладання цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам, комерційними банками м.Дніпропетровська (курс 5,035 грн. за 1 долар США) є еквівалентом суми 1 654 240 грн. 54 коп. (один мільйон шістсот п»ятдесят чотири двісті сорок гривень 54 коп.), буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання» визнати недійсним в частині умов договору, визначених словами: «і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання»; визнати недійсним пункт 1.8. шлюбного договору, яким передбачено, що «Придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю дружини».

В судовому засіданні позивач, який надавав суду пояснення за допомогою перекладача, представники позивача, посилаючись на обставини, викладені в позові та в уточнені до нього, позовні вимоги підтримали.

Відповідач з представником в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх необґрунтованість, просили застосувати до вимог позивача строк позовної давності.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що 03.06.2006 року до неї звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з проханням посвідчити шлюбний договір за конкретними умовами. Обговорювання та складання проекту договору відбувалося в присутності перекладача ОСОБА_5, яка перекладала та з її слів роз»яснювала всі пункти умов договору, в тому числі статті, наведені в договорі, оскільки ОСОБА_1 не володів в достатній мірі мовою, якою було укладено шлюбний договір. Після узгодження проекту договір був роздрукований на спеціальному бланку та підписаний сторонами. Перекладач ОСОБА_5 засвідчила своїм підписом на окремому аркуші договору про тотожність її усного перекладу з вищеназваним договором, при цьому на час підписання договору письмовий переклад на англійську мову ОСОБА_1 не забажав здійснити. Додаткові угоди договорів купівлі-продажу після їх нотаріального посвідчення окремо не укладались, оскільки, зі слів, ОСОБА_1 мав намір укласти одну додаткову угоду на всі придбання одночасно, тому що це потребує додаткових витрат, нею така додаткова угода не посвідчувалась. Нотаріус зазначила, що вважає, що договір посвідчено нею на умовах, викладених сторонами, які з ними погодились, при цьому нею були дотримані всі вимоги чинного законодавства.

Вислухавши осіб, які з"явилися, свідка, дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні, між позивачем ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 14.01.2006 року був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ № 027671, виданим 14.01.2006 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 24. Від шлюбу сторони дітей не мають.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2008 року шлюб між ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний.

Судом також встановлено, що 03.06.2006 року між позивачем ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 3286.

Відповідно до п.1.1. цього договору майно, яке не підлягає державній реєстрації, нажите подружжям під час шлюбу, є спільною сумісною власністю.

Відповідно до п.1.2. договору майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю.

Пунктом 1.3. шлюбного договору передбачено, що «Майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків: в доларах США - №04416150, відкритому в Deutsch Bank Trust Co Amerikas, New York, на його депозитний рахунок №99.980-1, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 503 500 грн. 00 коп. (п»ятсот три тисячі п»ятсот гривень 00 коп., що еквівалентно 100 000 (сто тисяч) дол. США); на його депозитний рахунок №99.840-2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 50 000 (п»ятдесят тисяч) доларів США); на його депозитний рахунок №99.840-2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 100 000 (сто тисяч) доларів США; на його депозитний рахунок № 99.840-3, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 68 154 (шістдесят вісім тисяч сто п»ятдесят чотири) доларів США); на його особовий картрахунок № 3606, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 1000 (одна тисяча) доларів США); на його поточний рахунок № 0572, відкритий в ЗАТ КБ «ПриватБанк» (сума вкладу 9394 (дев»ять тисяч триста дев»яносто чотири) доларів США 27 центів, які у сумі складають 328 548 (триста двадцять вісім тисяч п»ятсот сорок вісім) доларів США 27 центів, що на момент укладання цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам, комерційними банками м.Дніпропетровська (курс 5,035 грн. за 1 долар США) є еквівалентом суми 1 654 240 грн. 54 коп. (один мільйон шістсот п»ятдсят чотири двісті сорок гривень 54 коп.), буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання».

Пунктом 1.4. шлюбного договору передбачено, що грошові вклади, внесені до банківських установ подружжям до перебування в шлюбі та під час шлюбу, а також відсотки та компенсації до них, являються під час шлюбу та у випадку його розірвання власністю того з подружжя, на чиє ім"я вони внесені.

Відповідно до п.1.5. шлюбного договору акції та цінні папери, придбані до перебування у шлюбі та під час шлюбу, а також дивіденди до них, належать, під час шлюбу та у випадку його розірвання, тому з подружжя, на ім"я котрого оформлене придбання акцій та інших цінних паперів.

Відповідно до п.1.6. шлюбного договору ювелірні прикраси, придбані подружжям, являються власністю того з подружжя, котрий ними користується.

Згідно до п.1.7. шлюбного договору весільні подарунки, призначені для користування обох з подружжя меблі, побутова техніка і т.п. в період шлюбу є спільною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю того з подружжя, чиїми родичам, друзям, знайомим та інш., ці подарунки були зроблені.

Пунктом 1.8. шлюбного договору передбачено, що придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю дружини.

Пунктом 1.9. шлюбного договору передбачено, що майно, належне одному з подружжя за даруванням, спадщиною, придбане до реєстрації шлюбу, або, у відповідності з положенням даного договору, не може бути визнано сумісною власністю і при його відчуженні згода другого з подружжя не потрібна.

П.1.10. шлюбного договору передбачено, що сторони мають право користуватися майном іншої сторони, яке належало останній до реєстрації шлюбу у відповідності до призначення майна.

Суд вважає, що вказаний шлюбний договір від 03.06.2006 року, укладений між ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 03.06.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований за № 3286, підлягає визнанню частково недійсним, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами у даній справі регулюються Цивільним Кодексом України, Сімейним кодексом України, Конституцією України.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов»язків підставами виникнення цивільних прав та обов»язків є договори та інші правочини.

Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

У відповідності до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.1 ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 230 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину під впливом обману.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно до ч.2 цієї статті - якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до ч.1 ст.1 Сімейного кодексу України - Сімейний кодекс України, зокрема, визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя.

Згідно до ст.2 цього кодексу - Сімейний Кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між подружжям.

Відповідно до ч.1 ст.7 Сімейного Кодексу України - сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно до ч.2, 3 цієї статті сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

Частиною 4 даної статті передбачено, що регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Відповідно до ч.6 даної статті жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї.

Згідно до ч.9, 10 ст.7 Сімейного Кодексу України Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ч.1 ст. 64 Сімейного кодексу України - дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Тому майно подружжя являє собою комплекс належних їм речей, а також їх майнових прав і обов"язків

Відповідно до ч.1 ст. 92 Сімейного кодексу України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Згідно до ст. 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

У відповідності до ч.1 ст. 93 Сімейного кодексу України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. Відповідно до ч.2 цієї статі - шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Згідно до ч.3 - шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми.

Частиною 4 ст. 93 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Тобто, сторони не можуть включати в договір положення, які вкрай обмежують інтереси одного з подружжя.

Відповідно до ст.94 Сімейного кодексу України шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Частиною 2 ст. 95 Сімейного Кодексу України передбачено, що якщо шлюбний договір укладено подружжям, він набирає чинності у день його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч.1 ст. 96 Сімейного кодексу України - у шлюбному договорі може бути встановлено загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов'язків. Згідно до ч.2 цієї статті - у шлюбному договорі може бути встановлена чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу.

У відповідності до ч.1 ст.92 Сімейного кодексу України - у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім'ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв'язку з реєстрацією шлюбу.

Відповідно до ч.2 цієї статті - сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Частиною 3 даної статті передбачено, що сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Згідно до ч. 4 цієї статті - у шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Відповідно до ч.5 - сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною 1 ст. 101 Сімейного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від шлюбного договору не допускається.

Відповідно до ст. 103 Сімейного кодексу України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Виходячи з вищенаведених положень чинного законодавства, порядок і умови укладення шлюбного договору повинні відповідати загальним вимогам, що пред"являються до угод: договір повинен відповідати вимогам закону, а також моральним засадам суспільства; особи, що укладають його повинні володіти необхідним обсягом цивільної дієздатності; у договорі має бути виражена вільна воля його учасників, яка відповідає їх волевиявленню; договір повинен перетворюватись у відповідну форму; бути спрямованим на реальне настання правових наслідків. Шлюбний договір не може суперечити інтересам подружжя і ставити їх у надзвичайно невигідне матеріальне становище; не може регулювати особисті відносини подружжя, батьків і дітей та не може суперечити моральним засадам суспільства.

Як зазначалося вище, відповідно до ст. 94 Сімейного Кодексу України шлюбний договір укладається у письмовій формі і підлягає обов"язковому нотаріальному посвідченню. Засвідчувати шлюбний договір можуть як державні так і приватні нотаріуси. Дії нотаріусів при реєстрації шлюбних договорів регламентуються п.п. 127-136 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3.03.2004 року № 20/5. При цьому нотаріуси керуються загальними правилами посвідчення угод. Так, при реєстрації шлюбного договору нотаріус зобов"язаний роз"яснити сторонам зміст і значення поданого ними проекту шлюбного договору і перевірити, чи відповідає зміст засвідчуваної угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін (п.36 Інструекції).

При реєстрації шлюбного договору нотаріус повинен з"ясувати чи розуміють учасники договору значення своїх дій і наслідки їх вчинення. Якщо у нотаріуса виникають сумніви з цього приводу, він може відкласти реєстрацію договору до з"ясування питання про те, чи не визнаний один із учасників договору недієздатною або обмежено дієздатною особою у судовому порядку (п.39 Інструкції).

Шлюбний договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, складається у двох примірниках, один з яких залишається в справах державної нотаріальної контори або приватного нотаріуса. При бажанні кожен із подружжя може отримати по примірнику шлюбного договору. Усі примірники підписуються сторонами (п.36 Інструкції). Шлюбний договір носить суворо особистий характер і не може бути укладений через представника.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

У відповідності до ст. 79 цього Закону нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус.

Судом встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_6, з відповідачкою він познайомився через мережі Інтернет. Після певного терміну спілкування, позивач з відповідачкою вирішили одружитися, в зв"язку з чим позивач згодом переїхав проживати в м.Дніпропетровськ, де жила відповідачка.

При переїзді до України позивачем були переведені з його картрахунків, відкритих у ОСОБА_6, на рахунки в банках України, його особисті грошові кошти, набуті ним до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, а саме: в доларах США - №04416150, відкритому в Deutsch Bank Trust Co Amerikas, New York, на його депозитний рахунок №99.980-1, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську - сума вкладу 503 500 грн. 00 коп., що еквівалентно 100 000 доларам США; на його депозитний рахунок №99.840-2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у м. Дніпропетровську - сума вкладу 50 000 доларів США; на його депозитний рахунок №99.840-2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у м. Дніпропетровську - сума вкладу 100 000 доларів США; на його депозитний рахунок № 99.840-3, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у м. Дніпропетровську - сума вкладу 68 154 доларів США; на його особовий картрахунок № 3606, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у м. Дніпропетровську - сума вкладу 1000 доларів США; на його поточний рахунок № 0572, відкритий в ЗАТ КБ «ПриватБанк» - сума вкладу 9394 доларів США 27 центів, які у сумі складають 328 548 доларів США 27 центів, що на момент укладання цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам, комерційними банками м. Дніпропетровська (курс 5,035 грн. за 1 долар США) є еквівалентом суми 1 654 240 грн. 54 коп. Вказане не оспорювало ся в судовому засіданні відповідачем.

В період перебування в шлюбі з ОСОБА_3 позивачем було придбано нерухоме майно домоволодіння №6 по вул. Серпнева в м.Дніпропетровську, квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2, квартира АДРЕСА_3, квартира АДРЕСА_4, квартира АДРЕСА_5, квартира АДРЕСА_6, квартира АДРЕСА_7, квартира АДРЕСА_8, автомобіль ВАЗ-21112, держномер АЕ 82-33 ВВ, меблі, посуд, побутова техніка, кухонне начиння, які розміщені у вказаних квартирах. Також, на ім»я відповідачки був відкритий в банківській установі депозитний рахунок на суму 280 000,00 грн. Вказані квартири подружжя ОСОБА_3 здавали в піднайм за певну плату, отримуючи від цього певний грошовий дохід.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.05.2008 року шлюб між сторонами був розірваний.

Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою почав виникати спір щодо придбаного у шлюбі майна, в зв»язку з чим. ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом про поділ майна.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.07.2011 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні вказаного позову, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені. При цьому підставою для відмови позивачеві у задоволенні позову в рішенні суду зазначені оспорювані ним положення шлюбного договору, зокрема щодо необхідність укладання додаткових угод до шлюбного договору щодо кожного окремого придбання.

Після ухвалення вказаного рішення позивач вперше дізнався від свого представника про точний зміст вищевказаного шлюбного договору, а зокрема - п.1.2., 1.8., а також п.1.3., яким передбачено, що майно, придбане за його кошти, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків, буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання; п.1.4. договору, за яким грошові вклади, внесені до банківських установ подружжям до перебування в шлюбі та під час шлюбу, а також відсотки та компенсації до них, являються під час шлюбу та у випадку його розірвання власністю того з подружжя, на чиє ім»я вони були внесені; що придбані під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю дружини ( п.1.8. шлюбного договору).

Судом достеменно встановлено, що у момент укладання спірного шлюбного договору ОСОБА_1 ОСОБА_2 був позбавлений можливості свідомого волевиявлення щодо умов договору, а укладення цього договору в частині його умов, викладених у п.1.2., 1,8 договору, а також в його п.1.3., де передбачено, що майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до шлюбного договору щодо кожного окремого придбання» в частині умов, визначених словами: «і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання» не відповідало його внутрішній волі, суперечить його інтересам як чоловіка в подружжі та ставить його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки його було введено в оману відповідачкою, що полягало в наступному.

Як зазначено вище, позивач у даній справі - ОСОБА_1 ОСОБА_2 є англійцем та громадянином ОСОБА_6. Спілкування між ним та відповідачкою відбувалося англійською мовою та російською, якою він володіє досить обмежено, маючи можливість формулювати окремі фрази, українську мову він не розуміє, що не спростовано відповідачем. У всіх установах в Україні він спілкується за допомогою перекладачів, а зокрема перекладача ОСОБА_5, яка була його перекладачем і при розгляді судом справи за його позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, що підтвердила в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 та підтверджується матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний шлюбний договір складений нотаріусом на українській мові із посиланням на вимоги чинного на час складання та посвідчення договору законодавства України.

Як зазначено в шлюбному договорі, усний переклад вищевказаного тексту з української мови на англійську мову зроблено перекладачем ОСОБА_5, що вона засвідчила власним підписом.

Судом встановлено, про що надали пояснення в судовому засіданні сторони та свідок ОСОБА_5, метою укладання позивачем ОСОБА_1 ОСОБА_2 шлюбного договору було забезпечити схоронність його особистих грошових коштів, які були його власністю до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 та які при переїзді для проживання до України він перевів зі своїх картрахунків у Англії на відкриті рахунки у банки України, а також забезпечення того, що у разі придбання майна за ці кошти, щоб це майно було його особистою власністю, що не заперечувалося відповідачем.

При цьому позивач перед складанням тексту шлюбного договору через перекладача ОСОБА_5 в приміщенні, де здійснює свою діяльність нотаріус ОСОБА_4, висловлював нотаріусу та відповідачці свої побажання щодо змісту умов цього договору, зважаючи на зазначену мету його укладення.

Разом з цим, судом встановлено, що зміст п.1.2. та фраза в п.1.3. шлюбного договору «…і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання», з урахуванням якої зміст даної умови договору став передбачати те, що майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків буде вважатися його особистою приватною власністю лише після укладань додаткових угод до шлюбного договору щодо кожного окремого придбання були включені нотаріусом до змісту договору саме з її власної ініціативи, тобто з ініціативи нотаріуса. Вказане підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 та не заперечувала відповідач.

При цьому судом також встановлено, що при здійснені усного перекладу ОСОБА_1 ОСОБА_2 тексту шлюбного договору з української мови на англійську мову перекладачем ОСОБА_5 цей переклад був здійснений неповно та неточно, а тому зміст договору не був належним чином доведений до позивача, який підписав цей договір, довіряючи нотаріусу, дружині та перекладачу.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, при укладанні шлюбного договору його було нотаріусом повідомлено лише про те, що все майно, яке він буде придбавати за кошти, які переведені з його картрахунків, буде його особистою приватною власністю, і з цією метою він і укладав шлюбний договір, довірившись як своїй дружині ОСОБА_3, так і нотаріусу, зважаючи на свій менталітет громадянина ОСОБА_6. І тому він не зрозумів зміст пункту 1.2. шлюбного договору, яким передбачено, що «Майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю»; а також зміст п. 1.3., яким передбачено, що майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до шлюбного договору до кожного окремого придбання; та зміст пункту 1.8. шлюбного договору, яким передбачено, що «Придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю дружини», а якби зрозумів то шлюбний договір у зазначеній редакції він би не підписав.

Вказане підтвердила в судовому засіданні в якості свідка перекладач ОСОБА_5, яка з урахуванням наданих нею під присягою додаткових пояснень пояснила, що позивач погано розмовляє на російській мові, а українську мову не розумів, тому потребував допомоги перекладача. За його проханням вона певний час надавала йому послуги перекладача у необхідних випадках та у різних установах. Їй відомо, що метою укладання ОСОБА_1 шлюбного договору було його бажання зберегти свої особисті грошові кошти, якими він володів до укладення шлюбу з ОСОБА_3 та які він перерахував зі своїх картрахунків в Англії на свої рахунки, відкриті в банках України, та мав наміри зберегти в подальшому за собою право власності на все майно, яке буде придбано за ці кошти. ОСОБА_3, підписуючи шлюбний договір, знала про те, що він хоче зберегти свої кошти за собою та передбачити своє право власності на майно, яке він за них може придбати під час їх шлюбу.

ОСОБА_7 також пояснила, що вона за спеціальністю є перекладачем з англійської мови на українську мову і в основному перекладає технічні тексти. Перекладаючи усно у нотаріуса позивачеві текст шлюбного договору, не будучи обізнаною у юридичних термінах та їх значеннях, вона у повному обсязі не розуміла наслідки неправильності перекладу всіх фраз у тому контексті, в якому вони викладені в договорі, а саме у його п.1.2., 1.8., а зокрема у п.1.3. щодо необхідності укладання додаткових угод до шлюбного договору у разі укладання в період шлюбу будь-якої угоди про придбання нерухомого майна. Якби вона знала ці наслідки, вона б звернула увагу позивача на ці умови щодо додаткових угод. При підписанні шлюбного договору процедура укладення додаткових договорів, про які вказано у п.1.3., не обговорювалася подружжям ОСОБА_3 і нотаріусом, і вона вважає, що ці умови договору кожний зрозумів по своєму. При цьому, пункт 1.2. та фраза «…і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання» у п.1.3. шлюбного договору були записані за ініціативою приватного нотаріуса ОСОБА_4, про внесення цих умов у договір ОСОБА_1 не просив, пункт 1.3. був озвучений, проте ніяких роз»яснень про порядок укладення додаткових угод йому не надавалось. При обговоренні умов шлюбного договору не було мови і про умови розділу меблів у випадку розірвання шлюбу. ОСОБА_5 пояснила, що допускає, що переклад тексту шлюбного договору був здійснений нею неповно, при укладанні шлюбного договору ОСОБА_1 казав, що довіряє дружині, нотаріусу, перекладачу, оскільки так прийнято у ОСОБА_6 і не просив здійснити повний переклад тексту договору та надання перекладу у письмовому вигляді, а тому він не зрозумів всі умови шлюбного договору, а зокрема про необхідність укладання додаткових угод.

Вказане не спростувала в суді відповідачка, яка пояснила, що вона та ОСОБА_1 не просили нотаріуса вписувати у шлюбний договір умови щодо необхідності укладання додаткових угод до шлюбного договору у разі укладання в період шлюбу договорів купівлі-продажу нерухомого майна, проте вона ці умови договору прочитала та їх підписала.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України шлюбний договір підлягає визнанню недійсним якщо буде виявлено невідповідність між волею та волевиявленням особи при укладенні договору. У договорі зовнішнє волевиявлення подружжя має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Відповідно до ст. 230 ЦК України угода може бути визнана вчиненою під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення договору.

Таким чином, шлюбний договір у оспорюваній позивачем у даній справі частині п.1.2, 1.8. та частково п.1.3., не відповідає загальним вимогам, що пред"являються чинним законодавством до угод: а саме у цих умовах відсутнє вираження вільної волі позивача на їх укладання у такому змісті, який відповідає його волевиявленню; у змісті цих умов відсутня воля позивача на реальне настання вказаних в них правових наслідків.

Укладаючи шлюбний договір, ОСОБА_1 ОСОБА_2, в силу незнання української мови та неповного перекладу тексту договору не зрозумів того, що під час кожного придбання нерухомого майна необхідно було укладати та нотаріально посвідчувати додаткові угоди до вказаного шлюбного договору, того, що грошові вклади, внесені на ім"я одного з подружжя, будуть вважатися після розірвання шлюбу власністю того з подружжя, на чиє ім"я вони були відкриті, а також того, що придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю дружини. Вказане не було спростовано відповідачем.

Таким чином, судом встановлено, що зазначені оспорювані позивачем умови шлюбного договору суперечать інтересам позивача і ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки ними передбачено, що у разі розірвання шлюбу майно, придбане в період шлюбу, проте на його особисті грошові кошти, які є його особистою власністю? набуті ним до реєстрації шлюбу з відповідачкою, стає власністю лише відповідачки.

У п.4.1., 4.2. шлюбного договору зазначено, що зміст статей 355, 362, 364 ЦК України та статей 92-103 Сімейного Кодексу України подружжю нотаріусом роз"яснені, шлюбний договір набирає чинності з моменту посвідчення його нотаріусом.

Разом з цим, з огляду на встановлені судом обставини, будь-які докази того, що нотаріусом при посвідчені шлюбного договору було роз"яснено сторонам договору, а зокрема позивачеві ОСОБА_1 ОСОБА_2, наслідки укладення цього договору, можливі зміни відносин сторін у майбутньому, було з"ясовано, чи дійсно позивач чітко і адекватно висловив свою волю, викладену у тексті договорі, суду не надані.

Судом також встановлено, що після укладання оспорюваного шлюбного договору, в період шлюбу, позивачем неодноразово укладалися договори купівлі-продажу квартир, які також посвідчувалися приватним нотаріусом ОСОБА_4, при цьому була присутня відповідачка, що нею не заперечувалося. При цьому нотаріусом ОСОБА_4 не роз»яснялося позивачеві про необхідність укладання додаткових угод до шлюбного договору щодо кожного окремого придбання, що передбачено п. 1.3. шлюбного договору.

Відповідачкою, якій було відомо, про те, що позивач не володіє українською мовою та обмежено володіє російською мовою, було укладено договір, який ставить його у вкрай невигідне матеріальне становище. В подальшому, відповідачка, яка є стороною шлюбного договору, умови якого відповідно до ст.ст. 526, 629 ЦК України вона зобовязана виконуватися належним чином та відповідно до його змісту, будучи обізнана про укладання позивачем в період шлюбу численних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, не виконала умови шлюбного договору, зокрема, щодо укладання додаткових угод до шлюбного договору щодо кожного придбання, зважаючи на те, що надання нею згоди на їх укладення передбачена Сімейним Кодексом України, що свідчить про наявність передбачених ст.ст. 215, 230 ЦК України підстав для визнання шлюбного договору частково недійсним в оспорюваній позивачем частині.

Зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає, що шлюбний договір від 03.06.2006 року, укладений між ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 03.06.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований за № 3286, підлягає визнанню частково недійсним, а саме: в частині визнання недійсним пункт 1.2. шлюбного договору, яким передбачено, що «Майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю»; підлягає визнанню недійсним п. 1.3., яким передбачено, що майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання в частині умов договору, визначених словами: «і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання»; в частині визнання недійсним пункт 1.8. шлюбного договору, яким передбачено, що «Придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю дружини».

При розгляді даної справи суд врахував особливості особистих стосунків учасників шлюбного договору і засновану на цьому можливість зловживання недобросовісною стороною довірою і особистим розташуванням іншої сторони, яка діяла добросовісно.

В судовому засіданні відповідачем з представником заявлено клопотання про застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності з посиланням на те, що про зміст вказаного шлюбного договору позивачеві було відомо при його укладенні.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч.1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно до ч.5 даної статті якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом у межах строку, передбаченого ЦК України, оскільки про порушення своїх прав йому стало відомо після ухвалення Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська вищевказаного рішення від 14.07.2011 року, яким йому було відмовлено у задоволенні його позову про поділ майна подружжя, який він подав в березні 2008 року, та були задоволені зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про поділ майна. Про зміст вказаного рішення та підстави? за яких йому було відмолено у задоволені позову, позивачеві стало відомо від свого представника, який приймав участь у справі, примірник шлюбного договору, викладений англійською мовою, після його укладання у нього був відсутній. Із даним позовом у цій справі позивач звернувся до суду 09.10.2012 року.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, а клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання частково недійсним шлюбного договору задовольнити.

Шлюбний договір від 03.06.2006 року, укладений між ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 03.06.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований за № 3286, визнати частково недійсним, а саме:

-визнати недійсним пункт 1.2. шлюбного договору, яким передбачено, що «Майно, нажите подружжям під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, є спільною сумісною власністю»;

-пункт 1.3., яким передбачено, що «Майно, придбане за кошти чоловіка, які є його особистою власністю, набуті до реєстрації шлюбу та переведені з його картрахунків: в доларах США - №04416150, відкритому в Deutsch Bank Trust Co Amerikas, New York, на його депозитний рахунок №99.980-1, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 503 500 грн. 00 коп. (п»ятсот три тисячі п»ятсот гривень 00 коп., що еквівалентно 100 000 (сто тисяч) дол. США); на його депозитний рахунок №99.840-2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 50 000 (п»ятдесят тисяч) доларів США); на його депозитний рахунок №99.840-2, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 100 000 (сто тисяч) доларів США; на його депозитний рахунок № 99.840-3, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 68 154 (шістдесят вісім тисяч сто п»ятдесят чотири) доларів США); на його особовий картрахунок № 3606, відкритий в ЗАТ «ПроКредитБанк» у місті Дніпропетровську (сума вкладу 1000 (одна тисяча) доларів США); на його поточний рахунок № 0572, відкритий в ЗАТ КБ «ПриватБанк» (сума вкладу 9394 (дев»ять тисяч триста дев»яносто чотири) доларів США 27 центів, які у сумі складають 328 548 (триста двадцять вісім тисяч п»ятсот сорок вісім) доларів США 27 центів, що на момент укладання цього договору за середнім курсом продажу доларів США приватним особам, комерційними банками м.Дніпропетровська (курс 5,035 грн. за 1 долар США) є еквівалентом суми 1 654 240 грн. 54 коп. (один мільйон шістсот п»ятдсят чотири двісті сорок гривень 54 коп.), буде вважатися його особистою приватною власністю і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання», визнати недійсним в частині умов договору, визначеними словами: «і відображатися додатковими угодами до кожного окремого придбання»;

-визнати недійсним пункт 1.8. шлюбного договору, яким передбачено, що «Придбані подружжям під час шлюбу посуд, кухонне начиння, побутова техніка, меблі є, в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю дружини».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ОСОБА_2 понесені витрати по справі сплачений судовий збір в сумі 107 грн. 30 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.О. Кудрявцева