Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2013 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Гапоненко А. П. ,

при секретарі Миронова Н. В.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Біла Церква справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Укрпалетсистем» про зобовязання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобовязання працевлаштування , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що вона працювала в ПП «Укрпалетсистем» оператором АЗС № 22 м. Біла Церква з 27.06.2012 року. Повідомленням № 276 від 13.02.2013 року вона була попереджена про наступне звільнення її з посади оператора АЗС № 22 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 15 квітня 2013 року у зв'язку зі скороченням штату працівників підприємства. Одночасно позивача повідомили про можливість переведення її на посаду оператора АЗС № 63 в м. Києві. На дану пропозицію позивач не погодилась та 12 лютого 2013 року написала заяву про звільнення за скороченням та просила видати трудову книжку, провести розрахунок по заробітній платі, за невикористану щорічну відпустку, а також просила надати довідку про нарахування по заробітній платі, однак всього цього зроблено не було. Позивач вважає, що її було звільнено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме не 15 квітня 2013 року у зв'язку зі скороченням штату працівників, як було вказано в попередженні, а 15.02.2013 року відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України, про що її було повідомлено листом № 299/1 від 15.02.2013 року. Одночасно позивача повідомляли про необхідність прибути за трудовою книжкою до відділу кадрів підприємства або надати згоду на відправлення мені трудової книжки поштою. В порушення вимог діючого законодавства позивачу не надали трудову книжку та не провели розрахунок, а також не надали копію наказу про звільнення та не виплатили вихідну допомогу.

Позивач також зазначила, що вона неодноразово зверталась до відповідача із згодою на відправлення їй трудової книжки поштою, але їй було відмовлено. Також зверталась на захист своїх прав зі скаргою до начальника територіальної державної інспекції з питань праці у Житомирській області, але трудової книжки так і не отримала. Лише 10 квітня 2013 року їй було виплачено компенсацію за відпустку та заробітну плату за січень місяць 2013 року. У звязку наведеним позивач звернулась до суду з вказаним позовом, яким просила суд зобов'язати відповідача видати їй трудову книжку та видати наказ про новий день звільнення і внести запис до трудової книжки працівника; зобов'язати відповідача надати довідку про нарахування заробітної плати, стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 10000 грн., а також працевлаштувати у відповідності до вимог ст. 184 КЗпП України.

Під час розгляду справи позивач уточнила свої позовні вимоги та просить суд зобов'язати відповідача видати наказ про новий день її звільнення - 15 квітня 2013 року, згідно частини 1 ст. 40 КЗпП України та внести запис до трудової книжки. Раніше внесений запис про день звільнення визнати недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110. Стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 5616 ,75 гри. Стягнути з відповідача на її користь відшкодування за час затримки виплата всіх сум, що належать працівнику при звільненні в розмірі середнього заробітку за весь час затримки ( з 16 лютого 2013 року по 16 вересня 2013 року - 7 місяців), що становить 13105, 75 грн., а також 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, пославшись на ті ж обставини та підстави, викладені у позовній заяві та уточнених позовних вимогах.

Представник відповідача позов не визнала повністю, надала суду письмові заперечення та пояснила, що повідомленням № 276 від 13.02.2013 року позивач була попереджена про скорочення штату працівників ПП «Укрпалетсистем» в м. Біла Церква і наступне звільнення 15.04.2013 року. Одночасно позивачу було запропоновано переведення на іншу роботу. Позивач відмовилася від переведення на іншу роботу, тому була звільнена на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу № 28/1-к. З позивачем було проведено розрахунок та запропоновано зявитись в відділ кадрів для отримання трудової книжки та вихідної допомоги, або надати заяву про згоду направлення їй трудової книжки поштою. Крім цього вихідну допомогу не могли перерахувати за відсутністю реквізитів рахунків позивача. Позивач умисно ухилялась від отримання трудової книжки та кінцевого розрахунку до серпня місяця 2013 року у звязку з чим пропустила строки звернення до суду з даним позовом, тому просила суд у задоволені позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що підтверджується наявними у справі доказами і не заперечується сторонами, позивач працювала на підприємстві відповідача ПП «Укрпалетсистем» з 27.06.2012 року на посаді оператора АЗС № 22 м. Біла Церква, що підтверджується копією наказу № 55-К (а.с.30).

У звязку із закінченням договорів оренди АЗС в м. Біла Церква відповідачем видано наказ № 22 від 11.02.2013 року про скорочення штату працівників про що була офіційно попереджена позивач повідомленням № 276 від 13.02.2013 року. Одночасно позивачу було запропоновано переведення на іншу роботу на виконання вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України. Позивач відмовилася від переведення, а також відмовилась від підпису письмового повідомлення від 13.02.2013 року про що свідчить акт підписаний свідками.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-2 КЗпП України визначено порядок вивільнення працівників, згідно якого про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник підлягає звільненню.

Згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з подальшими змінами та доповненнями, розяснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник і або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У відповідності до ч.4 ст. 32 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно п. 6 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Позивач була звільнена з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу № 28/1-к.

Щодо позовних вимог в частині зміни формулювання причин звільнення суд керується вимогами ч. 3 ст. 235 КЗпП України, яка передбачає підстави для поновлення на роботі та зміну формулювання причини звільнення, при визнанні формулювання причини звільнення неправильною або такою, що не відповідає діючому законодавству, у випадках коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, що розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання та вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, що розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку та на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

В даному випадку суд не вбачає підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

При вирішені цивільного спору по суті позовних вимог суд враховує доводи представника відповідача щодо відмови позивачу у задоволені позовних вимог у звязку з вимогами ч. 1 ст. 233 КЗпП України, згідно якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності про, застосування якої просила у судовому засіданні представник відповідачів, є підставою для відмови в позові.

В судовому засіданні представником відповідача було доведено, що позивач достовірно знала про її звільнення з вищезазначених підстав в лютому місяці 2013 року, але вона умисно уникала від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення ( а.с.29), умисно не реагувала на письмові повідомлення про звільнення та необхідність прибути для отримання трудової книжки або надати письмовий дозвіл про направлення трудової книжки поштою, що підтверджується копією листа відповідача від 15.02.2013 року, який вона особисто отримала (а.с.26-27).

При цьому суд не приймає до уваги усні доводи позивача, що вона неодноразово зверталась до відповідача із згодою на відправлення їй трудової книжки поштою, але їй було відмовлено, а також зверталась на захист своїх прав зі скаргою до начальника територіальної державної інспекції з питань праці у Житомирській області, оскільки вони нічим не підтверджені.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач була звільнена без порушення з боку відповідача вимог трудового законодавства. Беручи до уваги те, що позивач достовірно була ознайомлена з наказом про її звільнення за п.6 ст.36 КЗпП України в лютому місяці 2013 року, а звернулась до суду за захистом своїх прав лише 20.08.2013 року, суд вважає, що позивачем пропущено строк для звернення до суду для вирішення трудового спору, який визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст.237-1 КЗпП України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч.1 ст.23 ЦК України).

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надала суду належні та допустимі докази, не довела суду їх переконливість, а також обставини, на які посилалася як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.23 ЦК України, ст. ст. 40, 32, 36, 49-2, 233 КЗпП України, п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 10, 60, 208, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, , суд -,

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Укрпалетсистем» про зобовязання видати трудову книжку, стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобовязання працевлаштування відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_3