Справа № 1326/3090/12 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/5997/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Савуляка Р.В., Копняк С.М.

за участі секретаря: Олексіва О.А.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова області від 21 червня 2013 року у справі за позовом Львівської міської ради до відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з у частю третіх осіб ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про скасування державного акту на землю,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова області від 21 червня 2013 року позов задоволено.

Скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га по вул. Коновальця, 71/1 в м.Львові серія ЯА №202587 від 29.12.2004 року.

Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_5 та представник ОСОБА_6 - ОСОБА_3.

Свої доводи ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що при складенні державного акту на землю було дотримано вимоги інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку. Судом не було надано оцінки тому, що позивачем не було надано доказів на обмеження сервітуту, зокрема технічної документації, що передбачає висновок органу земельних ресурсів про наявність обмежень на використання їхньої земельної ділянки. Просить рішення скасувати та постановити нове рішення, про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_3 зазначив, що вважає рішення безпідставним та таким, що ґрунтується на хибних висновках і недостовірних обставинах справи та просить його скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що дана земельна ділянка перебувала в користуванні відповідача ОСОБА_5 з 1951 року, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку та господарських споруд, які з 14.07.1998 року перебувають у спільній сумісній власності відповідачів: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Ухвалами Львівської міської ради № 391 від 17.04.2003р. з внесеними змінами № 1081 від 12.02.2004р., дана земельна ділянка була передана у спільну сумісну власність цих відповідачів.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що оспорюваний державний акт серія ЯА № 202587 від 29.12.2004 року на право власності на земельну ділянку виданий без врахування того, що ухвалою Львівської міської ради № 391 від 17.04.2003р.( в рішенні суду помилково вказано № 391 від 17.03.2002р ) залишена земельна ділянка шириною 1 м. для влаштування відмостки та обслуговування будинку № 82 на вул. Єфремова.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи.

Так апелянти вказують, що позивачем не було надано доказів про наявність обмежень на використання їхньої земельної ділянки. Також вони вказують, що жодних вищеперелічених відомостей в цій ухвалі Львівської міської ради № 391 від 17.04.2003р. не існує. В п.43 цієї ухвали не зазначено жодних обмежень на ділянку.

Ці посилання заслуговують на увагу.

Судовою колегією встановлено, що оскаржуваний державний акт виданий на підставі ухвали Львівської міської ради № 391 від 17.04.2003 р. з наступними змінами № 1081 від 12.02.2004р.

Дана ухвала прийнята на підставі документів, зокрема плану земельної ділянки, акту узгодження меж земельної ділянки від 7.03.2002 року, планів сервітутів та обмежень, якими передбачено що на частині земельної ділянки шириною 1 м, загальною площею 11,0 кв.м., що прилягає до камяних житлових будівель (землекористування мешканців будинку № 82 на вул. Єфремова) діє сервітут: суміжний землекористувач має право встановлення на цій частині ділянки будівельних риштувань та складувань будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд.

Однак в самій ухвалі ці обмеження не вказані.

Встановлено, що ухвали Львівської міської ради № 391 від 17.04.2003 р. з наступними змінами № 1081 від 12.02.2004р. не оскаржувались та є чинні.

Суд не перевіряв та не встановлював чи ґрунтується на законі рішення міської ради про передачу спірної земельної ділянки у власність, оскільки таких позовних вимог не було.

Оскільки в цих ухвалах не зазначено, що на частині земельної ділянки шириною 1 м, загальною площею 11,0 кв.м., що прилягає до камяних житлових будівель (землекористування мешканців будинку № 82 на вул. Єфремова) діє сервітут, тому судова колегія приходить до висновку, що по суті суд допустив припущення щодо незаконності ухвали Львівської міської ради № 391 від 17.04.2003 р., в той же час законність цієї ухвали не оспорюється.

Судова колегія приходить до висновку, що без оскарження цих ухвал неможливо визнати незаконність вказаного акту, виходячи з наступного.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того чи є законним рішення, на підставі якого його видано.

Дпущені органом публічної влади порушення при вирішення питання про передачу державного майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не були допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача.

Згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов"яковим для всіх суб"єктів владних повноважень та для судів України. Суди зобов"язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Постановою Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року за № 6-53цс-12 визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) та виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Таким чином, за змістом ст. 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою.

Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним.

Верховний Суд України також вказав, що, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про визнання недійсною державної реєстрації державних актів на право власності на землю, суд касаційної інстанції залишив поза увагою те, що державні акти на право власності на землю були видані громадянам на підставі розпорядження районної державної адміністрації, яке у встановленому порядку незаконним не визнане.

З врахуванням наведеного в даній справі, яка є предметом апеляційного розгляду, судова колегія приходить до висновку, що немає підстав для скасування державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га по вул. Коновальця, 71/1 серія ЯА № 202587 від 29.12.2004 року без вирішення чи є законними ухвали Львівської міської ради № 391 від 17.04.2003 р. з наступними змінами № 1081 від 12.02.2004р., на підставі яких його видано.

Отже суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, не застосував вказані вище норми матеріального закону, які підлягали застосуванню, не дав належної правової оцінки доказам, які є в матеріалах справи, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому оскаржуване рішення суду про задоволення вимоги позивача про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог з наведених вище мотивів і на підставі проаналізованих колегією суддів норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, п.2 ч.1 ст. 307, п. 1 ч.1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила :

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова області від 21 червня 2013 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову Львівської міської ради до відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з у частю третіх осіб ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 про скасування державного акту на землю - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Савуляк Р.В.

ОСОБА_18