№пр.2/521/816/2013

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2013 року Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Буран О. М.,

при секретарі Коровіній Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку на свою користь грошові кошти за договором позики у розмірі 83050 (вісімдесят три тисячі пятдесят) гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01.12.2010року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 83050 (вісімдесят три тисячі пятдесят) гривень на розвиток сімейного бізнесу, які в обумовлений строк, до 01.05.2012 року, він не повернув. Оскільки на момент укладення договору ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 і гроші було взято ним на розвиток сімейного бізнесу, в інтересах сімї, то позивач вважає, що обовязок повернути взяті у борг кошти лежить на обох з подружжя і підлягає виконанню у солідарному порядку.

Відповідачі позовні вимоги не визнали. У запереченні проти позову, наданому до суду, ОСОБА_5 посилався на те, що вказану розписку ним було надано під впливом психічного тиску з боку ОСОБА_1 Відповідач вказав, що насправді позивач надавав йому кошти для здійснення підприємницької діяльності, прибуток від якої ділився між ним та ОСОБА_1 В грудні 2010 р. він не зміг розрахуватися з позивачем через те, що 50 000 грн., отримані від реалізації товару (ялинок та сосен), зникли з його автомобілю. Тоді він написав розписку в тому, що винен ОСОБА_1 50 000 грн., але в травні 2010 р. надав нову розписку на суму 83 050 грн., оскільки ОСОБА_1 стверджував, що сам брав гроші в борг, виплачує проценти в розмірі 3% на місяць, а тому сума зросла до 83 050 грн.

ОСОБА_3 також надала до суду заперечення проти позову, в якому зазначила, що зі своїм чоловіком ОСОБА_2 припинила шлюбні відносини, проживає окремо та не веде спільного господарства з травня 2010 року, своєї згоди на укладення спірного договору позики не давала і не повинна нести відповідальність за його виконання.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 та просив визнати недійсним договір позики, укладений між ним та ОСОБА_1 посилаючись на те, що розписка на суму 83 050 грн. була надана ним під впливом психічного тиску з боку ОСОБА_1 та насправді в грудні 2010року він отримав від ОСОБА_1 50 000 грн. не в борг, а на розвиток спільного з ним бізнесу, тому вважає, що з цих підстав, укладений між ним та ОСОБА_1 договір, повинно бути визнано недійсним.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01.12.2010 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, в присутності і зі згоди ОСОБА_3, було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 взяв у борг у позивача 83050,00 гривень на розвиток сімейного бізнесу, які зобовязався повернути до 01.05.2012року.

Виникле зобовязання підтверджується розпискою, наданою до суду, а також показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердили обізнаність ОСОБА_3, щодо умов зазначеного договору.

Твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 надавав йому кошти не в борг, а для здійснення спільної з ним підприємницької діяльності, і не в сумі 83 050 грн., а в сумі 50 000 грн., спростовуються змістом розписки, написаною ОСОБА_2 власноручно. Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_2 на те, що розписку було написано ним під впливом психічного тиску з боку ОСОБА_1, який пояснював потребу в розписці неприємностями у сімї і необхідністю показати розписку дружині, яка погрожує розлученням.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 231 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Виходячи зі змісту зазначеної норми ЦК України, для визнання недійсним правочину необхідно встановити не просто наявність будь-якого фізичного чи психічного впливу на особу, що вчинила правочин, а наявність насильства впливу такої сили, який здатен змусити особу діяти всупереч справжній волі.

Здійснення на ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 впливу, здатного суттєво вплинути на волю дорослої людини, відповідачем за первісним позовом не було доведено, а посилання на неприємності у сімї і необхідність показати розписку дружині, яка погрожує розлученням, в будь-якому разі не можуть кваліфікуватися як насильство з боку ОСОБА_1

Крім того, в запереченні проти позову, зустрічному позові та поясненнях ОСОБА_2 містяться протиріччя. Так, у запереченні зазначено, що 50 000 грн., які зникли з його автомобілю, було отримано від реалізації товару (ялинок та сосен), в зустрічному позові ним вказно, що ці 50 000 грн. він отримав від ОСОБА_1 Разом з тим, в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що з його автомобілю зникли не 50 000грн., а 48 000 грн.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 також зазначив, що у лютому 2012 року його було викликано до ОМУ УМВС в Одеській області, з причин звернення ОСОБА_1 до відділу міліції із заявою про те, що ОСОБА_2 не повертає борг, у звязку з чим останній надавав пояснення, що кошти брав для закупівлі товарів.

Зазначені обставини, на які посилається ОСОБА_2, не знайшли підтвердження у судовому засіданні. Так, відповідно до наданих суду відповідей Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 12.10.2012 року №31/21-вх.6855 та Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області від 06.12.2012 року №31/28-вх.1531, будь-яких звернень ОСОБА_1 стосовно неповернення йому грошових коштів ОСОБА_2 до міліції не надходило, ОСОБА_2 для надання пояснень до міліції не запрошувався.

Враховуючи зазначене, суд не знайшов підтвердження твердженням ОСОБА_2 і вважає, що між ним та ОСОБА_1 було укладено саме договір позики на суму 83 050 грн.

Судом також встановлено, що в строк, обумовлений в договорі, борг не було повернуто. На час розгляду справи зобовязання, щодо повернення боргу так і не виконано.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного Кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини другої ст. 1047 Цивільного Кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Таким чином, право ОСОБА_1, що виникло з укладеного договору позики, на повернення в обумовлений строк наданих у борг коштів, є порушеним.

Судом встановлено, що на момент укладення договору позики відповідач ОСОБА_2 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_8 зазначено в розписці, виданій ОСОБА_2, гроші було взято на розвиток сімейного бізнесу. ОСОБА_8 пояснили допитані судом свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 знала про укладання договору, отримані гроші витрачалися ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в інтересах сімї.

Згідно з ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача ОСОБА_1, що обовязок повернути взяті у борг грошові кошти лежить на обох віповідачах і підлягає виконанню у солідарному порядку. Пояснення відповідачів, що шлюбні відносини між ними припинилися в травні 2010 року, після чого вони спілкувалися виключно з питань виховання дітей, спростовуються показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 і розцінюються судом як спроба уникнути відповідальності ОСОБА_3

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.09.2012 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, надане на підтвердження припинення шлюбних відносин між ними у травні 2010 року, суд не приймає до уваги з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.09.2012року було надано суду в якості доказу вже після початку розгляду справи по суті, під час надання пояснень ОСОБА_3

Крім того, обставини спілкування ОСОБА_3 з ОСОБА_2 після укладення договору позики 01.12.2010року, в тому числі щодо повернення боргу ОСОБА_1, були підтверджені в судовому засідання показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 2 ст. 223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини третьої статті 14, частини третьої статті 61, частини другої статті 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Оскільки ОСОБА_1 не брав участі у розгляді Малиновським районним судом м. Одеси цивільної справи про розірвання шлюбу, по якій ухвалено зазначене рішення від 24.09.2012року, він має право оспорювати обставини, встановлені цим рішенням, зокрема щодо фактичного припинення шлюбних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у травні 2010 року.

Посилання відповідачів за первісним позовом на п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» є безпідставним, оскільки вказаний пункт Постанови стосується визначення порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не наслідків укладання договорів одним з подружжя для другого з подружжя.

Крім того, в будь-якому разі вказана Постанова не стосується спірних правовідносин у даній справі, оскільки розяснює питання застосування законодавства у справах за позовами, що виникають при укладенні, забезпеченні, виконанні, припиненні чи визнанні недійсними саме кредитних договорів (стороною в яких завжди є банк або інша фінансова установа), а в даній справі суд розглядає спір між громадянами, що виник з укладеного договору позики. Регулювання правовідносин, що випливають з кредитного договору, здійснюється спеціальними нормами, тому розяснення суду щодо укладання і виконання кредитних договорів стосуються саме таких договорів, а не загальних норм, які регулюють правовідносини позики.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що стягнення з відповідачів суми боргу у солідарному порядку є належним способом захисту прав позивача.

Разом з тим, зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним не підлягає задоволенню, оскільки з підстав, викладених вище, суд не погоджується з доводами позивача за зустрічним позовом, що його було укладено ним проти його справжньої волі, внаслідок застосування до нього психічного тиску.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилався на те, що не отримував кошти в сумі 83 050 грн., про взяття в борг яких йдеться у наданій ним розписці. За таких обставин вимога про визнання договору позики недійсним в будь-якому разі не підлягає задоволенню, оскільки в умовах, коли гроші насправді не було передано, договір позики є неукладеним, а отже його не може бути визнано недійсним.

Так, відповідно до абзацу другого ст. 1046 Цивільного кодексу України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 27, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 231, 526, 541, 629, 1046, 1049 Цивільного кодексу України, ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, п. 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку грошові кошти у розмірі 83050 (вісімдесят три тисячі пятдесят) гривень 00 копійок.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення згідно з ч. 1 ст. 294 ЦПК України. Рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України

Суддя: Буран О.М.