Справа №1522/9254/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2013 р. м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

при секретарі - Герасименко Ю.С.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання , поновлення права власності,

ВСТАНОВИВ:

08.07.2011р. ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду з позовом до ОСОБА_2 та просив суд розірвати Договір довічного утримання (догляду) від 24 липня 2010 року укладений між ним та відповідачкою, який було посвідчено державним нотаріусом шостої Державної нотаріальної контори м. Одеси та зареєстровано за № 9-185 та вказати, що рішення є підставою для поновлення реєстраційного запису про право власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 306 від 31 травня 1995 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 24 липня 2010р. між ним та відповідачкою було укладено Договір довічного утримання, відповідно до п.1 якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві особистої приватної власності 1/2 частину квартири, а ОСОБА_2 зобовязувалася довічно повністю утримувати ОСОБА_3, забезпечуючи його житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання в квартирі, одягом та взуттям, належним медичним обслуговуванням, лікувальними засобами, продуктами харчування, наданням побутових послуг. Враховуючи, що з квітня 2011 року відповідачка не виконує свої обов'язки за договором, оскільки проживає у іншому місті, не надає матеріальної допомоги, догляд не здійснює, позивача звернувся до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2011р. справу до свого провадження було прийнято суддею Шенцевою О.П.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2011р. провадження по справі було закрито у звязку зі смертю позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 березня 2012р. було скасовано Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2011р. та направлено справу до продовження її розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2012р. справу до свого провадження було прийнято суддею Домусчі Л.В.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2012р. було задоволено заяву ОСОБА_1 та залучено її до справи у якості позивача, замість померлого, як правонаступника.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4, які діяла на підставі довіреності (а.с. 95), підтримали вимоги в повному обсягу та просили суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. При цьому вони підтвердили, що від відповідачки надходили два грошових перекази, проте вона їх повернула так як їх не бажав отримувати ОСОБА_3

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5, який діяв на підставі ордеру (а.с.78) заперечували проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на п. 4 Договору довічного утримання, згідно умов якого ОСОБА_2, зобовязалася довічно повністю утримувати відповідача, забезпечуючи його харчуванням, одягом, ліками, доглядом та необхідною допомогою, зберігши в його довічному безкоштовному користуванні квартиру, а відповідно до п.8 Договору вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду і необхідної допомоги) сторонами визначена в розмірі 700 гривень в місяць, з урахуванням інфляції та індексації. Відповідачкою по справі зазначалося, що вона з 1989 року весь час приїжджала, доглядала та матеріально допомагала як ОСОБА_3 так і його дружині. З 2008р вона до них приїжджала постійно кожні 3 місяці, привозила їм продукти, та також передавала їм продукти, одяг, гроші, про що свідчать свідки. З метою прибирання в квартирі вона найняла жінку, яка щотижня прибирала в квартирі, за що відповідачка її платила, також о них навідувалась медсестра, яка надавала медичну допомогу пристарілим, за що відповідачка також здійснювала оплату. Після того, як у ОСОБА_3 відбувся гіпертонічний криз, вона його разом з його дружиною забрала до себе у м.Донецьк, де піклувалася про обох, йому надавалася необхідна медична допомога, за ним наглядав лікар, що також підтверджується наданою нею суду медичною карткою, і він після хвороби почав сам ходити, їсти. Однак, при цьому відповідач зазначила що при житті він не висловлював своє бажання розірвати цей договір. За весь час догляду за ОСОБА_3 відповідач бачила позивачку лише один раз, яка зявилася лише в 2010р. В березні 2011р. вони перебували у неї, але 30.04.2011р. за ними приїхала ОСОБА_1 у супроводі якогось міліціонера та забрала старих і відвезла на машині в м.Одесу. Відповідач на це погодилась, так як це було бажання дружини ОСОБА_3 Після чого вона не могла з ними спілкуватися, так як цьому заважала ОСОБА_1. Про його смерть вона дізналася лише через неділю від сусідки.

Також відповідачка зазначила, що померлі ніколи не полюбляли ОСОБА_1, і коли вона приїхала забирати ОСОБА_3 та його дружину, вони були проти того щоби їхати з Донецька, оскільки ОСОБА_2 піклувалася про них. Відповідачка звернула увагу суду на ту обставину, що після того коли, позивачка у квітні забрала пристарілих людей, вона їх ізолювала від всіх і до них не можна було потрапити і саме через перешкоди з боку ОСОБА_1 вона не поховала померлого, оскільки та не повідомила про це. Незважаючи на те, що позивачка перешкоджала у виконанні обовязків по договору, вона все одно перераховувала кошти, у том числі за останні два місяці, в підтвердження чого надала чеки електронних переказів від 18.05.2011 р. та від 23.06.2001р. на суму 716 грн.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення відповідачки та її представника, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, поновлення права власності слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 липня 2010р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Договір довічного утримання (а.с.52-53), відповідно до п.1 якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві особистої приватної власності 1/2 частину квартири, а ОСОБА_2 зобовязалася довічно його утримувати, забезпечуючи житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання в квартирі, одягом та взуттям, належним медичним обслуговуванням, лікувальними засобами, продуктами харчування, наданням побутових послуг.

Разом з ОСОБА_3 проживала його дружина ОСОБА_6.

На виконання умов договору до квітня 2011р. ОСОБА_2 виконувала взяті на себе обовязки по договору довічного утримання, оскільки нарікань з цього поводу не було навіть у позивачки, оскільки ними зазначено, що умови договору, на їх думку стали порушуватися саме з квітня 2011р.

Також судом встановлено, що після того, як ОСОБА_3 пережив мікроінсульт, його разом з дружиною відповідачка забрала до себе у м. Донецьк, що підтверджується поясненнями відповідачки по справі, свідків та не заперечується з боку позивачки.

Догляд, який надавала відповідачка підтверджується медичною карткою, з якою вбачається що в період з 21.03.2011 року по 27.04.2011 року проходив лікування під доглядом дільничного лікаря ОСОБА_7 м.Донецька за адресою відповідачки.

Тому суд приходить до висновку, що відповідачкою виконувались зобовязання шляхом надання відповідного належного медичного обслуговування та лікувальними засобами.

30.04.2011р. ОСОБА_1 забрала пристарілих від відповідачки та привезла їх назад до м. Одеси у їхню квартиру, після чого почала перешкоджати відповідачки у виконанні нею своїх обовязків по договору довічного утримання, шляхом заборони у спілкуванні. Факт перешкоди у спілкуванні та ізоляції пристарілих підтверджується як поясненнями відповідачки так і поясненнями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які зазначили, що після того як зявилася у 2011році ОСОБА_1, вони також були позбавлені можливості у вільному спілкуванні з пристарілими.

Свідок ОСОБА_8, яка зазначила, що мешкала на одному поверсі разом з пристарілими і добре знала їх сімю. Вона також зазначила, що відповідачка з 1989 року допомагала померлим, що виражалося у догляді, пересиланні коштів, їжі та інших речей. Стосовно позивачки вона зазначила, що та зявилася в квартирі померлих лише у березні 2011р, а до цього навіть не привітала з днем народження. Свідок пояснила, що постійно спілкувалася з пристарілими особами, передавала їм пошту, але з появою позивачки, було тяжко спілкуватися, оскільки вона перешкоджала у цьому та ізолювала пристарілих.

ОСОБА_9 пояснила, що відповідачка доглядала пристарілих, часто приїжджала до них, найняла медсестру, покупала ліки. Також свідок пояснила, що пристарілі особи були задовільні укладання договором довічного утримання, виконаннями обовязків по ньому відповідачки у з звязку з чим, вони жодного разу не повідомляли про бажання його розірвати.

Незважаючи на перешкоди з боку позивачки, ОСОБА_2, за період, в який на думку позивачки відповідачка не виконувала умови договору, надсилала кошти по 716 грн., що підтверджується квитанцією від 18.05.2011р.та квитанцією від 23.06.2011р. (а.с.90).

25 липня 2011р. помер ОСОБА_3, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 26 липня 2011р. серія 1-ЖД №274811 (а.с.11), а 23 жовтня 2011р.померла ОСОБА_6, що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 24 жовтня 2011р. серія 1-ЖД №282217 (а.с.12).

Згідно матеріалів спадкової справи, ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 755 ЦК України, регламентовані випадки, за умови яких договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, а саме: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.

З аналізу вказаних норм вбачається, що розірвати договір, можливо лише у випадку порушення умов, невиконання або неналежне виконання стороною умов договору.

Згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність свої вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України).

З урахуванням пояснень сторін та вивчення матеріалів справи, суд доходить висновку, що відповідачка вжила всіх заходів по виконанню умов договору довічного утримання, але через перешкоди з боку позивачки, вона не змогла повністю виконати зобовязання, з чого витікає відсутність її вини в неналежному виконанні умов договору в період з 30.04.2011 року до 25.07.2011 року.

Так відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, суд не знаходить законних підстав для задоволення позовних вимог по розірвання договору довічного утримання та поновлення права власності.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11,15, 31, 56, 60, 61, 88, 208, 209-210, 212- 215, 218, ЦПК України, ст.ст. 16, 651, 755 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання , поновлення права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч. 1 ст. 294 ЦПК України .

Суддя Приморського районного суду

м. Одеси Л.В. Домусчі

17.01.2013