Справа № 570/5418/13-ц
Номер провадження 2/570/1975/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2013 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Гнатущенко Ю.В.

при секретарі Іллюк С.Р.

за участю представника позивача - адвоката ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернулася із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог, позивач ОСОБА_4 вказує, що 26 вересня 1976 року між нею та ОСОБА_6 було укладено шлюб.

25 грудня 2007 року позивачем ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_6 було складено заповіт подружжя.

25 червня 2012 року помер чоловік позивача - ОСОБА_6.

Згідно із ч.2 ст.1243 ЦК України, у разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті.

Частина четверта вказаної статті ЦК України, проголошує, що у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Таким чином, на даний час частка ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності перейшла до позивача і вона стала одноосібним власником майна зазначеного у вказаному заповіті, на яке нотаріусом накладено заборону відчуження.

За останні роки життя, особливо після смерті чоловіка, у позивача різко погіршився стан здоровя. Так із 09.07.2010 року по 23.07.2010 року ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні Рівненської ЦРЛ. Діагноз згідно епікризу: Гіпертонічна хвороба II ст. Криза від 09.07.2010 року за церебральним типом. ДЕП II ст. Цефалгічний та всестебуло кохлеарний синдроми. ГМЛШ. Ризик III.

Згідно довідки Клеванської амбулаторії ЗПСМ КЗ «Рівненський районний центр ПМСД» від 09.09.2013 року позивач перебуває на диспансерному обліку у дільничного терапевта.

Загальний стан здоровя позивача, тяжкий матеріальний стан, так як вона є пенсіонером і інших доходів, окрім пенсії у неї немає, якої ледь вистачає на ліки та продукти харчування, не дозволяє їй здійснювати повноцінний догляд за земельною ділянкою та житловим будинком. Позивачу дедалі важче здійснювати догляд особисто за собою.

Такий стан речей наштовхнув позивача на укладення договору довічного утримання.

Однак, після консультації із нотаріусом, позивачу було повідомлено про неможливість укладення договору довічного утримання у звязку із тим, що, як вищевказано, за заповітом накладено заборону на відчуження майна. Також позивачу було розяснено, що на даний час вона не може відмовитися від заповіту, адже таке право, згідно ч.3 ст.1243 ЦК України, передбачено лише за життя обох із подружжя.

Таким чином, ОСОБА_4 маючи бажання укласти договір довічного утримання, не може цього зробити, адже раніше уклала заповіт подружжя, від якого на разі не може відмовитися, і на підставі якого накладено заборону на відчуження майна, яке позивач, укладаючи договір довічного утримання, повинна передати другій стороні - набувачеві, у власність.

Виходячи із вищевикладеного, вирішити дану ситуацію в позасудовому порядку неможливо, а тому позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_4 до суду не з"явилася, подала заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності за участю її представника. Позов підтримує.

В суді представник позивача адвокат ОСОБА_1 позов підтримала, просить його задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в суді позов визнали повністю. Відповідач ОСОБА_5 до суду не з"явилася, подала заяву, з якої вбачається, що позов визнає повністю.

Відповідно до ч. 4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_4 та ОСОБА_6 26.09.1976 року було укладено шлюб (свідоцтво про шлюб серія 1-ГЮ №301478 від 26.09.1976р.).

25 грудня 2007 року позивачем ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_6 було складено заповіт подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №4058.

25 червня 2012 року помер чоловік позивача - ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ГЮ №125891 від 26.06.2012 року.

В результаті чого, частка ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності перейшла до позивача і вона стала одноосібним власником майна зазначеного у вказаному заповіті, на яке нотаріусом накладено заборону відчуження.

Судом встановлено, що позивачу у зв"язку зі станом здоров"я складно здійснювати догляд за спадковий майном. Даний факт підтверджується епікризом карти стаціонарного хворого №4045 ОСОБА_4 та лікарським заключенням від 09.09.2013р.

Однак, ОСОБА_4 не може укласти договір довічного утримання, а відмовитися від заповіту позивач не може, так як таке право передбачено лише за життя обох з подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Сторони є вільними в укладенні договору, однак укладений заповіт подружжя перешкоджає позивачу укласти договір довічного утримання, що порушує її право на належний рівень життя та здоровя.

Позивач, маючи у власності майно, в силу закону не може ним розпорядитися для того, щоб забезпечити собі ж кращий рівень життя та здоровя.

На підставі ст.ст.16, 203, 215, 627 ЦК України, керуючись ст.ст.58, 60, 213-215, 223, 294, 296 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - задовольнити повністю.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 та ОСОБА_4 від 25 грудня 2007 року, зареєстрований за №4058, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_7

Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 229,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Гнатущенко Ю.В.