Справа № 265/2351/13-ц
Провадження № 2/265/1162/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2013 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Адамової Т. С.,

при секретарі Хайтуловій Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору частково недійсним та зміну шлюбного договору, -

В С Т А Н О В И В :

01 квітня ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору, укладеного між ними 11 серпня 2010 року недійсним в частині, що передбачає надання ізольованого житлового приміщення при народженні дитини, що відповідає санітарним нормам, до досягнення нею 18-річного віку, а у випадку навчання дитини до 23-го віку, та надання матеріальної допомоги на дитину у розмірі не менше 3 (трьох) мінімальних заробітних плат щомісяця. Також просив змінити вказаний шлюбний договір, а саме: п.2.5, який передбачає право відповідача на його утримання від позивача за умови її проживання разом з дитиною, виклавши його в наступній редакції: Право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатним та потребує матеріальної допомоги за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Після розірвання шлюбу той з подружжя, що є непрацездатною особою, має право на утримання від іншого у випадках передбачених законом; п.5.1 Договору, який передбачає можливість у разі розірвання шлюбу (з його вини, чи за його бажанням) передачі у власність дитині майна, яке набуте ним під час шлюбу, виклавши його в наступній редакції: «Чоловік або дружина у разі розірвання шлюбу (якщо шлюб було розірвано з вини одного з подружжя, або за його бажанням) зобовязується передати у власність дитини (дітей) свою частку майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за винятком майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, право на яке підлягає державній реєстрації», п.п. 3, 3.1 (підпункти 1-5), 4, 4.1, які передбачають права та обовязки сторін при народженні дитини, виклавши їх в наступній редакції: «ОСОБА_3, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. При народженні дитини (дітей) чоловік та дружина зобовязуються створити належні умови проживання дитини, у тому числі належні житлові умови, матеріально забезпечувати дитину, а у випадку розірвання шлюбу той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину або до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Чоловік та дружина (батьки) зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя, піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток». В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що між ним та відповідачкою 12 серпня 2010 року було укладено шлюб, а 11 серпня 2010 року за пропозицією відповідачки було укладено шлюбний договір, який був нотаріально посвідчений. П. 2.5, 3, 5.1 передбачені його права та обовязки, а права та обовязки відповідачки фактично не прописані. Вважає, що п.п. 2.5, 3.0, 3.1, 5.1 оскаржуваного Договору не відповідають вимогам чинного законодавства та ставлять його у надзвичайно невигідне нерівне з відповідачкою становище, у тому разі в край скрутне матеріальне становище. Крім того, оскаржуваний договір був підписаний ним до укладання шлюбу за пропозицією відповідачки під впливом помилки, яка має істотне значення щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. Як юридично неграмотна особа він не міг розуміти , що шлюбним договором встановлює для себе інший режим, чим передбачено законом. Він мав хибне уявлення щодо характеру договору. Більш того, він не брав участі в погодженні шлюбного договору з відповідачкою. Текст договору готувався відповідачкою спільно з нотаріусом, який перебував у дружніх стосунках з останньою. Шлюбний договір був виписаний українською мовою, яку він не розуміє та не перекладався йому на російську. Копія договору йому не вручалася і про його зміст йому стало відомо нещодавно, коли він випадково серед речей відповідачки знайшов оригінал шлюбного договору.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Зазначив, що в школі він вивчав українську мову, але не розуміє її. Зараз він офіційно не працює та не має можливості виплачувати аліменти у розмірі 3 мінімальних заробітних плат. Просив позовні вимоги задовольнити.

Представники позивача ОСОБА_3, діючий на підставі договору про надання правової допомоги, та ОСОБА_4, діюча на підставі довіреності, підтримали позовні вимоги та пояснення, викладені у позовній заяві. Просили позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги визнала частково та пояснила, що з позивачем вони познайомилися у 2007 році, він сказав їй, що хоче дитину, але коли вона завагітніла, він пішов в рейс та сказав їй робити аборт. Коли він повернувся, сказав, що помилився, бажає створити сім'ю та на підтвердження своїх намірів він запропонував укласти шлюбний договір. 11 серпня 2010 року вони пішли до нотаріуса, яка не є її знайомою, та підписали його, після чого нотаріус віддала їм оригінал. До цього вони 3-4 дні знайомилися з умовами даного договору, позивач був згоден з тими пунктами договору, які в ньому вказані. Позивач є моряком, з 2007 року він працює в морі за контрактами, вдома він фактично не буває, вона з дитиною знаходиться сама. Він вже тричі подавав на розлучення. Вони самі говорили нотаріусу, що повинно бути зазначено у договорі, а нотаріус вже склала текст та надала їм для ознайомлення. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними підпунктів 1,2 п. 3.1 та зміни п. 2.5 шлюбного договору, щодо решти позовних вимог в частині зміни визначених пунктів вона не заперечувала.

Представник відповідача ОСОБА_5, діюча на підставі довіреності, позовні вимоги визнала частково, підтримавши позицію та пояснення відповідачки. При цьому зазначила, що спір між позивачем та відповідачкою зараз тільки з приводу розміру аліментів на дитину.

Допитана в якості свідка приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6 суду пояснила, що 11 серпня 2010 року сторони укладали шлюбний договір, який вона посвідчувала. Будь-яких особистих стосунків в неї з сторонами немає. Зазначила, що обставини укладання саме даного договору вона не памятає, однак завжди при укладання шлюбних договорів вона вислуховує жінку та чоловіка з приводу умов, які повинен містити договір, складає даний договір, дає сторонам його для ознайомлення на 3-4 дні, а потім вони або приходять укладати його, або не повертаються. Позивач та відповідачка підписували договір, ознайомившись у усіма його умовами. Більш того, вказані умови договору вони самі просили викласти у договорі. Також зазначила, що якщо би позивач повідомив про те, що він не розуміє української мови, вона би перевела йому на російську, про що була би відмітка у договорі. Вважає, що договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що відповідачка є її донькою. Біля чотирьох років вони зустрічалися з позивачем. Оскільки родичі позивача були проти їх стосунків, вони проживали в її будинку. Десь за місяць до укладання шлюбу вона чула від її доньки та позивача розмови про шлюбний договір та про те, щоб у разі розірвання шлюбу її донька не залишилася з нічим. Сам договір вона не бачила, його умови їй невідомі, їй показали договір вже після народження дитини.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що відповідачка є її подругою, з позивачем вона познайомилася у вересні 2010 року після весілля. Проживали вони на той час у матері ОСОБА_2 в Старому Криму, оскільки з батьками позивача не спілкувалися. У розмові з сторонами їй стало відомо, що вони уклали шлюбний договір. Тексту договору вона не бачила та конкретні його умови їй невідомі.

Суд вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 12 серпня 2010 року було укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області видано свідоцтво про шлюб серії 1-НО № 213524 (а.с. 9). 06 липня 2011 року від шлюбу в них народилася донька ОСОБА_7 (а.с. 10).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 20 червня 2013 року за позовом ОСОБА_2 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 51).

11 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області та зареєстрований в реєстрі за № 954.

Як на підставу заявлених вимог позивач посилається на те, що договір ним укладався під впливом помилки, яка має істотне значення щодо природи правочину, прав та обовязків сторін та з використанням недосконалого знання ним української мови, якою складено договір, а також на те, що договір суперечить вимогам закону та укладений на вкрай невигідних для позивача умовах, з порушеннням законодавства про порядок вчинення нотаріальних дій. Отже, мотиви позову частково суперечливі.

Так, згідно до ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, встановлених ЦК.

Відповідно до ст.. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Перевіряючи законність вимоги про укладення договору внаслідок помилки, слід врахувати, що в такому випадку воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджується в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є, у тому числі, помилки щодо правової природи правочину, його змісту та інше. Обставини щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати, або навпаки бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнанння правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Суд вважає, що такі докази позивачем суду не були надані.

Посилання позивача на його юридичну необізнаність, що призвела до помилкового розуміння ним умов шлюбного договору суд не може вважати підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Твердження позивача, що йому не було роз'яснено наслідків підписання даного договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, позивач не був обмежений в праві звернутися за правовою допомогою до фахівців в галузі права.

Крім того, посилаючись на наявність ознак помилки при укладенні правочину, позивач зазначив таку підставу, як не досконале знання ним української мови, якою складено договір.

Судом встановлено, що позивач є громадянином України (а.с. 7-8), навчався в загальноосвітній школі № 52 та пройшов повний курс навчання української мови (а.с. 42), позовна заява ним подана на українській мові (а.с. 2-5). Отже, наявність вказаних обставин спростовує доводи позивача про незнання ним української мови та нерозуміння змісту правочину.

Отже суд вважає, що позивач повністю розумів зміст, правові наслідки укладення шлюбного договору, тому з зазначених мотивів позовні вимоги в частині визнання пунктів договору недійсними не можуть бути задоволені.

Що стосується вимог позивача щодо зміни умов договору, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 100 Сімейного кодексу України одностороння зміна умов шлюбного договору не допускається. Шлюбний договір може бути змінено подружжям. Угода про зміну шлюбного договору нотаріально посвідчується. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір за рішенням суду може бути змінений, якщо цього вимагають його інтереси, інтереси дітей, а також непрацездатних повнолітніх дочки, сина, що мають істотне значення.

Позивач просить змінити пункти договору в частині права відповідачки на її утримання у разі проживання з нею дитини та прав та обовязків матері та батька відносно виховання, навчання та забезпечення дитини, виклавши вказані пункти договору в редакції загальних статей Сімейного кодексу. При цьому позивачем та його представником не зазначено обставин, що мають істотне значення, за яких зміну шлюбного договору вимагають його інтереси або інтереси дитини. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зміни шлюбного договору.

Щодо мотивів позову про укладення правочину на вкрай невигідних для позивача умовах, суд вважає, що вони не знайшли свого підтвердження, за наступних підстав.

Згідно до ч.2 ст. 98 Сімейного кодексу України сторони можуть домовитися про проживання у житловому приміщенні, яке належить одному з них чи є їхньою спільною власністю, їхніх родичів.

Як вбачається із положень ст. 99 зазначеного кодексу сторони можуть домовитися про надання утримання одному з подружжя незалежно від непрацездатності та потреби у матеріальній допомозі на умовах, визначених шлюбним договором. Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов'язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

При укладанні шлюбного договору сторони домовилися, що при народженні дитини чоловік зобовязується створити належні умови проживання дитини, зокрема надати для проживання ізольоване житлове приміщення до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку, а у випадку навчання до 23-х років та матеріально забезпечувати дитину, зокрема надавати їй матеріальну допомогу у розмірі не менше 3 (трьох) мінімальних заробітних плат щомісяця до досягнення вісімнадцятирічного віку, а у випадку навчання до 23-х років, що не суперечить положенням ст..ст. 98, 99 Сімейного кодексу України та ст.. 203 ЦК України. Інтереси дитини такими умовами договору не порушуються, питання її утримання сторонами обумовлено.

Що стосується не визначення у договорі умов та строку виплати аліментів, то це є підставою для виникнення права на аліменти за наявності загальних підстав відповідно до ст.. 75 СК України, а не підставою для визнання договору недійсним.

Стосовно п. 5.1, відповідно до якого за взаємною згодою сторін, чоловік у разі розірвання шлюбу (якщо шлюб було розірвано з його вини чи за його бажанням) зобовязується передати у власність майно, яке набуте ним під час шлюбу у власність дитині, слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 05 вересня 2011 року Четвертою Маріупольською державною нотаріальною конторою, належить квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України майно, набуте чоловіком, дружиною під час шлюбу, але в порядку спадкування, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1, яка набута ОСОБА_1 в порядку спадкування, є його особистою власністю.

Оскільки п. 5.1 шлюбного договору передбачає зобовязання ОСОБА_1 передати у власність майно, яке набуте ним під час шлюбу у власність дитині, а не майно, що є його особистою приватною власністю, та зважаючи на те, що сторони не зазначили у договорі про непоширення на майно, що є особистою власністю ст..57 СК України, суд вважає, що в даному випадку, права власності позивача на квартиру АДРЕСА_2 чином не порушується, а отже, відсутні вкрай невигідні для позивача умови.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходе до висновку, що шлюбний договір укладений між сторонами 11 серпня 2010 року та посвідчений нотаріально, відповідає вимогам чинного законодавства, його умови на час укладення не порушували права сторін та інтереси дитини, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 88, 213-215 ЦПК України , суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбного договору частково недійсним та зміну шлюбного договору, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення або у разі неприсутності сторін під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.С. Адамова