АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2013 року м. Дніпропетровськ

28 листопада 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7, до Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, треті особи - Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про зняття арешту та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що малолітній ОСОБА_7 зареєстрований проживаючим в ІНФОРМАЦІЯ_1 і має право власності на частину вказаного житла згідно зі ст. 176 СК України, ст.ст. 1, 4, 8 Закону України «Про охорону дитинства». В ході виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2011 року за виконавчим листом від 04 травня 2012 року про стягнення боргу з ОСОБА_8, батька малолітнього ОСОБА_7, накладено арешт на належну на праві власності ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 та проводяться дії з реалізації цього майна. Позивач, згідно уточнених позовних вимог, просила суд зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 та визнати право власності на 1/3 частину цієї квартири за малолітньою дитиною ОСОБА_7

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2013 року, у якому виправлено описку ухвалою того ж суду від 27.06.2013 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси, що набрало законної сили 29 березня 2012 року, судом 04 травня 2012 року видані виконавчі листи за №1519/2-1807/11 про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 боргу загальним розміром 4967725,00 грн., а саме: з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 7878000,00 і 696007,00 грн. та в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 - 1656000,00 грн. і 1827853,00 грн. (а.с. 96, 94).

Постановою старшого державного виконавця Індустріального ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 14 травня 2012 року відкрито виконавче провадження за вказаними виконавчими листами (а.с. 90-92).

Постановою старшого державного виконавця 14 травня 2012 року накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника і оголошено заборону відчуження, про що свідчать витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 18 травня 2012 року (а.с.88) та витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 17 травня 2012 року (а.с.89).

Місцевим судом також встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору про поділ майна (квартири), що є спільною сумісною власністю, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 26 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №3960, була розподілена між співвласниками ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8 та визначено право спільної часткової власності у рівних частках по 1/3 за кожним (а.с.9).

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 26 квітня 2008 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подарували 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 К.І. (а.с.10).

Отже, на підставі вказаних правочинів ОСОБА_8 одноособово набув право на квартиру АДРЕСА_1, разом з тим, відомості про реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_8, у відповідності з вимогами ст. 182 ЦК України, на час вирішення даної справи, як і на час винесення постанови про накладення арешту на все майно і оголошення заборони його відчуження 14 травня 2012 року, відсутні, оскільки за даними КП «ДМБТІ» від 05 листопада 2012 року за №20/5575/4828/032в інвентаризаційна справа з органів реєстрації вилучена (а.с.62).

Згідно матеріалів зведеного виконавчого провадження з виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 липня 2011 року за виконавчими листами від 04 травня 2012 року, акт опису й арешту квартири АДРЕСА_1, у відповідності з ч.2 ст. 55, ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», не складався і вказана квартира державним виконавцем, як майно на яке звертається стягнення, не описувалась.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується копією відповідного свідоцтва (а.с.11). За даними ЖКП «Північне» у квартирі АДРЕСА_1 станом на 07 грудня 2012 року зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_8 та їх малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить довідка №2407 від 07 грудня 2012 року (а.с.11).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 176 Сімейного кодексу України, ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", ч. 1 ст. 405 ЦК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом, діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов правильного висновку, що малолітній ОСОБА_7 має місце проживання та право користування житлом за місцем його реєстрації у спірній квартирі і це право дитини є непорушним.

Разом з тим, право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема, із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Такі підстави, окрім правочинів, визначені главою 24 ЦК України.

Позивачем не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів набуття малолітнім ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_1 з визначених законом правових підстав, а самий лише факт належності на праві приватної власності спірної квартири батькові дитини - ОСОБА_8, не є підставою набуття дитиною права власності на цю квартиру, а лише може свідчити про закріплене за дитиною право користування цим житлом.

Крім того, згідно розясненень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», з відповідними змінами та доповненями, відповідачами у справі про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту має бути боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Колегія звертає увагу, що позивачкою не заявлені позовні вимоги до ОСОБА_9, ОСОБА_8, а місцевим судом будь-які особи у якості співвідповідачів до участі у справі не залучались.

Зважаючи на наведене, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог, рішення місцевого суду є законним і обґрунтованим, тому підлягає залишенню без змін.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_7, - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді