Справа № 213/2447/12
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"05" лютого 2013 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Мочульської Л. Т.

за участю секретаря Белінська С. І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець ЦИВІЛЬНУ справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ФЕРМЕРСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА «Україна» с.Стара Прилука Липовецького району Вінницької області про ВИЗНАННЯ ДОГОВОРІВ ОРЕНДИ ЗЕМЛІ НЕДІЙСНИМИ,

ВСТАНОВИВ :

Позивачі звернулись до Липовецького районного суду Вінницької області із позовами до Фермерського господарства "Україна", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Реєстратор Липовецького районного виробничого відділу структурного підрозділу Вінницької регіональної філії Центру ДЗК ОСОБА_4, про визнання договору оренди землі недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОЛІЙНИК Р, О. вказали у позовних заявах на те, що 17 березня 2009 року за №38 між ОСОБА_1 та Фермерським господарством Україна, 16 березня 2009 року за №67 та №14 між ОСОБА_2 , ОЛІЙНИК Р, О. та відповідачем було укладено договори оренди земельних ділянок, які розташовані на території Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. 21 грудня 2009 року вищевказані договори були зареєстровані в Липовецькому відділі Вінницької філії ДЗК відповідно за №11, №27 та №12. 08 жовтня 2012 року вони звернулись до відповідача із заявами про повернення земельних ділянок. Однак земельні ділянки їм не повернули, а відповідач висловив бажання поновити оренду земельних ділянок. Позивачі вважають, що договори оренди їх земельних ділянок укладені з порушенням істотних умов, що є підставою для визнання договорів недійсними відповідно до закону, оскільки в них не вказано кадастровий номер земельної ділянки, місце розташування земельної ділянки; в розділі Строк дії договору вказано розмір орендної плати, в якому має місце виправлення із 1,5 % на 3% без відповідного застереження; не укладено додаткової угоди відповідно до ст.654 ЦК України щодо внесення змін розміру орендної плати до даного договору; відсутні умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Крім того, невід'ємною частиною договорів оренди землі має бути: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди (ст.15 ч.4 Закону України "Про оренду землі",), однак цього не було додержано відповідачем при укладанні договорів. Оскільки відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України Про оренду землі є законною підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України Про оренду землі, тому просили суд визнати недійсними вищевказані договори оренди земельних ділянок та стягнути з відповідача судові витрати.

Позивач ОСОБА_3 та представники позивачів за довіреністю - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовних заявах. Додатково пояснили, що підстав для застосування строків позовної давності, на яких наполягає представник відповідача немає, оскільки договори оренди земельної ділянки були зареєстровані в Липовецькому відділі Вінницької філії ДЗК 21 грудня 2009 року, а позови ОСОБА_1та ОСОБА_2 пред'явлені до суду - 19.12.2012 року, а тому строки позовної давності на день подачі позову ще не спливли.

Представник відповідача , позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що, договори оренди землі було укладено з позивачами у формі, що затверджена постановою Кабінету Міністрів № 220 від 03 березня 2004 року. При цьому сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, які існували на той час. Відповідачем будь-яких дій, які б примушували позивачів укладати договори оренди їх земельних ділянок, погроз чи тиску не було. Це було усвідомлене волевиявлення орендодавців та орендаря, що є беззаперечною умовою дійсності правочину. Впродовж усього часу дії договорів, орендар використовує землю за цільовим призначенням, а орендодавці отримують орендну плату згідно умов договору на протязі чотирьох років. Розміри орендної плати визначались Указами Президента України № 92 від 02.02.2002р .- 1.5%, та № 725/2008 від 19 серпня 2008 року - 3% від нормативно - грошової оцінки землі. І умови, і розмір орендної плати не порушувалися. Позивачі були згодні з такими умовами оплати і отримували її щорічно без заперечень та нарікань. Кабінет Міністрів України постановою № 1185 від 31.10.2011 року вніс зміни до Методики нормативно-грошової оцінки земель із застосуванням коефіцієнта 1.756. Орендар виконав і такі вказівки законодавця, зробивши перерахунок згідно затвердженої Кабінетом Міністрів методики і збільшив суму виплати орендної плати. За період дії договорів оренди землі будь - яких претензій з боку сторін не було, що вказує на дотримання сторонами взятих на себе зобов'язань. Всі необхідні документи складають невід'ємну частину договорів оренди, вони знаходяться у сторін, зокрема й в примірнику позивачів, та у державного реєстратора, який є третьою особою в даній справі. Договори оренди 21.12.2009 року були зареєстровані державним реєстратором, при цьому підстав для відмови в державній реєстрації посадовою особою, яка проводила таку реєстрацію, на той час не було встановлено. Про зміст оскаржуваних договорів оренди позивачам було відомо в момент його укладення, тобто 16.03.2009 року - ОСОБА_2 і ОЛІЙНИК Р, О., та 18.03.2009 року- Гуменній В.В., коли між сторонами узгоджувались всі його істотні умови, при цьому позивачі не заперечували проти його умов як в момент укладення, так і в момент його державної реєстрації і на протязі дії даного договору оренди землі. Відповідач належним чином виконував свої зобов'язання по обробітку землі, а позивачі щорічно, у встановлений договором строк отримували орендну плату. Враховуючи що позивачі пропустили трирічний строк позовної давності, оскільки були ознайомлені зі змістом договору та мають його примірник на руках з 16, 18 березня 2009 року, просив суд в задоволенні позовів відмовити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - реєстратор Липовецького районного виробничого відділу структурного підрозділу Вінницької регіональної філії Центру ДЗК ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду був повідомлений в установленому законом порядку за місцезнаходженням юридичної особи, про що свідчать повідомлення про вручення йому рекомендованих поштових відправлень, тому суд вважає, що немає перешкод для розгляду справи в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Державного акту на право власності на землю серії ВН №217518, який виданий ОСОБА_1 12.06.2003 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №173 , Державного акту на право власності на землю серії ВН №217637, який виданий ОСОБА_2 12.06.2003 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №292 та Державного акту на право власності на землю серії ВН №217638, який виданий ОСОБА_3 12.06.2003 року та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №291 , позивачі є власниками земельних ділянок площею , відповідно 3.1255 га, 3,1345 га та 3,1345 га у межах згідно з планом, які розташовані на території с. Нарцизівка, Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. 16 березня 2009 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3, а 18 березня 2009 року між ОСОБА_1 з однієї сторони та Фермерським господарством "Україна" в особі голови господарства ОСОБА_7 з іншої сторони, було укладено договори оренди землі за №67 (а.с.42-43), за № 14 ( а.с.74-75) та за № 38 ( а.с. 7 -8), строком на п»ять років, та 21.12.2009 року зареєстровані у Липовецькому відділі Вінницької філії ДЗК. Предметом договорів зазначено земельні ділянки, що належать позивачам. Сторонами 16 та 18 березня 2009 року узгоджено строк дії договору, орендну плату та інші умови, про що вони зазначили у договорах. За 2010-2012 роки позивачами ОСОБА_2 і ОЛІЙНИК Р, О одержано орендну плату в сумі 5171,46 грн., а позивачкою ОСОБА_1В 5164,32 грн,, що підтверджується довідками виданими ФГ "Україна".

Відносини, що виникли між сторонами пов'язані з орендою землі, а тому регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України та спеціальними нормативно - правовими актами, зокрема: Законом України "Про оренду землі" від 06.10.1998, № 161-XIV.

Статтею 93 ч.8 Земельного кодексу України, передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі" (далі Закону), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст.4 Закону, орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

В силу ст.5 Закону, орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Згідно ст.13 Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Форма договору оренди землі, передбачена ст.14 Закону, де зазначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Як слідує зі змісту ст.ст.17, 20 Закону, передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону в редакції від 14.10.2008 року, яка діяла на момент укладення договору оренди землі між сторонами, було передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є:

-об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

-строк дії договору оренди;

-орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

-умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

-умови збереження стану об'єкта оренди;

-умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

-умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

-існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

-відповідальність сторін;

-умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Частиною 2 ст.15 Закону передбачено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Із здобутих у справі доказів судом було встановлено, що 16 та 18 березня 2009 року між сторонами були укладені договори оренди земельних ділянок, належних позивачам на праві приватної власності, тобто особами (орендарем та орендодавцем) було вчинено дію, яка була спрямована на реальне набуття, зміну їх цивільних прав та обов'язків. Сторонами правочину було обрано Типову форму договору оренди, яка була затверджена Кабінетом Міністрів України, при цьому ними не було виявлено бажання щодо його нотаріального посвідчення, проте дотримано загальних вимог щодо вчинення правочину, що перераховані у ст.203 ЦК України, відповідно до якої у випадку дотримання цих умов правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.15 Закону в редакції від 14.10.2008 року, яка діяла на момент укладення договору оренди землі між сторонами спору, такої істотної умови договору як кадастровий номер земельної ділянки не було передбачено, оскільки законодавцем такі зміни до Закону було внесено Законом України від 07.07.2011 р. N 3613-VI, а отже доводи позивача в цій частині є безпідставними.

Що ж стосується виправлення в договорах оренди землі розміру орендної плати із 1,5% на 3%, то істотною умовою договору є зазначення орендної плати та її розміру, які і були вказані у договорі. Крім того, з такими змінами позивачі були згодні, ці зміни ними не оспорювались, що підтверджується тим, що вони впродовж усього часу отримували орендну плату в зміненому розмірі.

Тобто при вирішенні питання щодо правомірності зміненої відповідачем орендної плати на підставі Указів Президента України та Методики нормативно грошової оцінки земель, сторони діяли погоджено, оскільки позивачі пристали на пропозицію відповідача про зміну орендної плати та протягом усього часу дії договорів оренди землі, які оскаржуються, отримували її без застережень та нарікань, жодних претензій з даного приводу не висловлювали, а отже були згодні з такими умовами зміни та оплати, що відповідає вимогам ст.ст.641, 642 ЦК України.

В ході судового розгляду справи сторонами було надано суду для огляду та долучення до матеріалів справи документи, які є невід'ємною частиною договору оренди, який позивач просить визнати недійсним та, які передбачені ч.4 ст.15 Закону, зокрема: план розташування земельної ділянки та її місце розташування; кадастровий план земельної ділянки; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання - передачі об'єкта оренди.

Отже, дані обставини спростовують доводи позивача наведені ним у позовній заяві в частині відсутності документів, які є невід'ємною його частиною та місце розташування земельної ділянки, які є підставами для визнання договору оренди землі недійсним.

21.12.2009 року вказані договори оренди були зареєстровані органом державної реєстрації, а саме - Липовецьким відділенням Вінницької філії ДЗС за №111 ( ОСОБА_1В.), №127 (ОСОБА_2Ф.) та №112 (ОСОБА_3О) , відтак підстав для відмови в державній реєстрації оскаржуваних договорів оренди посадовими особами Держкомзему не було встановлено.

Проте, як вбачається із змісту даних договорів оренди, у них дійсно відсутня така істотна умова договору оренди, як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч.2 ст. 15 ЗУ Про оренду землі, відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В судовому засіданні представником відповідача подано заяву про застосування до даних правовідносин строків позовної давності, посилаючись на те, що з моменту підписання спірного договору оренди вже пройшло більше трьох років.

Статтею 256, 257 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Такий строк встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У п.28 постанови №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Пленум Верховного Суду України висловив наступну правову позицію: перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що договори оренди землі між ОСОБА_2 , ОСОБА_3, та Фермерським господарством "Україна" були укладені 16 березня 2009 року , а 18 березня 2009 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством "Україна". Отже, про зміст оскаржуваних правочинів та про відсутність у них такої умови, як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, позивачам було відомо в момент його підписання, тобто у вищезазначені дати. До суду з позовами про визнання договорів оренди землі недійсними з цих підстав ОСОБА_1В та ОСОБА_2 звернулись 19 грудня 2012 року, а ОСОБА_3О 29 грудня 2012 року.

З огляду на це, суд дійшов висновку, що позивачами подано позовні заяви до суду з пропуском строку позовної давності, який сплив у березні 2012 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Представники позивача в судовому засіданні не вказали на поважність причин пропуску строку позовної давності на звернення до суду.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовів слід відмовити в звязку зі спливом строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив відповідач, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності представниками позивачів не наведено.

В зв»язку з відмовою позивачам у задоволенні позовів, судові витрати на їх користь стягненню не підлягають.

На підставі ст.ст.13, 15, 16, Закону України Про оренду землі, ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.ст.93 ч.1,124 ч.4, 152 ч.З ЗК України, керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 15,109 ч.2,118-120 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовів відмовити..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів.

Після закінчення цього строку рішення набирає законної сили, якщо не надійде апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя: ОСОБА_8