22.10.2013 Справа № 756/5771/13-ц
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №2/756/2753/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2013 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

Головуючого судді О.В. Диби

Секретарі М.В. Онищенко

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнанння майна спільною сумісною власністю, його розподіл, стягнення грошової компенсації, стягнення моральної шкоди та витребування особистого майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі- позивач) звернувся з позовом до ОСОБА_3 (далі-відповідач) про визнанння майна спільною сумісною власністю, його розподіл, стягнення грошової компенсації, стягнення моральної шкоди та витребування особистого майна. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з лютого 2004 року вона вела спільне господарство з відповідачем, однак шлюб між ними було укладено лише 07.03.2007 року. Під час спільного проживання з відповідачем ОСОБА_4 матері відповідача, було виділене відомче житло в якому позивач проживала разом із відповідачем та дітьми де й був зареєстрований. В звязку з тим, що дане житло було не придатне для проживання, за спільні кошти з відповідачем було проведені ремонтні роботи та придбано необхідну побутову техніку.

Однак спільне життя з відповідачем не склалось в звязку з чим 13.12.2010 року рішенням Оболонського районного суду м.Києва шлюб між ними було розірвано, відповідач залишився проживати у відомчому приміщенні, в якому залишилися особисті речі позивача та його дітей, які відповідач в добровільному порядку не повертає.

Посилаючись на вище зазначені обставини позивач просив визнати спільним майном подружжя набутим за час сумісного проживання: кухонний гарнітур вартістю 7000 грн., люстри (3шт.) вартістю 1060 грн., карнизи (3 шт.) із шторами вартістю 560 грн., човен ПВХ 2 вартістю - 2700 грн., палатка на 4 місця вартістю 700 грн., двигун для човна «Ямаха» вартістю - 7200 грн., рибацькі снасті, (а саме: 4 вудочки коропові, 4 сигналізатори для вудок, 4 фрикційні катушки для вудок, воблери і попери, заброди котелок з триногою, спінінги та чемодан для рибалки) на загальну суму 4300 грн., колодки для ремонту взуття вартістю - 2100 грн., холодильник «Атлант» вартістю 3100 грн., пральну машину «Самсунг» вартістю 4700 грн., шафи - купе (2-шт) вартістю 12000 грн., та проведений ремонт в квартирі АДРЕСА_1.

Виділити вищезазначене майно відповідачу, а в порядку поділу майна стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію на підставі рівності часток за дане майно в сумі 42710 грн.

Просив зобов'язати відповідача не чинити перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні його особистим майном (а саме: шуба вартістю -3000 грн., осінні куртки (3 шт.) на загальну суму 740 грн., джинси «Прадо» вартістю 700 грн., лижний костюм вартістю 380 грн., дитячі санчата металеві вартістю 390 грн., велосипед під ростковий вартістю - 570 грн., самокат дитячий вартістю 240 грн., мікрохвильова піч «Gorenje» вартістю -780 грн., електричний чайник «Філіпс» вартістю 1035 грн., мобільний телефон «Самсунг» вартістю - 2800 грн., травматичний пістолет вартістю 3500 грн.), у разі відсутності чи непридатності даного майна позивач просив стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 14135 грн. Крім того просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. та судові витрати.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач та його представник проти позову заперечували в повному обсязі зазначивши, що позовні вимоги є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях позивача. Також вказували, що кошти які начебто витрачалися сторонами спільно на ремонт відомчого приміщення, не були коштами сім'ї сторін оскільки мати відповідача, з метою покращення свого проживання в кімнаті витрачала свої власні кошти на ремонт кімнати, а позивач та відповідач своєю фізичною працею за допомогою третіх осіб робили ремонт у вказаному приміщенні та за вказівкою матері відповідача і за її кошти тому що ні позивач ні відповідач не мали доходу.

Крім того зазначили, що всі речі, які позивач вказує як його особисті та речі його дітей ним завчасно були вивезені і вони не знаходяться у володінні відповідача тому підстав для задоволення вимог в цій частині немає так як і немає підстав для стягнення моральної шкоди тому що такої, діями відповідача позивачу завдано не було.

Заслухавши пояснення позивача, пояснення відповідача та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва 07.03.2007 року був зареєстрований шлюб, який рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 13.12.2010 року був розірваний.

З наданих суду доказів слідує, що дійсно, позивач та відповідач разом не проживають з вересня 2010 року, спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують що підтверджується рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 13.12.2010 року.

Позивач стверджує, що під час перебування в шлюбі з відповідачем за спільні кошти ними було проведено ремонт в квартирі АДРЕСА_1, яка відповідно до ордеру №4 від 27.10.2006 року була надана матері відповідача ОСОБА_4 та в якій проживав позивач з дітьми, відповідач, та ОСОБА_4 відповідно до довідки форми 3. Ремонтні роботи сторонами були проведені на загальну суму 40 000 грн. яку й просить розділити позивач.

На підтвердження витрат, щодо проведення ремонтних робіт позивачем надано квитанції вартості будівельних матеріалів (а.с.14-18).

Із аналізу наданих позивачем квитанцій на підтвердження розміру коштів, які сторонами було витрачено на проведення ремонтних робіт та які позивач просить стягнути з відповідача слідує, що загальний розмір коштів, який підтверджується відповідними квитанціями становить 7440,22 грн., що не відповідає заявленій позивачем вартості ремонтних робіт в сумі 40 000 грн.

Крім того з квитанція від 07.05.2011 року на суму 1165,24 грн. (а.с.15) вбачається, що покриття для підлоги було придбано 07.05.2011року, тобто після розірвання шлюбу отже, вказана сума не може включатися в загальну суму проведених ремонтних робітв період шлюбу.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В судовому засіданні не встановлено домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна.

Відповідно до п. 23 вищенаведеної постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В судовому засіданні судом було розяснено учасникам їх право на звернення до суду із клопотанням про призначення експертизи, з метою визначення вартості майна, яке є предметом поділу та розяснено відповідні наслідки не звернення із таким клопотанням.

Представник відповідача заперечував той факт, що проведення ремонтних робіт відбувалось за спільні кошти позивача та відповідача так як і не визнавав вартість їх проведення та стверджував, що ремонтні роботи були проведені за рахунок кредитних коштів матері відповідача. На підтвердження своїх посилань надав кредитний договір № CL70957 від 24.07.2008 року укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Універсал Банк» у сумі 5000 грн.

Оскільки відповідачем надано необхідні документи на підтвердження своїх посилань, а позивачем їх не спростовано, крім цього позивач відмовився від звернення до суду із клопотанням про призначення експертизи для визначення вартості цих матеріалів, а факт проведення ремонтних робіт за спільні кошти позивача та відповідача відповідачем заперечувався, суд приходить до висновку про необґрунтованість та неправомірність заявлених вимог.

Крім того при розгляді вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та його поділ, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу для підтвердження своїх вимог, обставини на які позивач посилається недоведені, та дані обставини заперечуються відповідачем.

Отже, враховуючи ту обставину, що позивач зазначав вартість ремонтних робіт в розмірі 40000 грн., який не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, відсутність доказів про доходи сторін в період шлюбу, відсутність доказів про дійсну вартість проведених ремонтних робіт в кімнаті в якій мешкали сторони, наявність доказів про витрати матірю відповідача власних коштів для підтримки відомчого житла в придатному для проживання стані, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог про відшкодування половини вартості проведених ремонтних робіт позивачу за рахунок відповідача.

Крім цього суд враховує ту обставину, що на момент розгляду справи позивачем не надано доказів про вартість спірного майна на момент розгляду справи і станом на вересень 2010 року (дата припинення шлюбних відносин) встановити дійсну вартість проведених ремонтних робіт, за відсутності відповідних заяв позивача або відповідача про проведення експертизи, не вбачається за можливе.

Щодо іншого майна, вартість якого, в рамках поділу спільного сумісного майна подружжя позивач просить стягнути з відповідача то суд вважає, що така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано жодного доказу, який би свідчив про існування такого майна, його придбання в період шлюбу та вартість, а відповідач заперечував проти придбання такого майна взагалі.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (стаття 57 ЦПК України)

Крім того, позивач просила зобов'язати відповідача не чинити перешкод в праві володіння, користування, розпорядження її особистим майном та передати позивачу майно, яке належить їй особисто, та знаходиться у відповідача, а саме: шубу вартістю - 3000 грн., осінні куртки 3-шт. загальною вартістю -740 грн., джинси «Прадо» вартістю - 700 грн., лижний костюм 380 грн., дитячі санчата металеві вартістю 390 грн., велосипед під ростковий вартістю 570 грн., самокат дитячий вартістю 240 грн., мікрохвильова піч «Gorenje» вартістю -780 грн., електричний чайник «Філіпс» вартістю 1035 грн., мобільний телефон «Самсунг» вартістю 2800 грн., травматичний пістолет вартістю 3500 грн.

Однак позивач не наводить належних та допустимих доказів в розумінні ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження того, що дані речі знаходяться у відповідача, та наявність у неї перешкод щодо доступу до них.

Також позивач ставить вимогу про стягнення з відповідача компенсації за його особисті речі, у випадку їх відсутності в натурі в розмірі 14135 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 05.10.2012 року по цивільній справі № 2-2605/3824/12 було встановлено, що позивач разом з дітьми не проживають в квартирі № 34 за адресою вул. Північна 2-Д, в м.Києві без поважних причин, а також те, що їм не чинять перешкод в користуванні даною квартирою.

Представник відповідача в свої запереченнях зазначив, що перешкод у користуванні квартирою позивачу ніхто не чинить та дані факти не відповідають дійсності, оскільки особистих речей позивача у нього немає, позивач вищезазначені обставини ніякими доказами не спростувала.(а.с. 100)

Відповідно до ч.2 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З огляду на наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог позивача про зобов'язання відповідача не чинити йому перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження його особистим майном, оскільки сам факт його наявності, належності на праві власності позивачу та дійсна вартість суду не доведена, а відповідач заперечує проти цих вимог посилаючись на відсутність в нього такого майна та не визнає його вартість.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року №4 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. ОСОБА_2 зазначеної вимоги не дотримався і дані обставини, про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди доведено позивачем не було.

Наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують, тому суд враховуючи вище наведене вважає за необхідне залишити позовні вимоги позивача без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 24,60, 61, 69, 70, 105, СК України, ст.ст. 368, 369 ЦК України, ст. ст. 10, 57-61, 88, 174, 208 - 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити;

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення через Оболонський районний суд м. Києва. У разі якщо особи, які беруть участь у справі не були присутні під час ухвалення рішення, апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту його отримання;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя: О.В. Диба