Номер провадження № 22-ц/785/8841/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Кварталової А.М.,

суддів Троїцької Л.Л., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі Швець В.Ф.,

за участю: представника ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, представника Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2013 року, -

встановила:

04.03.2013р. ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт» (далі - ДП «ІМТП») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що з 15.12.2000р. він працював змінним стивідором ВПК-2 в ДП «ІМТП». Наказом ДП «ІМТП» за №184-лс від 29.12.2011р. його було переведено на посаду стивідора змінного ВПК-2, а наказом ДП «ІМТП» за №15 від 29.01.2013р. - звільнено у зв'язку із скороченням чисельності штату, на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України.

Вважав звільнення незаконним, оскільки порівняно з іншими змінними стивідорами, які залишилися працювати в порту, він має більшу кваліфікацію і тривалий безперервний стаж роботи.

Крім того, перед звільненням трьох працівників за скороченням чисельності штату, на роботу були прийняті три змінних стивідора ВПК-2.

Даний факт, на його думку, підтверджує ту обставину, що на підприємстві у дійсності не було реального скорочення штату працівників.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги уточнили, остаточно просили поновити ОСОБА_3 на посаді стивідора змінного ВПК-2 в ДП «ІМТП», а також стягнути з останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13 644 грн. 40 коп. (а.с.114-120).

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що окрім тієї обставини, що він має більшу кваліфікацію і продуктивність праці, порівняно з іншими працівниками, його дружина є інвалідом II групи, а отже, в його сім'ї немає інших працівників із самостійним заробітком.

Вважав, що був звільнений із займаної посади через упереджене до нього ставлення керівництва за його принциповість та вимогливість у роботі. Зокрема, він відмовлявся нести відповідальність за працівників, яких через відсутність роботи відпускали додому. Крім того, 05.03.2013р. під час колегії Міністерства інфраструктури Міністр наклав мораторій на скорочення чисельності та штату працівників у морських портах, підкресливши, що у рамках реорганізації підприємств морського господарства та створення ДП «Адміністрація морських портів» першочергове завдання Мінінфраструктури, роботодавця та профспілок - зберегти колективи та соціальні гарантії працівників. На додаткові запитання пояснив, що він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, порівняно з іншими стивідорами змінними (ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7В.), оскільки має більш тривалий і безперервний стаж роботи в порту.

Він не погодився щодо переведення на посаду контролера на КПП 330 СМБ, оскільки має вищу освіту.

Звернув увагу, що йому не пропонувалися посади інженера по режиму енергопостачання, а також заступника начальника складу, які були введені у штат ВПК-2 у жовтні 2012 року.

Представник відповідача позов не визнав, надавши суду заперечення (а.с.23-25), згідно з якими наказом ДП «ІМТП» за №907 від 21.09.2012р., із змінами, внесеними наказами за №1094 від 31.10.2012р. та №1128А від 08.11.2012р., прийнято рішення про скорочення з 05.02.2013р. близько 200 посад робітників порту, в тому числі 4 посади стивідора змінного, яку обіймав позивач. На підставі наказу за №907 від 21.09.2012р. відділом кадрів сумісно з адміністрацією ВПК-2 було визначено перелік працівників, які підлягають звільненю, який затверджено начальником порту 19.10.2012р.. Позивач у зазначеному списку знаходився під №40. При виборі конкретних осіб із складу працівників, що підлягали скороченню порт керувався ст.42 КЗпП України.

Зокрема, кандидатури оцінювалися на предмет їх кваліфікації, продуктивності праці та інших пільг (переважне право на залишення на роботі тощо), передбачених чинним законодавством України, в тому числі бралися до уваги дисциплінарні проступки за минулі роки.

Позивача було обрано серед інших працівників, ІНФОРМАЦІЯ_1 , закінчив Одеський політехнічний інститут, кваліфікація - інженер-механік та нижча продуктивність праці.

Зокрема, протягом усього часу роботи в порту до ОСОБА_3 неодноразово застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення (в 2003, 2004, 2005, 2007, 2009 та 2010 p.p.).

На виконання приписів ст.49-2 КЗпП України адміністрація порту попередила позивача про наступне вивільнення 05.12.2012р., про що свідчить відповідне попередження. 25.12.2012р. йому була запропонована робота на посаді контролера КПП служби морської безпеки, від якої він відмовився.

На його звільнення із порту відповідно до ст.43 КЗпП України була отримана згода профспілки.

Стверджував, що посилання ОСОБА_3 на те, що він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці не підтверджується жодними доказами. При звільненні позивача з ДП «ІМТП» було дотримано всі вимоги чинного трудового законодавства України, у зв'язку з чим, відсутні правові підстави для його поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На додаткові запитання пояснив, що ОСОБА_5 був прийнятий на посаду помічника стивідора з 28.09.2012р. відповідно до умов договору від 25.09.2013р. про працевлаштування безробітного з наданням дотації, укладеного між ДП «ІМТП» та Ізмаїльським міськрайонним центром зайнятості. Тобто, центр зайнятості протягом двох років зобов'язаний надавати дотацію у розмірі витрат на заробітну плату даного працівника. ОСОБА_6 працює на посаді стивідора ВПК-2 з 29.06.2011р., а ОСОБА_7 - з 26.06.2012р., тобто до прийняття рішення про скорочення чисельності штату.

Зазначив, що хоча дані працівники мають менший стаж роботи в порту, порівняно з позивачем, але вони мають більшу професійність, організованість у роботі, дисциплінованість та відповідальне ставлення до доручених виробничих завдань. Посади заступника начальника складу (вантажного) старшого та інженера-енергетика позивачу не пропонувалися у зв'язку з тим, що на них були переведені працівники, які займали виключені із штатного розкладу посади заступника начальника складу (вантажного) та інженера з режимів енергоспоживання. Списки осіб із числа стивідорів на скорочення визначалися окремо по кожному виробничо-перевантажувальному комплексу (ВПК), у зв'язку з тим, що приналежність до певного ВПК є умовою трудового договору, стивідори по кожному ВПК мають свої посадові інструкції, адже їх робота має свої особливості і відрізняється.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2013р. у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2013р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов позивача задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому посилається на те, що ОСОБА_3, порівняно з іншими змінними стивідорами, які залишилися працювати в порту, має більшу кваліфікацію і тривалий безперервний стаж роботи, а тому підлягає поновленню на роботі.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі.

Представник Державного підприємства «Ізмаїльський морський торгівельний порт» - ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. В наданих письмових запереченнях посилався на те, що підвищення ОСОБА_3 кваліфікації відбулося у 2006р., між тим підвищення кваліфікації не вплинуло на підвищення продуктивності праці ОСОБА_3, оскільки у 2007, 2009 та 2010 роках до позивача знов - таки застосовувались заходи дисциплінарного впливу, оголошувалась догана та позбавлення премій, через його недбале ставлення до своїх посадових обовязків.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції невірно застосував ст. 42 КЗпП України, що призвело до залишення на роботі менш кваліфікованих стивідорів, ніж ОСОБА_3, а саме:

ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7, ОСОБА_14 та інші згідно списку є безпідставні. Згідно наявного в матеріалах справи списку працівників стивідорної групи (стивідори змінні) порту станом на 01.12.2012р.:

ОСОБА_8, хоча і має менший стаж роботи, але за своїми професійними якостями керівництво порту йому доручало заміщувати багато інших посад, зокрема, посади диспетчера змінного, старшого стивідора, інженера-технолога та диспетчера. На відміну від ОСОБА_3, за період роботи в порту він мав лише одну догану у грудні 2012р.

У відношенні переваг ОСОБА_9 перед позивачем, до нього застосовувалось менше доган, він заміщував не лише змінного диспетчера, як ОСОБА_3, а й старшого стивідора, має більш тривалий стаж роботи.

Стосовно ОСОБА_15 пояснив, що він працював з серпня 1981р. по травень 2005р. старшим диспетчером, заміщував диспетчера змінного, за період роботи стивідором з 05.05.2000р. доган не мав.

Що стосується ОСОБА_11 - за період роботи стивідором з 30.11.2009р. та взагалі за період роботи в порту з 29.12.2002р. доган не мав. Заміщував інженера-технолога, старшого стивідора.

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - згідно пояснень свідка ОСОБА_16 мають більшу кваліфікацію і продуктивність праці. Вказані особи мають профільну освіту: ОСОБА_6 закінчив у 2008 році Одеський Національний морський університет та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Організація перевезень і управління на транспорті (морському)» та здобув кваліфікацію інженера з транспорту. Тобто працівники є більш кваліфікованими, дбалими і старанними працівниками, вміють працювати у колективі та не мають дисциплінарних стягнень за період роботи. До того ж у ОСОБА_6 на початку 2013 році народилася дитина.

ОСОБА_13 має профільну освіту ( у 2013 році закінчив Одеський національний морський університет і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Організація перевезень і управління на транспорті (морському)» та здобув кваліфікацію інженера з транспорту. На період скорочення навчався у цьому закладі без відриву від виробництва та мав диплом про закінчення Ізмаїльського інституту водного транспорту (молодший спеціаліст) за напрямком техніка організації перевезень і перевантажень на водному транспорті. Заміщує майже постійно диспетчера (змінного), дисциплінарних стягнень не має.

Отже усі зазначені вище особи мають переважне право перед ОСОБА_3 на залишення на роботі при скороченні чисельності та штату працівників.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що у відповідача мало місце скорочення штату працівників і ОСОБА_3 правильно був звільнений з роботи за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачем будь-яких належних та допустимих доказів у відповідності до вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України на підтвердження зворотного у судовому засіданні надано не було.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що 15.12.2000р. ОСОБА_3 прийнятий на посаду змінного стивідора ВПК-2, а з 01.10.2003 року він переведений на посаду стивідора (змінного) ВПК-2 в ДП «ІМТП» (а.с.2, 3т.1).

На виконання приписів ст.49-4 КЗпП України наказом ДП «ІМТП» за №842 від 28.08.2012р. створена робоча комісія, яка проводила консультації з профспілковим комітетом про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення (а.с.167-171, 231-239т.1).

14.09.2012р. в.о. начальника ДП «ІМТП» повідомив голову профспілкового комітету ДП «ІМТП» про те, що через різке падіння об'ємів вантажопереробки, зменшення обсягів виконуваних робіт у структурних підрозділах та, відповідно, погіршення фінансового стану підприємства, адміністрацією прийнято рішення провести скорочення чисельності та штату працівників у структурних підрозділах порту. Одночасно повідомив про кількість і категорії працівників, до яких може застосуватися звільнення, про строки його проведення тощо (а.с.90-93, 241-254 т.1).

Наказом ДП «ІМТП» за №907 від 21.09.2012р., із змінами, внесеними наказами за №985 від 05.10.2012р., №1094 від 31.10.2012р. та №1128А від 08.11.2012р., прийнято рішення про скорочення з 05.02.2013р. близько 200 посад робітників порту, в тому числі 4 посади стивідора змінного на ВПК-2 (а.с.26-33, 69-71, 94-102, 213 т.1).

Як вбачається із службової записки в.о. начальника СУП ДП «ІМТП» за вих. №ХІ/284 від 06.06.2013р. комісія для визначення переважного права на залишення на роботі не створювалася (а.с, 103т.1).

Згідно з вимогами ч.2 ст.40, ч.ч.І-З ст.49-2 КЗпП України 05.12.2012р. позивач попереджений про наступне вивільнення. 25.12.2012р. ОСОБА_3 запропоновано перевестися на посаду контролера КПП СМБ, на що він відмовився, посилаючись на наявність вищої освіти та тривалий стаж роботи в порту (а.с.72, 73т.1).

У відповідності до ч.І ст.43 КЗпП України начальник ДП «ІМТП» 28.12.2012р. звернувся до голови профкому ДП «ІМТП» із поданням про надання згоди на звільнення стивідора змінного ВПК-2 ОСОБА_3 за ч.І ст.40 КЗпП України, за скороченням чисельності та штату з 05.02.2013р. (а.с.74 т.1).

17.01.2013р. профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Ізмаїльського порту надана згода на звільнення ОСОБА_3 за ч.І ст.40 КЗпП України, за скороченням чисельності та штату працівників з 05.02.2013р. (а.с.4, 75, 2-187 т.1).

05.02.2013р. наказом ДП «ІМТП» за №15-ос від 29.01.2013р. ОСОБА_3 звільнений з посади стивідора змінного на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України (а.с.3 т.1).

Відповідно до посадової інструкції стивідора змінного виробничого-перевантажувального комплексу №2(далі ВПК-2), стивідор змінний ВПК- 2 призначається та звільняється з посади начальником порту. Кваліфікаційні вимоги до стивідора: базова або неповна вища освіта.

Відповідно до п.1ч.1ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний у випадку скорочення численності або штату працівників.

Відповідно до п. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розклад.

Частиною 2 ст. 40 вказаного Кодексу передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що ДП «ІМТП» при вивільненні позивача дотриманий порядок, врегульований ст.ст.40, і 49-2 КЗпП України. Позивача було попереджено за два місяці про наступне скорочення, запропоновано іншу посаду, від якої він відмовився та отримано на його звільнення згоду профспілкового комітету.

Згідно до вимог ч.І, ч.2 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Доводи апелянта про те, що реального скорочення працівників в порту не відбулося спростовується наявними у справі доказами, зокрема штатними розкладами порту на 2012 та 2013 роки, а також довідкою відділу кадрів від 28.08.2013р., згідно якої станом на 01.01.2013р. ДП «ІЗМ МТП» працювало 2 265 осіб, а станом на 01.03.2013р. - 2 136 осіб (а.с. 161, 188-209 т.1).

Доводи позивача про те, що він має тривалий безперервний стаж роботи в порту порівняно з іншими стивідорами змінними, які залишилися працювати, а також, що його дружина є інвалідом II групи, а отже в його сім'ї немає інших працівників з самостійним заробітком, до уваги не приймаються , тому що, на думку адміністрації підприємства, з якою погодився суд першої інстанції, переважне право залишення на роботі було враховано, позивачу під час скорочення штату було запропоновано роботу, від якої він відмовився.

Що стосується оцінки поняття кваліфікації як такого, що включає в себе не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а й здатність виконувати особливі доручення, то це поняття є оціночним, такого рівня кваліфікації позивач не довів та судом встановлено не було.

Твердження позивача та його представника про те, що реального скорочення чисельності та штату працівників в ДП «ІМТП» не було, адже в цей період була введена посада помічника стивідора, яку на даний час обіймає ОСОБА_5 є необґрунтованими, оскільки останній був прийнятий на посаду за умови надання дотації з Фонду загальнообов'язкового соціального страхування України на випадок безробіття на створення додаткових робочих місць для працевлаштування (а.с.156-158).

Доводи представника позивача, що рішенням колегії Міністерства Інфраструктури України за №5 від 05.03.2013р. керівникам морських торгівельних портів заборонено здійснювати заходи щодо скорочення працівників до уваги не приймаються, оскільки згідно з п.3 вищевказаного рішення дана заборона введена з 05.03.2013р. в рамках проведення реформування портової діяльності, після звільнення позивача з роботи - 05.02.2013р. (а.с.117, 118).

Враховуючи пояснення представника відповідача в суді апеляційної інстанції та згідно наявної в матеріалах справи порівняльної таблиці(стивідори змінні) станом на 01.12.2012р., наданої портом під час розгляду справи в першій та апеляційній інстанції щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва та праці, суд першої інстанції дав належну оцінку цим доказам та дійшов правильного висновку про те, що відповідачем по справі під час вивільнення працівників, виходячи із більш високою кваліфікацією та продуктивності праці, визначено коло осіб, що підлягають звільненню, в тому числі і позивача, якому була запропонована інша робота, від якої він відмовився.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо переважного права позивача на залишення на роботі по відношенню до інших працівників підтверджені матеріалами справи, а також відповідають вимогам частин першої та другої статті 42 КЗпП України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що розглядаючи питання про скорочення посад стивідора змінного, адміністрація обґрунтовано виходила з того, що, насамперед, визначались особи за ознакою більш високої кваліфікації та продуктивності праці.

Не заслуговує на увагу довід апелянта про те, що адміністрація не врахувала його переважне право на залишення на роботі, оскільки відповідно до ч.ч.2,3 ст.42 КЗпП України перевага в залишенні на роботі надається при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Позивачем не надано доказів про те, що внаслідок упередженого ставлення до нього керівництва порту, його було звільнено з роботи.

Оскільки інші вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому суд першої інстанції правильно відмовив у їх задоволенні.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів, розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому підлягають відхиленню.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218,207 ч.1п.1,308,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_17

ОСОБА_18

ОСОБА_19