Справа № 464/7595/13 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/783/7913/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Павлишина О.Ф.,

суддів Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.,

з участю секретаря Гацій І.І.,

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 1 листопада 2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки та додаткових витрат на утримання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки у зв»язку з несплатою аліментів та додаткових витрат на дитину. Посилалася на те, що з 16.06.2012 року перебуває з відповідачем в шлюбі, від якого мають дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею. Зазначала, що відповідач ухиляється від сплати аліментів згідно з рішенням суду від 5 квітня 2013 року, у зв»язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 01.06.2013 року складала 3801,98 грн. Зазначала, що має право на стягнення неустойки, яка згідно з її розрахунками, становить 3508,21 грн. Крім цього посилалася на те, що нею здійснюються постійні витрати на придбання обладнання для розвитку дитини в сумі 2092 грн., відповідач не бере участь в додаткових витратах на дитину. В подальшому позивача просила стягнути з відповідача в її користь неустойку за несплату аліментів за період з 01.05.2013 року по 08.08.2013 року в сумі 3508,21 грн. та понесені нею додаткові витрати на тримання дитини в розмірі 1046 грн.

Оскаржуваним рішенням суду відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки та додаткових витрат на утримання дитини.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 В апеляційній скарзі стверджує про порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи розміру доходу чоловік зобов»язаний утримувати дружину, з якою проживає дитина. Стверджує, що відповідач не надав доказів того, що будучи працездатним, не працює з поважних причин. Посилається на те, що не має можливості працювати, оскільки весь час витрачає на дитину. Зазначає, що відповідач надає недостовірну інформацію щодо утримання доньки від першого шлюбу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_4 ОСОБА_5про заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає в повній мірі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони від шлюбу мають дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.7)

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 5 квітня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_4 в її користь аліменти на дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від його місячного доходу, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 березня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. (а.с.12)

Виконавчий лист надійшов в Сихівський ВДВС ЛМУЮ 30.602.13 року (а.с.56)

Постановою від 5.06.2013 року відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа №464/2808/13-ц, виданого 08.05.2013 року Сихівським районним судом м.Львова. (а.с.55)

7.06.2013 року державним виконавцем Пустомитівського РУЮ виконавчий лист направлений на виконання до ТОВ «Сандора». (а.с58)

З копії трудової книжки відповідача видно, що та останній звільнився за власним бажанням з роботи у ТОВ «Сандора», що стверджується записом від 07.05.2013 року (а.с.24)

16 липня 2013 року виконавчий лист направлений за місцем проживання боржника у ВДВС Сихівського ЛМУЮ. (а.с.59)

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментах державного виконавця ВДВС Пустомитівського РУЮ сума заборгованості по аліментах станом на 01.06.2013 року становить 3 801,98 грн. (а.с.11)

16.07.2013 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та направлено виконавчий документ до ВДВС Сихівського ЛМУЮ.

З квитанцій, долучених до матеріалів справи, вбачається, що відповідач сплатив заборгованість по аліментах: 07.08.2013 року - 5300 грн., 03.09.2013 року 684 грн. (а.с.25,26)

Довідкою про доходи ТзОВ «Олмар» стверджується, що відповідач працює з 17 вересня 2013 року торгівельним представником у вказаному ТзОВ та отримав дохід за вересень 2013 року за винятком аліментів в розмірі 733 грн. (а.с.52,53)

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення неустойки у зв»язку з несплатою аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, що заборгованість по аліментах виникла з вини відповідача, а тому безпідставною є вимога про стягнення неустойки.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю не погоджується у зв»язку з наступним.

Відповідно до ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ про щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України не пов»язується з дотриманням норм ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», тобто з часу повідомлення державним виконавцем про наявність заборгованості за аліментами та про строк її погашення та із цієї ж дати проводиться нарахування пені за кожен день прострочення виплати заборгованості до її повного погашення.

Згідно зі ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів, виникає з часу набуття рішенням законної сили, оскільки неустойка є видом відповідальності неналежного виконання аліментного обов'язку, який був у відповідача на час виникнення заборгованості та така відповідальністю буде дійсною до повного виконання його обов'язку.

А відтак, оскільки відповідач був присутній під час проголошення рішення Сихівського районного суду м.Львова від 5 квітня 2013 року про стягнення з нього аліментів, тобто знав про покладення на нього обов»язку щодо сплати аліментів, рішення набрало законної сили 16 квітня 2013 року, однак аліменти останнім своєчасно не сплачувалися, то у позивачки виникло право на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України.

Згідно зі ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А відтак, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що заборгованість по аліментах виникла не з його вини.

Посилання відповідача на те, що банківський рахунок, на який останній мав би перераховувати аліменти, позивачка відкрила лише в серпні 2013 року, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки обов»язок сплати аліментів у відповідача в часу набрання рішенням суду законної сили.

Крім того, відповідач не був позбавлений можливості сплачувати аліменти шляхом перерахунку коштів через відділення поштового зв»язку або особистої передачі грошей.

А тому, колегія суддів вважає, що саме з вини відповідача утворилась заборгованість по сплаті аліментів на дитину, а тому, відповідно до вимог ст.196 СК України позивачка має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За березень заборгованість становить 393 грн. 47 коп., час прострочки станом на 8.08.2013 року 114 днів, а відтак неустойка становить 448 грн. 47 коп. ( 3,93х114=448,47).

За квітень заборгованість становить 2460 грн. 88 коп., час прострочки станом на 8.08.2013 року 84 дні, а відтак неустойка становить 1845 грн. ( 24,60х84=1845)

За травень заборгованість становить 947 грн. 63 коп., час прострочки станом на 8.08.2013 року 53 дні, а відтак неустойка становить 501 грн. 91 коп. ( 9,47х53=501,91)

Отже, розмір неустойки за несплату аліментів за період з 16 квітня 2013 року по 8 серпня 2013 року складає 2 794 грн. 38 коп.

Відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

А відтак, враховуючи, що у відповідача на утриманні перебуває ще одна дитина - дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та що відповідно до умов договору останній надає кошти на її утримання, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір неустойки за несплату аліментів до 1500 грн. (а.с.22,23)

Відповідно до ч.1 ст.185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що понесені позивачкою додаткові витрати для розвитку дитини не є тими додатковими витратами, в розумінні ст. 185 СК України, що викликані особливими обставинами, а є звичайними щоденними витратами на дитину.

Висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає обставинам справи та доказам, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення неустойки за несплату аліментів з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача в користь позивачки 1500 грн.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення додаткових витрат на дитину з дотриманням норм матеріального і процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду.

Приймаючи до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то з ОСОБА_4 в дохід держави слід стягнути 114 грн. 70 коп. судових витрат.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 307, п.3 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 1 листопада 2013 року в частині відмови в стягнені неустойки скасувати. Ухвалити нове рішення. Позов про стягнення неустойки задовольнити частково. Стягнути з скасувати. Ухвалити нове рішення. Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 неустойку за період з 16.04.2013 року по 8.08.2013 року в сумі 1500 грн.

В решті рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 114 грн. 70 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_8