Справа № 2-5383/13
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2013 року суддя Соломянського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного підприємства «РАТМИР-Соло», Публічного акціонерного товариства «Марфін банк», треті особи: ОСОБА_2, Приватне підприємство «Раном», про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 03.09.2013 року звернувся з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним кредитний договір від 27.09.2005 року №76/К, укладений між ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк») та ПП «ОСОБА_2 Трейдінг» (назву змінено на ПП «Ратмир-Соло»).

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі, зокрема, зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Тобто в позовній заяві має містись посилання, зокрема, на те, до кого предявлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобовязаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на предявлення позову та дотримання процесуального порядку його предявлення.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що даний позов не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто ті юридично значимі факти, на основі яких він звертається до суду та обґрунтовує свої вимоги відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, та на підставі яких, на його думку, їх необхідно вирішувати, і які визначають той засіб захисту права, який він просить суд застосувати, з зазначенням доказів в підтвердження обґрунтування заявлених вимог.

Так, звертаючись до суду з позовними вимоги про визнання кредитного договору, укладеного між ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Марфін банк») та ПП «ОСОБА_2 Трейдінг» (назву змінено на ПП «Ратмир-Соло») недійсним, позивач посилається, на те, що оспорюваний договір укладений з однієї сторони ПП «ОСОБА_2 Трейдінг» (ПП «Ратмир-Соло»), підписаний в особі директора ОСОБА_3 без достатньої у останнього цивільної дієздатності на вчинення відповідного правочину, оскільки позивач, будучи на той момент засновником ПП «ОСОБА_2 Трейдінг», своєї згоди на укладення даного договору не надавав.

Разом з тим, зміст позовної заяви свідчить, що позивачем не викладені обставини щодо обґрунтування підстав та предмету позову, тобто, які права позивача як фізичної особи порушені, якими саме діями кожного із відповідачів, а також, чим саме передбачений обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів, враховуючи, що жодних доказів на підтвердження викладених обставин останній не надає.

Таким чином, в даній позовній заяві не зазначено, які права позивача порушені відповідачами укладенням саме цього спірного договору, які їх дії суперечать і яким нормативним актам та з якими правовими наслідками, оскільки в тексті позовної заяви це не викладено та відсутнє зазначення жодних доказів на підтвердження порушених прав позивача діями кожного з відповідачів.

Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач, висуваючи вимоги про визнання кредитного договору недійсним, не просить застосувати наслідки недійсності договору, а лише заперечує його дійсність, не зазначаючи, чи є даний договір таким, що ще не виконувався, та не потребує настання юридичних наслідків, що є необхідним для обґрунтування заявленої вимоги визнання правочину недійсним без настання правових наслідків. А тому з викладених обставин позову не зрозуміла мета визначеного позивачем способу захисту свого порушеного права.

Таким чином, в поданій позовній заяві не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує своє право вимоги відповідно до норм матеріального права, а тому не визначено характер позову та не окреслено його предмет, який би характеризував те, на що спрямований позов, тобто саме, які права позивача порушені, ким та якими діями чи бездіяльністю відповідачів та як вони взаємоповязані, тобто який характер мають правовідносини, що виникли з приводу даного спору, якими правовими нормами вони регулюються та чим передбачений такий шлях поновлення і яких саме порушених прав позивача, враховуючи, що ст.16 ЦК України визначений перелік способів захисту порушених прав та інтересів осіб, а право на звернення до суду відповідно до ст.4 ЦПК України притаманне лише особі, яка звертається за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачем не визначені ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості зясувати предмет спору та межі доказування.

Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних звязків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі.

Також згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивача є обовязковими для особи, яка предявляє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Враховуючи вищевикладене, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання, а відповідачі, котрі як і позивач мають право на судових захист, мають бути обізнані, які вимоги до ньих заявлені, з яких підстав і якими доказами це підтверджується.

Виходячи з вищенаведеного, позивачу необхідно викласти обставини в обґрунтування позовних вимог, виходячи з правовідносин, що склалися з приводу спору, зазначити, які його права, свободи чи інтереси були порушені та ким саме, яким чином передбачені шляхи їх поновлення, чим визначений той засіб захисту права, який він просить застосувати, з посиланням на обставини як правові підстави позову, а також надати докази в підтвердження кожної обставини на обґрунтування заявлених вимог та їх розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного підприємства «РАТМИР-Соло», Публічного акціонерного товариства «Марфін банк», треті особи: ОСОБА_2, Приватне підприємство «Раном», про визнання кредитного договору недійсним залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачем ухвали, шляхом подачі нової позовної заяви з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Розяснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: