Справа № 1316/2-412/11 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/2373/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участі секретаря:ОСОБА_4

та участю ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про повернення боргу,-

встановила:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 боргу у сум 1 336 501, 82 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 1700 оплаченого судового збору, 120 грн. сплачених витрат на ІТЗ судового процесу.

Заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 14 травня 2010 року скасовано.

Дане рішення оскаржив відповідач.

В апеляційній скарзі посилається на те, що не враховано, що в попередньому судовому засіданні 25.05.2011 року його представник заявив, що він не визнає позов, оскільки не підписував розписок, які є єдиним доказом обґрунтованості вимог позивача.

Виходячи з такої позиції, його представником в судовому засіданні 25.05.2011р. було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Представник позивача проти задоволення такого клопотання не заперечував, суд призначив у справі почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставив запитання - чи підпис на розписках належить відповідачу. Виконання експертизи було доручено Львівському науково-дослідному інституті судових експертиз (ЛНДІСЕ). Провадження у справі було зупинено до отримання висновків експертизи. Витрати на проведення експертизи було покладено на її ініціатора. Вищеописані події були відображені в ухвалі судового засідання від 25.05.2011р., Після цього судового засідання 25.05.2011р., він не отримував жодних відомостей про проведення експертизи. Така не проведена, однак ухвалив рішення без проведення експертизи.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Відповідач в судове засідання не зявився, однак належно повідомлений про час та місце судового засідання 15 листопада 2013 року, про що свідчить розписка про вручення йому повістки за адресою м.Львів, вул. Райніса, 10/3. Тому судова колегія вважає за необхідне розглянути справу у його відсутності з врахуванням того, що в попередніх судових засіданнях 31.05.2013 року та 7.06.2013 року він та його представник були присутні.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на апеляційну скаргу, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що 25.10.2010 року ОСОБА_5 подав позовну заяву до ОСОБА_7 про повернення боргу та просив суд стягнути з борг в сумі 1 336 501, 82 гри., що еквівалентно 168 537,43 доларам США та всі судові витрати покласти на відповідача.

Позивач, як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог, у позовній заяві посилався на те, що в період з 1 березня до 6 листопада 2008 року відповідач у справі, позичив у нього різними сумами 161 930 доларів США. які, згідно даних ним розписок, зобов'язаний був повернути в листопаді 2008 року.

Зокрема, 1 березня 2008 року відповідач отримав у нього в борг 11 000 доларів США, які, згідно даної ним розписки від 1 березня 2008 року, зобов'язаний був повернути до 1 листопада 2008 року. 20 травня 2008 року відповідач отримав у нього в борг 70 000 доларів США, які, згідно даної ним розписки від 20 травня 2008 року, зобов'язаний був повернути до 20 листопада 2008 року. 6 червня 2008 року відповідач отримав у нього в борг 29 000 доларів США, які, згідно даної ним розписки від 6 червня 2008 року, зобов'язаний був повернути до 20 листопада 2008 року. 21 серпня 2008 року відповідач отримав у нього в борг 16 300 доларів США, які, згідно даної ним розписки від 21 серпня 2008 року, зобов'язаний був повернути до 20 листопада 2008 року. 3 вересня 2008 року відповідач отримав у нього в борг 10 000 доларів США, які, згідно даної ним розписки від 3 вересня 2008 року, зобов'язаний був повернути до 20 листопада 2008 року. 12 вересня 2008 року відповідач отримав у нього в борг 15 000 доларів США, які, згідно даної ним розписки від 12 вересня 2008 року, зобов'язаний був повернути до 20 листопада 2008 року. 23 жовтня 2008 року відповідач отримав у нього в борг 5 500 доларів США, які згідно даної ним розписки від 23 жовтня 2008 року, зобов'язаний був повернути до 20 листопада 2008 року. 6 листопада 2008 року відповідач отримав у нього в борг 5 130 доларів США, які, згідно даної ним розписки від 6 листопада 2008 року, зобов'язаний був повернути до 20 листопада 2008 року.

Коли він переконався, що ОСОБА_7 обманює його, що свої зобов'язання не виконує, він почав вимагати від нього повернення боргу. Останній заявив, що він повернути борг не може, так як отримані гроші вкладені ним в бізнес. Оскільки відповідач не бажав виконати зобов'язання у добровільному порядку, він змушений звернутися до суду та просив задовольнити позов з урахуванням трьох відсотків річних борг 168 537, 43 долара США, що еквівалентно І 336 501, 82 гри. на день подачі позову.

Із вищевказаних розписок суд встановив, що між сторонами були укладені договори позики на підтвердження яких, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, позивач представив суду розписки позичальника, які посвідчують передання позивачем відповідачу грошових сумм в загальному розмірі 161 930 доларів США. Внаслідок укладення між сторонами договорів позики на загальну суму 161 930 доларів США у ОСОБА_7 виникли обов'язки передбачені ст. 1049 ЦК України.

Крім того позивач просив стягнути три відсотки річних від суми заборгованості, що складає 6 607, 43 доларів США.

Тому суд позов задовольнив, встановивши, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 168 537,43 грн. та що відповідач не бажає його сплатити у добровільному порядку.

Апелянт посилається на те, що в судовому засіданні 25.05.2011р. було ним заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи і суд це клопотання задовольнив. Він не отримував жодних відомостей про проведення експертизи, однак суд ухвалив рішення без проведення експертизи.

З метою перевірки обставин справи в судовому засіданні 7 червня 2013 року судовою колегією по клопотанню ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_10 була призначена судова почеркознавча експертиза, виконання було доручено Львівському науково-дослідному інституті судових експертиз (ЛНДІСЕ). На вирішення експертизи було поставлено питання:

Чи підпис на розписках та рукописний текст розписок від 01.03.2008 року, від 20.05.2008 року, від 06.06.2008 року, від 21.08.2008 року, від 03.09.2008 року від 12.09.2008 року, від 23.10.2008 року, від 06.11.2008 року, що свідчать про отримання позики ОСОБА_7 від ОСОБА_5, вчинений та належить ОСОБА_7.

Листом від 2.07.2013 року ЛНДІСЕ відповідач ОСОБА_7 був повідомлений про по адресі м.Львів, вул. Райніса, 10/3 по необхідність провести оплату за проведення експертизи. Одночасно його було повідомлено про те, що у випадку не оплати проведення експертизи, матеріали будуть повернуті в суд.

Відповідач не провів оплату, а тому ЛНДІСЕ 14.10.2013 року повернув матеріали справи в апеляційний суд без проведення експертизи.

В судовому засіданні 15.11.2011р. при вирішенні питання про можливість розгляду справи без проведення експертизи, адвокат позивача ОСОБА_6 повідомив судову колегію, що в липні 2013 року розмовляв з представником відповідача ОСОБА_10 та повідомляв його про необхідність оплати експертизи.

З врахуванням цих обставин судова колегія прийшла до висновку про можливість закінчення розгляду справи без проведення вказаної експертизи, оскільки така не проведена з вини відповідача.

Тому посилання апелянта на те, що суд розглянув справу без проведення почеркознавчої експертизи є безпідставними.

В судовому засіданні апеляційного суду 7 червня 2013 року ОСОБА_7 посилався на те, що між ним та позивачем були комерційні відносини, і грошей у позивача не отримував та не підписував розписок, які є єдиним доказом обґрунтованості вимог позивача.

Судова колегія прийшла до висновку про те, що ці посилання є голослівні, так як жодних доказів про те, що між ним та позивачем були комерційні відносини він не подав.

Погоджуючись з висновками суду, судова колегія враховує те, що договір позики має бути укладений у письмовій формі, як передбачено ст. 1047 ЦК України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 218, ст. 1051 ЦК України).

Згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов"яковим для всіх суб"єктів владних повноважень та для судів України. Суди зобов"язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі за №6-63цс-13 визначено, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, зазначив Верховний Суд України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

З врахуванням наведеного судова колегія судова колегія приходить до висновку, що мали місце факти передачі зазначених грошових сум відповідачу, оскільки вищевказаними розписками доведено, що між сторонами були укладені договори позики.

Судова колегія враховує і те, що позивач просив стягнути лише три відсотки річних від суми заборгованості, а суд помилково вказав, що позивач також спросив стягнути інфляційні.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду, такі не ґрунтуються на законі спростовуються вищенаведеним.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його рішення немає.

Рішення суду в частині скасування заходів забезпечення позову відповідно до ухвали Шевченківського районного сулу м. Львова від 14.05.2010 року сторони не оскаржують, а відтак в цій частині рішення суду не є предметом апеляційного розгляду.

Керуючись ч.1 п. 1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2012 року - відхилити.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 січня 2012 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_3