Справа № 401/3736/12
РІШЕННЯ

іменем України

„21 травня 2013 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар Пантелєєва Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, де третя особа - Державна Міграційна Служба України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення, про зобовязання зняти з реєстраційного обліку, про позбавлення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулвся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 28 жовтня 1998 року, укладеному між ним та відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_3, яка діяла зі згоди матері ОСОБА_4, а також за себе, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрованого в реєстрі за № 10435, належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на дане нерухоме майно зареєстровано за позивачем в КП ДМБТІ.

За день до укладення договору купівлі продажу зазначеної вище квартири, а саме 27 жовтня 1998 року, відповідачі були зняті з реєстрації місця проживання, а після укладення договору відчуження квартири АДРЕСА_2 без відома та згоди позивача, користуючись тимчасовою відсутністю позивача та його родини (позивач виїхав до Германії), відповідачі вже 25 січня 1999 р. знову зареєструвалися в квартирі, що підтверджується довідкою КЖЕП - 31 від 19.11.2010 року.

Повернувшись з Германії, позивач разом зі своєю дружинною не зміг потрапити до квартири; остання була зачинена, замки замінені, звернення до різних органів позитивного результату не дали.

Предмет позову становить вимога про усунення перешкод у користуванні власністю - квартирою 129 по вул. Прогресивній, 6 в м. Дніпропетровську шляхом зняття з реєстрації та виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із зазначеної вище квартири, про зобовязання Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Амур - Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за наступною адресою: АДРЕСА_1, позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням шляхом виселення з квартири АДРЕСА_3.

Підставу позову приписи ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання.

У судове засідання, в якому ухвалено рішення, позивач не зявився, від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи у його відсутності, в якій представник просив суд про ухвалення рішення про задоволення позову повністю.

Відповідачі у судове засідання не зявилися; причини неявки відповідача -2 судом визнані неощадними у звязку з ненаданням документів на підтвердження перебування на стаціонарному лікуванні.

За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

За згодою представника позивача суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів.

Врахував заяву представника позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 28.10.1998 року між ОСОБА_1, з одного боку, та ОСОБА_3, яка діяла зі згоди своєї матері ОСОБА_2 та також і за себе; право власності було зареєстровано в КП ДМБТІ за позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Як було встановлено судом, відповідачі зареєстрували місце проживання в належній позивачеві на праві власності квартирі та, користуючись тимчасовою відсутністю позивача та членів його родини у цьому житловому приміщенні, самовільно зайняли останнє.

Згідно з ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, доводи позивача є слушними та порушені права позивача підлягають поновленню шляхом виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Що стосується вимоги позову про зобовязання Сектор громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Амур - Нижньодніпровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за наступною адресою: АДРЕСА_1, то суд відмовляє в задоволенні даної вимоги, оскільки вимога (про зобовязання субєкта владних повноважень вчинити певні дії) не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства. Разом з тим, на виконання ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Виходячи з того, що зазначена вище правова норма є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Таким чином, що стосується вимоги позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то для суду наявні підстави для її задоволення.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖКУкраїни, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Україниз урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України.

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Таким чином, з припиненням права власності особи на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника.

Разом з тим, такий спосіб захисту права як визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, встановлений законом (ч. 2 ст. 16 ЦК, ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні).

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 212, 214-215, 224, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування власністю квартирою №129 у буд. №6 по вул. Прогресивній у м. Дніпропетровську шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення з квартири АДРЕСА_4.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №129 у буд. №6 по вул. Прогресивній у м. Дніпропетровську.

В задоволенні вимоги позову про зобовязання зняття з реєстрації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, повязані зі сплатою судового збору, в розмірі 36,46 грн. з кожного з відповідачів окремо.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України: рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя