Справа № 22-ц-4099/12 Головуючий у І інстанції Іванюта Т.Є.
Провадження № 22-ц/1090/5382/12 Доповідач у 2 інстанції Панасюк
Категорія 44 12.11.2013
УХВАЛА

Іменем України

12 листопада 2013 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Поліщука М.А., Малорода О.І.,

при секретарі : Дмитренко Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 7 серпня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що у неї в шлюбі з відповідачем народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а в квітні 1998 року шлюб між сторонами розірвано. До 9 липня 2013 року відповідач згідно рішення суду сплачував аліменти на утримання сина, але з дати повнолітня дитини виплата була припинена. У звязку з тим, що ОСОБА_3 навчається у вищому навчальному закладі на контрактній основі, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 30% від прожиткового мінімуму, починаючи з дня досягнення повноліття до закінчення ним учбового закладу, але не пізніше досягнення ним 23 років.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 7 серпня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з дня подання позову - 17 липня 2013 року по день закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення 23 річного віку, тобто до 9 липня 2018 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та невірного встановлення та дослідження обставин, що мають значення для справи, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказала, що районний суд визначаючи розмір аліментів допустив очевидні порушення, що стало причиною неправильного вирішення справи по суті. Крім того судом не було враховано її майновий стан та можливість самостійно утримувати сина.

В свою чергу відповідач подав до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу, в якому зазначив, вона є необґрунтованою та голослівною і жодного належного та допустимого доказу апелянтом до неї не надано, а додані до позову та наявні у матеріалах справи докази не дають правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що повнолітній ОСОБА_3 навчається у вищому навчальному закладі на контрактній основі, у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, а його батько - відповідач у справі, має можливість таку допомогу надати, оскільки є працездатним та отримує стабільний дохід.

При цьому суд, визначаючи розмір аліментів, виходив з того, що у відповідача є інша дитина, відповідач надає матеріальну допомогу своїй матері та бабусі. Крім того суд наголосив на тій обставині, що відповідачем до досягнення повноліття дитиною сплачувалася 1/4 частина доходів ( заробітку), а тому вимога позивачки сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частини доходів (заробітку) виглядає як той факт, що позивачка намагається покласти всі витрати на період навчання на самого тільки відповідача, в той час коли обовязок утримувати дитину на час навчання лежить не тільки на батькові, а й на матері, так як такий обовязок не диференційований, а рівнозначний.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони до квітня 1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

До повноліття сина, тобто до 9 липня 2013 року, ОСОБА_2, згідно рішення Кагарлицького районного суду у цивільній справі № 2-131/98 сплачував аліменти на утримання сина, в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходів), але з вказаної дати виплата аліментів була припинена.

З матеріалів справи убачається, що повнолітній ОСОБА_3 проживає разом з матірю та є студентом І курсу Академії муніципального управління, контрактної основи, денної форми навчання, з терміном навчання 4 роки 6 місяців.

За правилами ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязанні утримання їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Тобто для виникнення вказаного аліментного зобовязання батьків, ст. 199 СК України передбачає обовязкову наявність сукупності певних юридичних фактів:

- продовження навчання повнолітнім сином;

- недосягнення при цьому сином 23 років;

- потреба сина у матеріальній допомозі у звязку із навчанням;

- наявність у батьків можливості надавати матеріальну допомогу.

Таким чином встановивши дані обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на користь позивача до закінчення сином навчання в розмірі 1/8 частини від усіх видів його доходів, але не більше ніж до досягнення ним 23 річного віку, тобто до 9 липня 2018 року.

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_2 є працевлаштованим в ДДАІ МВС України на посаді старшого інспектора (чергового) та отримує стабільний заробіток, що також підтверджується довідкою про доходи останнього.

Водночас як убачається з матеріалів справи, відповідач одружений вдруге, має від шлюбу неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який знаходиться на його утриманні. Також встановлено, що ОСОБА_3 надає допомогу своїй матері - ОСОБА_5, яка є особою пенсійного віку, та бабусі ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка являється особою досить похилого віку та потребує стороннього догляду.

Відповідно до ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно з положеннями ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів на повнолітнього сина, обгрунтовано взяв до уваги матеріальний стан як позивача, так і відповідача, врахував ту обставину, що ОСОБА_3 є працездатним, має регулярний дохід, на його утриманні перебуває дружина, малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також те, що відповідачем надається допомога матері та бабусі, і правомірно визначив розмір аліментів на повнолітнього сина у розмірі 1/8 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з дня подання позову по день закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення 23 річного віку з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України.

Крім того судом доречно враховано ту обставину, що повнолітній син, в разі задоволення позову в повному обсязі, отримуватиме 1500 грн., а сім'я відповідача матиме лише близько 1000 гривень на одну особу, при цьому з цієї суми відповідач змушений буде виділяти кошти на допомогу матері і бабусі.

Тому елементарний підрахунок в випадку задоволення позову в повному обсязі підтверджує самостійну сплату відповідачем всієї вартості навчання вже за перші 2 роки, що, на думку судової колегії є порушенням прав відповідача, та, відповідно, усунення від утримання сина його матірю.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд, визначаючи розмір аліментів, порушив норми ч. 2 ст. 182 СК України, згідно якої мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не приймаються до уваги колегії суддів як необґрунтовані, оскільки вказана норма застосовується осіб, які відповідно до ст. 6 СК України мають правовий статус дитини, а ОСОБА_3, маючи повних 18 років не може підпадати під вказану категорію, з чого слідує, що вказана норма сімейного законодавства не може бути застосована до спірних правовідносин.

Решта доводів апеляційної скарги не ґрунтується на доказах та законі і не спростовують висновків суду.

З урахуванням наведеного докази та обставини, на які посилаються апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 7 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: