Провадження № 2/641/1767/2013 Справа № 641/4280/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2013 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Боговського Д.Є.

за участю секретаря Бєлової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 08.04.2003 в розмірі 3391470,40 грн., з яких сума боргу 3184680,00 грн., неустойка 206790,40 грн., відшкодувати судові витрати, в обґрунтування зазначаючи, що 08.04.2003 між ним та ОСОБА_2 укладено в усній формі договір позики на суму 400 тис. доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_2 написав розписку щодо отримання ним у борг від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 400 тис. доларів США для придбання та реконструкції нерухомості, необхідної для ведення бізнесу, зобовязався повернути суму боргу до 31.12.2010, до теперішнього часу борг не повернутий. При цьому, грошові кошти ОСОБА_2 отримав, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3, витратив їх на придбання майна, що стало спільною сумісною власністю подружжя, а тому повернення боргу має бути за рахунок коштів не лише ОСОБА_2, а також і його колишньої дружини ОСОБА_3 Оскільки боржники прострочили виконання зобовязання, вони мають сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочки, а також три відсотки річних від просточеної суми.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 визнав позовні вимоги ОСОБА_1 в частині основної суми боргу, заперечував проти стягнення неустойки.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти заявлених вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 08.04.2003 недійсним з підстав його фіктивності, посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є діловими партнерами, їй не було відомо ані про укладення зазначеного договору, ані про грошові кошти, які мали використовуватися на придбання майна. На її думку, цей договір позики укладався без наміру створення правових наслідків, що обумовлюються цим правочином, його укладення має на меті заволодіння її майном, оскільки на теперішній час в провадження Київського районного суду м. Харкова перебуває на розгляді цивільна справа про поділ майна подружжя.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав зустрічні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на те, що до суду не надано жодної інформації щодо наявності договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в матеріалах справи відсутні підтвердження наявності нотаріальної угоди подружжя щодо визначення набутого у шлюбі майна особистою власністю одного з подружжя, на момент укладення спірного договору позики існувала правова норма, за якою однин з подружжя при укладанні правочину діє за згодою іншого, однак ця норма стосувалась саме розпорядження спільним майном, а не отримання позики.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 та представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

08 квітня 2003 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 400 тис. доларів США на підставі договору позики, укладеного в усній формі, на підтвердження укладення даного договору ОСОБА_2 написав розписку щодо отримання ним у борг від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 400 тис. доларів США для придбання та реконструкції нерухомості, необхідної для ведення бізнесу, зобовязався повернути суму боргу до 31.12.2010.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 підтвердили, що грошові кошти передавались ОСОБА_1, їх отримав саме ОСОБА_2

Як визначено ст.. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановленого договором.

Положення ст. 526 ЦК України передбачає, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом (ст. 525 ЦК України).

Представник відповідача ОСОБА_2 підтвердив суду, що до теперішнього часу його довірителем не виконані зобовязання перед ОСОБА_1, сума боргу становить 400 тис. доларів США, що за курсом НБУ на час виконання зобовязання 31.12.2010 становить 3184680,00 грн.

Стаття 625 ЦК України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, представником позивача ОСОБА_1 заявлено вимогу, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України, розраховано за період з 31.12.2010 по 28.02.2013 (790 днів) три проценти річних за кожен день прострочення, що складає 206790,40 грн.

При цьому, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08.04.2003 є фіктивним, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Стаття 215 Цивільного кодексу України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ст.. 203 ЦК України, саме: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Враховуючи, що сторони оспорюваного правочину договору позики ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через своїх представників повідомили суду про те, що грошові кошти дійсно отримувались ОСОБА_2, використані за призначенням на придбання та реконструкцію нерухомості, тобто правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд не вбачає підстав для визнання його недійсним.

Статті 10, 60 Цивільно-процесуального кодексу України передбачають, що сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, суд вважає, що зустрічні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення за договором позики суми боргу з урахуванням трьох процентів річних підлягають частковому задоволенню, стягнення має проводитись лише з ОСОБА_2 як позичальника, оскільки він отримав грошові кошти у приватну власність, а не при укладанні правочину розпоряджався спільним майном подружжя, а тому відсутні підстави щодо стягнення з ОСОБА_3 частини боргу свого колишнього чоловіка.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 за № 5 розяснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення ст.. 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для другого із подружжя, а лише для позичальника як сторони договору.

Відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08 квітня 2003 року в розмірі 3184680,00 грн., неустойку в розмірі 206790,40 грн., судовий збір в розмірі 3441,00 грн., а всього 3394911(три мільйона триста девяносто чотири тисячі девятсот одинадцять) грн.. 40 коп.

В інший частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: ОСОБА_7