РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/133/13-ц
Провадження № 2/327/62/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.11.2013 року смт Розівка

Розівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кущ Т.М.,

при секретарі судового засідання Захаренко А.В., Пригінській О.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_5, представника третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Розівського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8, до ОСОБА_9 і територіальної громади в особі Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області (далі Розівська селищна рада) про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_5, Розівське бюро технічної інвентаризації Комунального підприємства «Розівський комунгосп» Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області (далі - Розівське БТІ), відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Розівського районного управління юстиції Запорізької області (далі відділ ДРАЦС Розівського РУЮ), Розівська державна нотаріальна контора Запорізької області (далі нотаріальна контора), -

В С Т А Н О В И В :

На підставі частини 3 статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 05 листопада 2013 року проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У квітні 2013 року ОСОБА_7 в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_9 про встановлення факту постійного проживання її померлого чоловіка ОСОБА_8 разом зі своєю матірю ОСОБА_10 по день відкриття спадщини, яка залишилась після смерті останньої та складалася з 3/4 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Позивач прохала визнати за нею та її малолітнім сином право власності на вказане майно в порядку спадкування за законом у звязку із смертю її чоловіка ОСОБА_8.

Позивач ОСОБА_7 протягом часу розгляду справи неодноразово уточнювала заявлені вимоги майнового характеру, остаточно прохала визнати за нею та її малолітнім сином ОСОБА_8 в рівних частках в порядку спадкування від чоловіка ОСОБА_8 право спільної часткової власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, а саме з визначенням кожному по 1/4 частці спадкового майна.

Зазначала, що з грудня 1986 року у квартирі №2 спірного житлового будинку проживали подружжя ОСОБА_11 і ОСОБА_10, їх зведені діти ОСОБА_9 і ОСОБА_8. Після того, як 11 листопада 2004 року ОСОБА_11 помер, його дружина ОСОБА_10 прийняла спадщину, в тому числі право власності на частину житлового будинку, однак нотаріально оформити його не встигла у звязку зі смертю.

ОСОБА_8, який помер 16 червня 2012 року, також за життя не встиг нотаріально оформити спадщину, яка залишилась після смерті його матері ОСОБА_10. При цьому він її прийняв, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

ОСОБА_7, посилаючись на те, що після смерті чоловіка ОСОБА_8 вона і її син ОСОБА_8 позбавлені можливості оформити спадщину через відсутність правовстановлюючих документів, просила позов задовольнити та визнати за ними право власності на спірне майно в порядку спадкування за законом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_7 підтримала заявлені нею вимоги по тих самих підставах, які нею були викладені в позовній заяві, надала судові відповідні пояснення та прохала позов задовольнити.

Позицію позивача в судовому засіданні підтримав її представник ОСОБА_2.

Відповідач Розівська селищна рада письмово повідомила судові про те, вона позов визнає, зазначені у ньому обставини не оспорює, а тому прохала розглянути справу без участі її представника ОСОБА_12 (т.2 а.с.85).

Відповідач ОСОБА_9 в судовому засіданні позов не визнала посилаючись на те, що вона не є належним відповідачем по справі. Також вказала, що ОСОБА_7 не мала права з моральної точки зору звертатись до суду із вказаним позовом, оскільки вона не була порядною дружиною для ОСОБА_8, не доглядала за ним, а лише користувалась його грошовими коштами пенсією по інвалідності.

Позицію відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримав її представник ОСОБА_4.

Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог ОСОБА_7, вважаючи позивача такою, яка не має права на зазначений житловий будинок. Разом з тим, ОСОБА_5 вказав, що єдиним спадкоємцем спірного майна, на його думку, є його двоюрідна сестра - відповідач ОСОБА_9.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Розівського БТІ ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення вимог ОСОБА_7 не заперечувала, надавши судові відповідні пояснення.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору відділу ДРАЦС Розівського РУЮ ОСОБА_13 була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином. У письмовій заяві третя особа повідомила судові про те, що вона не заперечує проти задоволення вимог ОСОБА_7, прохала розглянути справу без участі її представника (т.2 а.с.87).

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору нотаріальної контори ОСОБА_14 була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином. У письмовій заяві третя особа прохала розглянути справу без участі її представника, рішення у справі прохала винести на розсуд суду (т.2 а.с.89).

Враховуючи вищевикладене, справа судом розглянута за відсутності представника відповідача - Розівської селищної ради, а також за відсутності представників третіх осіб без самостійних вимог - відділу ДРАЦС Розівського РУЮ та нотаріальної контори, що узгоджується із приписами стст.27,158,169 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення сторін та її представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

27 вересня 1985 року ОСОБА_11 і ОСОБА_15 уклали шлюб, який було зареєстровано Розівською селищною радою Розівського району Запорізької області, актовий запис №38. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Рогуля» (т.1 а.с.148-149).

Подружжя ОСОБА_11 і ОСОБА_10 з 01 грудня 1986 року проживали за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_2. Разом з ними проживали та були зареєстровані дочка ОСОБА_11 ОСОБА_9 і син ОСОБА_10 ОСОБА_8 (т.1 а.с.16).

20 травня 2003 року ОСОБА_8 і ОСОБА_16 уклали шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Розівського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис №11. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище «Шаталинська» (т.1 а.с.7).

Від шлюбу ОСОБА_8 і ОСОБА_7 мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.8).

ОСОБА_7 і її син ОСОБА_8 з 02 березня 2004 року проживали за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_2, звідки з 20 січня 2011 року вибули за адресою: Запорізька область, смт Розівка, вул.Мічуріна, б.2-В (т.1 а.с.16,94-96).

ОСОБА_11 і ОСОБА_10 померли 11 листопада 2004 року і 25 вересня 2007 року відповідно (т.1 а.с.4,147).

Згідно статей 1216 і 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

ОСОБА_11 і ОСОБА_10 за життя не робили заповідальних розпоряджень (т.1 а.с.201,203).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_11 є його дружина ОСОБА_10 і дочка ОСОБА_9, які прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявили про відмову від неї, що відповідає приписам ч.3 ст.1268 ЦК України. Крім того, спадкоємець ОСОБА_9 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджено даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 05 листопада 2013 року (т.2 а.с.90,91).

ОСОБА_10 за життя не зверталась до нотаріальної контори з приводу оформлення належної їй частини спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_11.

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_10 є її син ОСОБА_8, який прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї.

Позивачами порушено питання про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_8 разом зі своєю матірю ОСОБА_10 на день відкриття спадщини. Разом з цим, дана вимога не може бути задоволена судом, оскільки чинним законодавством передбачено інший (позасудовий) порядок встановлення даного факту.

Так, пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що факт постійного проживання ОСОБА_8 разом зі спадкодавцем ОСОБА_10 підтверджується довідкою виконавчого комітету Розівської селищної ради від 11 березня 2013 року, виданої на підставі записів вуличної книги (т.1 а.с.15-16).

ОСОБА_8 помер 16 червня 2012 року, за життя не робили заповідальних розпоряджень (т.1 а.с.9).

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 є його дружина ОСОБА_7 і син ОСОБА_8, які прийняли спадщину, що підтверджено даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14 листопада 2012 року (т.1 а.с.10,205).

Постановою від 01 липня 2013 року державним нотаріусом Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області ОСОБА_7 обґрунтовано було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, яка залишилась після померлого ОСОБА_8. Відмова у вчиненні нотаріальної дії мотивована тим, що не було подано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме, правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві (т.1 а.с.37).

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01 січня 2004 року.

Позивач ОСОБА_7 зазначала, що після смерті ОСОБА_11 залишилось спадкове майно, а саме, частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2, яка ним була придбана у 1992 році за договором купівлі-продажу.

Оскільки Цивільний кодекс України набрав чинності 01 січня 2004 року, а правовідносини щодо набуття ОСОБА_11 права власності на нерухомість, які зазначаються позивачем, виникли до набрання ним чинності, то необхідно керуватися Цивільним кодексом України 1963 року (далі ЦК України 1963 року).

За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно й сплатити за нього певну грошову суму (ст.224 ЦК України 1963 року).

Згідно зі ст.128 ЦК України 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 травня 1992 року Розівська дослідна станція в особі уповноваженої ОСОБА_17 продала, а ОСОБА_11 купив 1/2 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_3, 1/2 частина А житлове, Б літня кухня, В сарай, Г сарай, Д погріб, М огорожа, замощення, житлова площа 46,8 кв.м.. Вказана квартира продана за 12113 руб., які ОСОБА_11 вніс повністю до каси Розівської дослідної станції. Вартість квартири складає 24225 руб. (т.1 а.с.97-99,140-143).

29 травня 1992 року договір купівлі-продажу був посвідчений виконавчим комітетом Розівської селищної ради, а 21 вересня 1992 року його зареєстровано в Бердянському бюро технічної інвентаризації (т.1 а.с.5,144).

Разом з цим, згідно п. 29 глави І Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, яка була затверджена Наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року та діяла на час укладення договору купівлі-продажу, державні нотаріуси посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму.

Відповідно до діючого законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають такі угоди: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників (статті 227,242,244,426 ЦК України 1963 року).

За правилами ч.1 ст.45, ст.47 ЦК України 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 ЦК України 1963 року.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року).

Статтею 227 ЦК України 1963 року передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).

Згідно з вимогами ч.2 ст.227 ЦК України 1963 року передбачено реєстрацію жилого будинку у виконавчому комітеті міської ради, але не визначено, що власник набуває право власності виключно з моменту реєстрації договору.

З матеріалів справи вбачається, що хоча договір купівлі-продажу й був посвідчений виконавчим комітетом Розівської селищної ради, однак його нотаріальне посвідчення не відбулося. Жодна із сторін договору не зверталась до суду із вимогою про визнання угоди дійсною за умов, передбачених ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року.

Позивач ОСОБА_7 та її представник на зазначені положення закону уваги не звернули і не перевірили підстави заявлених позовних вимог й в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин і правовою нормою, що їх регулює, ураховуючи час виникнення таких відносин; не врахували, що договір купівлі-продажу частини спірного будинку від 29 травня 1992 року не є укладеним й не створює прав та обов'язків для його сторін, в тому числі щодо подальшого спадкування цього майна ОСОБА_10 і ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_11, ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_10, ОСОБА_7 і її сином ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_8 відповідно.

Таким чином, позов ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8, задоволенню не підлягає. Суд, приймаючи рішення, виходить із встановлених обставин щодо правового режиму спірного майна, які свідчать про те, що за життя спадкодавець ОСОБА_11 у встановленому законом порядку право власності на спірне майно не набув, так само не набули його ОСОБА_10 і ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_11. Не може бути визнано за позивачами право власності на спірне майно в порядку спадкування за законом, оскільки, відповідно до положень ст.1218 ЦК України, воно не входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8.

Оскільки ОСОБА_7 в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до ст.88 ЦПК України понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись стст.1216,1218,1223,1268,1270 ЦК України, стст.45,47,48,128,224,227 ЦК України 1963 року, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою Наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, стст.10,11,60,88,209,212-215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8, до ОСОБА_9 і територіальної громади в особі Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_5, Розівське бюро технічної інвентаризації Комунального підприємства «Розівський комунгосп» Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Розовського районного управління юстиції Запорізької області, Розівська державна нотаріальна контора Запорізької області, - відмовити.

Рішення суду відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляцій скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції Розівський районний суд Запорізької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-денного строку з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.М.Кущ

05.11.2013