Справа № 0425/1340/2012
Провадження № 2/181/34/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2013 р. смт. Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючої судді Літвінової Л.Ф., при секретарі Чупіковій В.А., з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, органу опіки та піклування Удачненської селищної ради Красноармійського району Донецької області, третя особа: орган опіки та піклування Межівської селищної ради Дніпропетровської області про відібрання дитини та визначення її місця проживання,

В С Т А Н О В И В:

В грудні місяці 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відібрання дитини та визначення її місця проживання.

В заяві зазначається, що з 2004 року вона з відповідачем проживала спільно без реєстрації шлюбу.

Під час спільного проживання між ними виникали сварки, тому вони періодично проживали окремо, а з 2010 року вони остаточно і постійно проживали окремо.

За взаємною згодою з відповідачем син залишився проживати з нею.

У квітні 2011 року відповідач зателефонував їй і поросив взяти дитину, щоб побути з ним два дні.

Вона, щоб не порушувати права батька на спілкування з дитиною, надала відповідачу їхню дитину. Проте відповідач після спливу двох днів їй дитину не повернув.

У вищезазначені два дні відповідач не забезпечив належного догляду за дитиною, в результаті чого син отримав ушкодження у вигляді перелому руки.

Вона бажає, щоб син проживав разом з нею, проте на її постійні питання, де знаходиться дитина і неодноразові вимоги повернути дитину, відповідач не реагує та перешкоджає її побаченням із сином.

На її телефонні дзвінки він не відповідає, або висловлюється на її адресу нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою в разі її намагань зустрітися з дитиною.

Відповідач налаштовує сина проти неї. Намагаючись зустрітися з сином, вона двічі їздила за фактичним місцем проживання відповідача, але це не дало жодних результатів.

Ситуацію, що склалася не змінило і її звернення до Межівського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-111 «- сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього».

Відповідач вищенаведену норму права не виконує. Син не має постійного догляду з боку батька, який зайнятий своєю підприємницькою діяльністю і більшу частину свого часу перебуває на ринку.

Дитина фактично проживає не з відповідачем, а з його батьками або його співмешканкою, а іноді в інших його родичів, наприклад у м. Горлівка Донецької області.

Вищезазначені обставини свідчать, проте що відповідач не виконує своїх обовязків по вихованню сина, що є підставою, відповідно до ч.1 ст. 170 СК України для постановлення судового рішення про відібрання у нього дитини.

Проживання дитини з нею відповідає її інтересам, про що свідчать додані до позову акт обстеження її матеріально-побутових умов проживання і довідка лікаря.

Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року «малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матірю (принцип 6 Декларації).

Ніяких виняткових обставин, які були б підставою для розлучення дитини з нею не існує.

Відповідно до ст. 160 СК України «місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків».

Як вбачається з вищевикладеного, згоди щодо місця проживання їхньої малолітньої дитини вони з відповідачем не досягли.

Відповідно до ст. 162 СК України, «якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина … змінить її місце проживання … суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Прохає суд постановити рішення про відібрання у ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 її малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3; визначити місце проживання її сина ОСОБА_5 з нею, передавши його на її утримання і виховання за адресою: Дніпропетровська область смт. Межова вул. Жовтнева, 25.

Позивачка свої вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідач заперечує проти вимог позивача, посилаючись на ті обставини, що з моменту, коли позивачка добровільно передала йому сина ОСОБА_6 весною 2011 року і з даного періоду часу син проживав з ним, він ніяким чином не перешкоджав тому, щоб позивачка спілкувалася з сином і тому він вважає, що доводи, на які вона посилається в позові, є безпідставними.

Представник органу опіки та піклування Удачненської селищної ради заперечує проти вимог позивача

Судом прийнята до уваги позиція третьої особи - органу опіки та піклування Межівської селищної ради, яка надала заяву, в якій підтримує вимоги позивача.

Суд, вислухавши думку сторін, свідків, перевіривши зібрані по справі докази, прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачці у задоволенні вимог, виходячи з наступних обставин матеріалів справи.

Судом встановлено, що під час спільного проживання без реєстрації шлюбу у позивача та відповідача 09.05.2005 року народився син ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього (а.с.4).

З 2010 року позивач та відповідач стали проживати окремо. У квітні 2011 року позивачка на прохання відповідача надала малолітнього сина ОСОБА_6, відповідачу для спілкування і з цього часу малолітній ОСОБА_6 став проживати з батьком в с. Леніно вул. Центральна, 10 Красноармійського району Донецької області, де проживає і на даний час.

У відповідності до ст. 160 СК України «місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків».

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу…

У передбаченому законом порядку визначення місця проживання дитини між сторонами раніше не розглядалося та не визначалося.

Як вбачається з актів обстеження житлово-побутових умов від 24.10.2012 року, 08.01.2013 року, 21.02.2013 року, характеристик з місця проживання позивача та відповідача, вони мають належні умови для проживання дитини, але будинки, в яких вони проживають придбані ними, як особиста нерухома власність, нотаріально та документально не посвідчені (а.с.6-7, 38, 39, 49).

Дані обставини сторонами не оспорюються і у відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, суд може зробити висновок, що сторони знаходяться у рівних умовах стосовно забезпечення власним житлом та створення належних умов для проживання малолітнього - ОСОБА_6.

Позивачка власного доходу не має, так як з 13.03.2012 року ніде не працює, дані обставини підтверджуються ксерокопією трудової книжки (а.с.16). На даний час позивачка знаходиться у декретній відпустці - довідка лікаря гінеколога (а.с.35) і проживає на заробітну плату її теперішнього чоловіка - ОСОБА_7, з яким вона уклала шлюб 10.12.2012 року (а.с.9), заробітна плата ОСОБА_7 за період з січня 2012 року по грудень 2012 року складає 51561,93 грн., самостійного доходу позивачка не має. Відповідач має самостійний дохід, так як є субєктом підприємницької діяльності, що підтверджується свідоцтвом (а.с.28), згідно податкової декларації за 2012 рік сума доходу складає 202123,00 грн. (а.с.25-26). Сторони у лікаря нарколога та психіатра на обліку не стоять. В матеріалах справи мається характеристика з місця навчання малолітнього ОСОБА_6, де наряду з позитивним відношенням його до навчання класовод та директор Удачненської ОСОБА_8 ступенів, в даній характеристиці вказують на те, що «батько ОСОБА_6 приділяє велику увагу вихованню та навчанню сина», дані обставини підтверджуються і довідкою, яка була видана директором школи № 62 від 22.01.2013 року, де директором зазначено, що «батько тримає тісний контакт з класоводом, часто відвідує школу, завжди ходить на батьківські збори» (а.с.39,40) .

Дані обставини підтвердила свідок ОСОБА_9, яка є заступником директора Удачненської ЗОШ та класним керівником ОСОБА_6, у своїх показах вона зазначила, що батько її учня часто відвідує школу, цікавиться життям та навчанням сина, мати приїжджала до школи двічі восени 2012 року. ОСОБА_6 відреагував на приїзд матері негативно, не хотів з нею спілкуватися. В її особистій бесіді з малолітнім ОСОБА_6 він висловлював бажання проживати разом з батьком.

Свідок ОСОБА_10, яка працювала вихователем у дитсадку «Червона шапочка», коли малолітній ОСОБА_6 у період часу з жовтня 2011 року по червень 2012 року його відвідував, повідомила, що мати один раз приїжджала до дитсадка - це восени 2012 року, їй було повідомлено, що ОСОБА_6 на даний час не відвідує дошкільний заклад, так як він вже на той час був учнем першого класу Удачненської ЗОШ.

В судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки: ОСОБА_11 мати позивачки та чоловік позивачки ОСОБА_7, які повідомили, що відповідач без згоди позивачки та всупереч інтересам малолітнього ОСОБА_6 утримує його у себе. Позивачка віддала сина батькові у 2011 році лише на літні місяці і відповідач тепер відмовляється його повертати і перешкоджає спілкуванню матері з сином.

Дані покази протирічать тим обставинам, на які посилається сама позивачка у позові, де вона вказує, що віддала сина лише на два дні, щоб син поспілкувався з батьком, свідки ж сторони позивача стверджують у своїх показах, що вона передала свого малолітнього сина на літні місяці батькові. Як позивач у своїх позовних вимогах, так і свідки позивача посилаються на ті обставини, що відповідач перешкоджав позивачці спілкуватися з дитиною і посилаються на по одиночні поїздки її за місцем проживання дитини та звернення до Межівського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою з цього приводу, але як слідує з відповіді органу внутрішніх справ, яка надана позивачкою суду, слідує, що остання зверталася до міліції з приводу хуліганських дій її колишнього співмешканця - ОСОБА_5 А Г., а не з приводу повернення їй сина відповідачем (а.с.5).

Згідно принципу 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матірю .

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року розяснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сімї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сімї.

Дитина, яка може висловити думку, має бути вислухана при вирішені між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

В судовому засіданні малолітній ОСОБА_6 був вислуханий судом, який висловив своє бажання проживати разом з батьком, пояснивши, що «Люда» так він називає в бесіді свою матір, раніше виганяла його з будинку, а тепер хоче, щоб він проживав з нею, у нього з батьком склалися дуже добрі стосунки та взаємопорозуміння. В бесіді малолітній ОСОБА_6 висловився, що в разі, якщо його заберуть у батька, то він до нього втече.

Таким чином, вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд врахував думку дитини, а також ті обставини, що під час бесіди у ОСОБА_6 спостерігалось одностороннє сприйняття родини, для нього родина це - батько, та образа на матір, яка раніше не мала потреби в ньому, а тепер бажає, щоб йому було зле.

Таку ж думку було викладено і методистом, який відповідає за психологічну службу методичного кабінету відділу освіти Красноармійської РДА ОСОБА_12, якою було проведено співбесіду з малолітнім ОСОБА_6 (а.с.53-54).

Тому суд, притримуючись безпосередньо принципів Декларації з прав дитини, законодавчих актів, які регулюють дані сімейні правовідносини, судову практику і перш за все виходячи безпосередньо з найвищих інтересів малолітнього ОСОБА_6, вважає за необхідне залишити дитину з батьком і вважає, що життєву мудрість має проявити в даному випадку мати, яка проживає окремо від дитини і прийняти всі зусилля стосовно налагодження спілкування з малолітнім сином.

Стосовно заявлених позивачем вимог в частині відібрання у відповідача малолітнього сина ОСОБА_6, суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню, так як вони не відповідають нормам матеріального права та дійсним обставинам справи. Позивачка, ставлячи дану вимогу, посилається на ст. 162 СК України, де вказано, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

Як вбачається з самої позовної заяви, позивачка сама, щоб не порушувати, як вона вказує в позові, права батька на спілкування з дитиною, надала відповідачу дитину, таким чином суд може зробити висновок, що позивачка добровільно за власним бажанням надала малолітнього ОСОБА_6. Судового рішення стосовно того, де та з ким повинен був проживати син позивачки не існує, так як з даних підстав позивачка звернулася до суду лише у грудні 2012 року. Доводів, які б підтверджували взаємну згоду сторін, щоб син залишився проживати з нею суду не надано. Позивачкою у позові також не вказано, кому ж повинен у разі відібрання судом у ОСОБА_3 малолітнього сина ОСОБА_5 бути переданий малолітній ОСОБА_6, таким чином суд вважає, що дані вимоги не підлягають задоволенню. Також позивач у своєму позові посилається на ст. 164 СК України, якою передбачено підстави позбавлення батьківських прав, що не є на даний час предметом розгляду у суді.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 160, 161, 162, 171 СК України, п. 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, органу опіки та піклування Удачненської селищної ради Корасноармійського району Донецької області, третя особа: орган опіки та піклування Межівської селищної ради Дніпропетровської області про відібрання дитини та визначення її місця проживання відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_13