Справа № 2 -570 /13 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 березня 2013 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач вказує на те, що 1 грудня 2009 року між ним та ОСОБА_3 укладено нотаріальний договір позики, за яким він передав відповідачу 5000 дол. США, які останній зобовязався повернути у строк до 1 березня 2010 року.

Відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав, у звязку з чим існує заборгованість перед ним в сумі 39950 грн.

Посилаючись на викладене, а також на положення ст.ст. 1046, 1049 України, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 39950 дол. США, штраф за несвоєчасне повернення позики у розмірі 3996 грн. 50 коп., три проценти річних 3204 грн. 76 коп., індекс інфляції 3835 грн. 20 коп..

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1Є про визнання договору позики недійсним.

Відповідач вказував на те, що визначення зобовязань за договором позики в іноземній валюті суперечить валютному законодавству України. Посилаючись на ці обставини, просив визнати недійсним укладений договір та поновити строк позовної давності.

Ухвалою суду від 31 січня 2013 року обидві справи обєднано в одне провадження.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов, просив про його задоволення. В задоволенні позову ОСОБА_1Є просив відмовити.

Відповідач підтримав свій позов, а також вказував на те, що він частково повернув кошти позивачу.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як убачається з матеріалів справи, 1 грудня 2009 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 кошти в розмірі 5000 дол. США строком до 1 березня 2010 року.

В той же час відповідач свої зобовязання за договором не виконав, кошти не повернув.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

У відповідності до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

З відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу в межах позовних вимог у розмірі 39950 грн., а також 3% річних у розмірі 3202 грн. 67 коп. (5000 дол. США х 3%: 365 х 975 дн.).

Що стосується індексації, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, індексації не підлягає.

Відповідно до ст.546-549 ЦК України виконання зобовязаня може забезпечуватися неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

З умов договору, укладеного між сторонами вбачається, що при неповерненні позики позичальник має сплатити позикодавцеві штраф у розмірі десяти відсотків від суми позики ( п.п. г п.2 договору).

За такого, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3996 грн. 50 коп. штрафу.

Відповідно до ст.ст.202-204, 215, 1054-1056 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 названого Кодексу, зокрема, коли: 1) зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; 4) не дотримано встановленої законом форми правочину; 5) правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

За ст.627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 99 Конституції України встановлює, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, враховуючи, що позов ОСОБА_3 про недійсність договору позики є необґрунтованим і недоведеним, суд приходить до висновку, що він задоволенню не підлягає.

Одночасно суд вважає за можливе поновити ОСОБА_3 строк звернення до суду з даним позовом, оскільки його пропущено на декілька днів.

Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 39950 грн. боргу за договором позики, 3996 грн. 50 коп. штрафу, 3202 грн. 67 коп. три проценти річних за прострочення грошового зобовязання, 471 грн. 49 коп. судового збору, а всього 47620 (сорок сім тисяч шістсот двадцять) грн. 66 коп.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська