Справа № 459/2416/13 Головуючий у 1 інстанції: Грабовський В.В.
Провадження № 22-ц/783/6451/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2013 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Крайник Н.П.

суддів Каблака П.І., Курій Н.М.

секретаря Данилик І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 30 липня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львівугілля» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків внаслідок трудового каліцтва,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 30.07.2013 р. позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 16000, 00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків внаслідок трудового каліцтва. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ДП «Львіввугілля».

Не погоджуючись частково із судовим рішенням, його оскаржив ОСОБА_2. Вважає вірними висновки суду про обовязковість відшкодування з ДП Львіввугілля моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя внаслідок професійного захворювання, проте не погоджується із розміром моральної шкоди, яка визначена судом. Вказує, що понад 19 років працював в шкідливих умовах праці на підприємствах ДП Львіввугілля. Звертає увагу суду, що висновком МСЕК від 04.04.2000 року йому вперше встановлено другу групу інвалідності та 80% ступеня втрати працездатності, а згодом відповідно до довідки ЛВА-2 №015373, ЛВА-2 №236088 від 24.02.2005 р. йому встановлено третю групу інвалідності та 50% ступеня втрати працездатності безтерміново. Покликається на те, що періодично потребує амбулаторного і стаціонарного лікування, переносить біль, постійно відчуває незручність, обмежений у фізичній роботі по дому, переносить моральні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих звязків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім цього зазначає, що визначаючи розмір моральної шкоди, районний суд не врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність змін у життєвих стосунках, наслідків, що наступили внаслідок ушкодження здоровя. Вважає розмір моральної шкоди у сумі 30 000,00 гривень повністю обґрунтованим, розумним і справедливим.

Просить рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру моральної шкоди та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ДП Львіввугілля на його користь 30 000 гривень відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Державне підприємство Львіввугілля зазначає, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування, районним судом не враховано на час встановлення позивачу втрати професійної працездатності спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472. Апелянт вважає, що до спірних відносин застосовуються правила про позовну давність ЦК УРСР 1963 року та вважає, що позовна давність для цих правовідносин сплила до 01 січня 2004 року, тому суд першої інстанції мав ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім того, ДП «Львіввугілля» зазначає, що щахти мають проблеми з реалізацією вугілля та можуть стати банкрутами і будуть закриті, оскільки суми по задовленню моральної щкоди складатимуть приблизно 200 млн. грн.

ДП «Львіввугілля» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно відхилити з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Судом першої встановлено та підтверджується витягами копій із трудової книжки, що позивч 16.04.1979 року прийнятий учнем гірника на шахт «ОСОБА_3 Радянського ОСОБА_4 Лопатіна»; 27.06.1979 року переведений на посаду гірника ІІ розряду; 23.08.1979 року переведений на посаду підземного гірника ІІ розряду; 16.02.1981 року переведений на посаду підземного гірника очисного вибою V розряду; 24.08.1981 року звільнений з роботи; 12.10.1981 року прийнятий на роботу підземним гірником очисного вибою V розряду на шахту «Ім. 60-річчя великої Жовтневої соціалістичної революції»; 02.01.1982 року звільнений з роботи за власним бажанням; 15.08.1983 року прийнятий на роботу підземним гірником ІІІ розряду на шахту «Ім. 50-річчя СРСР»; 16.12.1983 року переведений на посаду підземного кріпильника ІІІ розряду; 10.07.1984 року йому присвоєний ІV розряд кріпильника; 20.10.1987 року переведений на посаду підземного прохідника V розряду; 09.01.1989 року звільнений з роботи; 14.10.1991 року прийнятий на роботу підземним прохідником на шахту V розряду на шахту «Ім. 50-річчя СРСР»; 03.04.2000 року звільнений з роботи, у звязку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоровя.

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач внаслідок погіршення стану здоров'я неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів.

Частиною 2 статті 153 КЗпПУ стверджується, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до акту про нещасний випадок №112 від 13.12.1989 року, у звязку з падінням предметів ОСОБА_2 притиснуло між рамами камерної та лебідкою Л925, в результаті чого останньому травмовано праву руку та ноги.

Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 №015373 від 24.02.2005 року ОСОБА_2 встановлено безтерміново 50% втрати професійної працездатності, у звязку і трудовим каліцтвом.

Задовольняючи частково позов, постановивши стягнути на користь ОСОБА_2 16 000 грн. моральної шкоди, районний суд виходив з того, що позивачеві заподіяна моральна шкода, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоровя, внаслідок професійного захворювання при виконанні своїх трудових обовязків, у звязку з чим він не має можливості повноцінно працювати та для організації свого життя йому доводиться докладати додаткові зусилля.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Доказами вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розяснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку про те, що шкоду здоровю позивача було завдано в результаті його роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві ДП Львіввугілля, що призвело до втрати ним нормальних життєвих звязків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим йому заподіяно моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням норм ст. 23 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України, розяснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, висновки суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди відповідають обставинам справи, є обґрунтованими, а тому, на думку судової колегії, є правильними.

Встановленими обставинами та матеріалами справи спростовуються твердження апелянта ДП Львіввугілля щодо відсутності підстав для відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта ДП Львіввугілля про застосування строку позовної давності, оскільки позовна давність не застосовується до вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, тобто і на вимоги про відшкодування моральної шкоди, та вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав особи, якою є відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Державного підприємства «Львіввугілля» відхилити.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 30 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: