Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 0816/1931/2012
Провадження № 2/321/29/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2013 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого: судді Шамоти Л.В.

при секретарі: Рикун І.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, розташованого в смт. Михайлівка Запорізької області, цивільну справу за позовом кредитної спілки «Актив» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

КС «Актив» звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В позові зазначено, що 27 жовтня 2011 року між КС «Актив» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір кредитної лінії № КЛ ТИМ/КЛ2113. Відповідно до умов договору відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у виді кредитної лінії з лімітом 200000 гривень, строком на 12 місяців, з терміном погашення до 27 жовтня 2012 року та відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 35 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені договори поруки ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2011 року, відповідно до яких відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взяли на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням ОСОБА_2. Однак, відповідачі свої зобов'язання за кредитом виконують не належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредиту, яка до теперішнього часу не погашена. Позивач просить суд розірвати укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 договір кредитної лінії № КЛ ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2011 року та стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 297653 гривні 06 копійок і понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2976 гривень 53 копійок.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов визнав частково та пояснив, що він дійсно отримав кредит, однак вчасно повернути його не зміг, оскільки не було врожаю. Він визнає суму заборгованості за кредитом, але без подвійних відсотків, таку суму заборгованості він згодний сплатити. Також зазначає, що поручителі не повинні сплачувати заборгованість, оскільки вони, підписуючи до говір поруки, знали, що він також передає в заставу майно.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов визнав частково, посилаючись на те, що нараховані проценти дуже великі, тому просить суд відмовити в стягненні подвійних процентів.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позов не визнав та пояснив, що дійсно, відповідач ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 200000 гривень під 35 % річних строком на 12 місяців. Коли він підписував договір поруки, то йому було відомо, що ОСОБА_2 передав в заставу кредитній спілці майно та документи, які підтверджують його право власності на заставлене нерухоме майно. Проте, до теперішнього часу ці документи знаходяться в кредитній спілці, яка ані повертає їх ОСОБА_2, щоб він продав майно та розрахувався по кредиту, ані вчиняє дії, передбачені договором застави, а саме: не звертає стягнення на заставлене майно, не залишає за собою заставлене майно, не звертається до нотаріальної контори із заявою вчинення виконавчого напису про передачу майна у власність. Крім того, підписуючи договір кредитної лінії № ТИМ/КЛ2113 йому не надавались для ознайомлення додаткові угоди до нього № 1 та № 2, про що свідчить відсутність його підписів на цих угодах, про зміну розміру та принципу нарахування процентів за користування кредитом він не знав. Тому просить суд в позовних вимогах в частині стягнення з нього заборгованості в солідарному порядку відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідачів, вивчивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 653 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів, передбачених договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і виплати проценти.

Відповідно до п. 22 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Як встановлено в судовому засіданні, 27 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір кредитної лінії № КЛ ТИМ/КЛ2113 до запитання. Відповідно до умов договору відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді кредитної лінії до запитання з лімітом 200000 гривень, строком на 12 місяців, з терміном погашення до 27 жовтня 2012 року та відсотковою ставкою за користування кредитом в розмірі 35 % річних.

При укладенні договору відповідач ОСОБА_2 прийняв на себе зобов'язання повернути кредит не пізніше 27 жовтня 2012 року та сплатити проценти у розмірі 35 % річних.

Отже, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача ОСОБА_2 є повернення кредиту та сплати відсотків за користування коштами в строк, в розмірі та в валюті, які визначені в договорі.

В забезпечення виконання договору, було укладено договори поруки № ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2011 року з відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Також, 27 жовтня 2011 року, у якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 27 жовтня 2011 року, був укладений договір застави майна № ТИМ/КЛ2113 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_2 передав в заставу на наступне майно, а саме: будівля від годувальника, техніка.

Згідно п. 3.2 договору кредитної лінії, сторони погоджують строки та розміри погашення кредиту та виплати процентів шляхом укладення додаткових угод, які є невід'ємною частиною цього договору.

27 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 1 до договору кредитної лінії № КЛ ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2012 року. Відповідно до умов додаткової угоди № 1, визначено, що сума ліміту за договором складає 200000 гривень, з моменту підписання угоди плата за користування кредитом становить 0,0959 % від суми залишку за кредитом за кожен день користування кредитом. Позичальнику за даною додатковою угодою в рамках кредитної лінії надається транш в сумі 140501 гривня.

Пунктом 4 додаткової угоди № 1, враховуючи суму траншу за даною угодою та всі раніше надані позичальнику суми траншів, передбачений щомісячний графік погашення кредитних зобов'язань.

Крім того, 28 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 була укладена додаткова угода № 2 до договору кредитної лінії № КЛ ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2012 року. Відповідно до умов додаткової угоди № 2, визначено, що сума ліміту за договором складає 200000 гривень, з моменту підписання угоди плата за користування кредитом становить 0,0959 % від суми залишку за кредитом за кожен день користування кредитом. Позичальнику за даною додатковою угодою в рамках кредитної лінії надається транш в сумі Позичальнику за даною додатковою угодою в рамках кредитної лінії надається транш в сумі 59365 гривень.

Пунктом 4 додаткової угоди № 2, враховуючи суму траншу за даною угодою та всі раніше надані позичальнику суми траншів, передбачений щомісячний графік погашення кредитних зобов'язань.

На виконання договору кредитної лінії позивач здійснив видачу кредитних коштів відповідачу ОСОБА_2 в сумах, визначених у додаткових угодах, у повному обсязі, тим самим позивач повністю виконав свої зобов'язання перед відповідачем ОСОБА_2 за договором.

Однак, в порушення умов договору відповідач ОСОБА_2 систематично не виконував належним чином зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування ними, а саме сплачуючи відсотки за користування кредитом з порушенням визначеного договором розміру їх сплати, має прострочену заборгованість, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань.

Згідно п. 7.2 договору кредитної лінії, у разі порушення позичальником умов користування кредитом, відсоткова ставка становитиме 70 % річних за весь період користування кредитом. При цьому, кредитодавець проводить перерахунок сплати по кредиту позичальника за подвійною відсотковою ставкою, моменту видачі кредиту до повного його погашення.

Згідно розрахунку заборгованості, доданого до позову, відповідач ОСОБА_2 станом на 27 жовтня 2012 року має заборгованість 297653 гривні 06 копійок, яка складається з наступного: сума в розмірі 199823 гривні 05 копійок заборгованість по тілу кредиту; сума в розмірі 97740 гривень 01 гривень заборгованість за процентами.

Вказана сума заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості, наданого позивачем.

Таким чином, в зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 порушив умови договору, взяті на себе зобов'язання виконує неналежним чином, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, умов договору кредитної лінії, суд приходить до висновку, що можливо розірвати договір кредитної лінії, укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_2, а також вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача суму заборгованості за цим договором.

Крім того, суд вважає, що заявлені вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки їх порука є припиненою.

Так, 27 жовтня 2011 року між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були укладені договори поруки № ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2011 року.

Згідно п. 2.1 договору поруки, поручитель бере на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями боржника (ОСОБА_2Н.), що випливають із кредитного договору № ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2011 року, між кредитором і боржником.

Згідно п. 3.4 договору поруки, відповідальність поручителя настає у випадку, коли боржник не виконує або неналежним чином (порушує графік погашення кредиту) виконує свої грошові зобов'язання згідно кредитного договору, а також у випадку смерті боржника.

Згідно п. 3.5 договору поруки, поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає по зобов'язаннях боржника в повному обсязі, тобто: повернення кредиту, виплату відсотків за його користування, сплату додаткових відсотків, відшкодування збитків, завданих кредитору невиконанням або неналежним виконанням боржником умов кредитного договору.

Згідно п. 5.1 договору поруки, поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору № ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2011 року між кредитором і боржником.

Про ознайомлення поручителів відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з договором кредитної лінії № ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2011 року до запитання свідчить і їхні підписи в цьому договорі.

При цьому, положеннями п. 3.2 договору кредитної лінії визначено, що сторони погоджують строки та розміри погашення кредиту та виплати процентів шляхом укладення додаткових угод, які є невід'ємною частиною цього договору.

Так, як вбачається з додаткової угоди № 1 від 27 жовтня 2011 року та додаткової угоди № 2 від 28 жовтня 2011 року до договору кредитної лінії № КЛ ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2012 року, цими угодами змінено розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, а саме: згідно договору кредитної лінії, відсоткова ставка за користування кредитом була визначена в розмірі 35 % річних, а згідно додаткових угод з моменту підписання угоди плата за користування кредитом становила 0,0959 % від суми залишку за кредитом за кожен день користування кредитом.

Тобто, вказаними додатковими угодами були внесені зміни до основного зобов'язання, оскільки положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України, визначають істотність та обов'язковість умов щодо процентів за договором позики та пов'язаним з ним договором поруки, тому суд приходить до висновку, що відбулася зміна істотних умов договору кредитної лінії.

Однак, як вбачається додаткових угод, поручителі з їх умовами ознайомлені не були, їх підписи в цих угодах відсутні, що свідчить про те, що своєї згоди на їх укладення поручителі відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не давали. Зазначені обставини не заперечувались й самим представником позивача в судовому засіданні.

Відсутні й такі письмові згоди поручителів на укладення зазначених додаткових угод і в матеріалах справи.

Зі змісту ч. 1 ст. 559 ЦК України, вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Виходячи з аналізу змісту зазначеної норми збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі збільшення розміру плати за кредитом, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо.

Крім того, виходячи з тієї ж норми, стає очевидним, що порука припиняється лише тоді, коли поручитель не надав згоди на зміну основного зобов'язання. Порука припиняється лише тоді, коли поручитель не надав згоди на зміну основного зобов'язання. Відповідно, порука не припиняється, якщо на зміну умов основного зобов'язання поручитель надав свою згоду. Така згода не обов'язково повинна бути письмовою. Допустимою є також попередня згода поручителя на зміну умов основного договору, в тому числі виражена в договорі поруки.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, будь-які зміни в забезпечувальному зобов'язанні в тому числі й збільшення строку користування кредитом, розміру процентів, строк їх виплати, штрафних санкцій та зміна умов погашення кредиту навіть за згодою кредитора та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Фактично при укладенні договорів поруки поручителі поручалися відповідати за виконання зобов'язань в тому обсязі та на умовах, які боржник взяв на себе на момент укладення договору. А, виходячи з умов положень, викладених в договорах поруки, в них взагалі не зазначена ані щодо можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням та порядку їх нарахування, так і можливість укладення додаткових угод до договору кредитної лінії без годи поручителя, тому це не можна тлумачити як згоду поручителя на конкретну зміну істотних умов договору, збільшення обсягу його відповідальності, так і на укладення таких додаткових угод без згоди поручителя.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з укладанням зазначених додаткових угод без згоди поручителів відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 змінилися умови договору кредитної лінії, які призвели або можуть призвести до збільшення відповідальності поручителів, а тому в силу положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука вважається припиненою.

При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що у кредитної спілки перебуває в заставі майно, на яке вони можуть звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитом, однак до теперішнього часу документи на заставлене майно знаходяться в кредитній спілці, яка ані повертає їх ОСОБА_2, щоб він продав майно та розрахувався по кредиту, ані вчиняє дії, передбачені договором застави, а саме: не звертає стягнення на заставлене майно, не залишає за собою заставлене майно, не звертається до нотаріальної контори із заявою вчинення виконавчого напису про передачу майна у власність. При цьому суд враховує, що в ході судового розгляду відповідачами не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що документи на заставлене майно дійсно перебувають у позивача, який безпідставно не віддає їх відповідачу ОСОБА_2. Крім того, згідно із загальними засадами чинного цивільного законодавства та судочинства, кожна особа на власний розсуд обирає спосіб захисту своїх прав та інтересів. Тобто, кредитор на власний розсуд може висунути вимоги як щодо стягнення заборгованості, так і щодо звернення стягнення на заставлене майно. При цьому жодного обов'язку щодо першочергового звернення стягнення на заставлене майно чинним законодавством не передбачено.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову, розірвання договору кредитної лінії, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 і стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заборгованості за договором кредитної лінії в розмірі 297653 гривні 06 копійок та судового збору в розмірі 2976 гривні 59 копійок, а в іншій частині позову необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 536, 549, 553, 554, 559, 598, 610, 611, 629, 651, 653, 1046, 1047, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 107, 208, 209, 212 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов кредитної спілки «Актив» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити частково.

Розірвати договір кредитної лінії № КЛ ТИМ/КЛ2113, укладений 27 жовтня 2011 року між кредитною спілкою «Актив» та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь кредитної спілки «Актив» (р/р № 265001002, МФО 380805 в «ОСОБА_5 ОСОБА_1» м. Київ, код 26338914) заборгованість за договором кредитної лінії № КЛ ТИМ/КЛ2113 від 27 жовтня 2011 року в розмірі 297653 (двісті дев'яносто сім тисяч шістсот п'ятдесят три) гривні 06 копійок, а також судовий збір в розмірі 2976 (дві тисячі дев'ятсот сімдесят шість) гривень 53 копійок, а всього в розмірі 300629 (триста тисяч шістсот двадцять дев'ять) гривень 59 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:

04.02.2013