Справа № 366/2616/13-ц Провадження № 2/366/507/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2013 року Іванківський районний суд Київської області у складі головуючої судді Слободян Н.П., при секретарі Мартовицькій Н.Є., з участю представників позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4, в смт. Іванків, розглянувши цивільну справу за обєднаними позовами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулись в суд з позовами до відповідача про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою суду від 09.09.2013 року вказані позови були обєднані в одне провадження.

Позовні вимоги позивачів мотивовані тим, що 23.08.2013 року їм стало відомо про опублікування та розповсюдження серед жителів смт. Іванків інформаційного вісника Наша Іванківщина № 41 за серпень 2013 року. У цьому номері наявна стаття під назвою Хто ж наші вороги, автором якої є відповідач. Позивачі зазначають, що в цій статті поширена інформація, яка стосується безпосередньо кожного з них, як депутатів Іванківської селищної ради 6 скликання: вони голосували по питаннях, які стосуються ТЕС, зокрема, голосували За зміну цільового призначення земельних ділянок, які належать забудовнику ТОВ Біогазенерго.

У статті ж, серед іншого, зазначено таке: І знайшлися вчорашні сусіди, які захотіли прислужитись і отримати свою пайку, крихти зі столу розкрадачів, ворогів України, які нищать і землю нашу, і нас самих. Як можна пояснити дії депутатів Іванківської селищної ради, які кажуть ОСОБА_2 не знаємо, які наслідки принесе діяльність ТЕС, але будемо голосувати За ТЕС. Таке може сказати людина або неадекватна або поліцай. І таких депутатів 14 чоловік. Половина всієї селищної ради! При цьому в попередній колонці статті надається визначення терміну поліцай: ОСОБА_9 знаходились і такі, які заради меркантильних, споживацьких міркувань шукали вигоди від завойовників. Мова йде про поліцаїв.

Позивачі вважають поширену інформацію недостовірною і такою, що порушила їх особисті немайнові права право на повагу до їх честі та гідності, недоторканість їх ділової репутації, внаслідок чого вони зазнали моральної шкоди.

Зокрема, вони розцінюють зазначене вище, як констатацію того, що:

1) Вони протиправно отримують матеріальну допомогу від осіб, які в незаконний спосіб привласнили чуже для них майно, знищують чуже майно, тобто вчинили злочини проти власності, передбачені Розділом 6 КК України;

2) Вони є державними зрадниками, оскільки вчинили діяння на шкоду суверенітету України перейшли на бік ворога та надають допомогу завойовникам (злочин, передбачений ст. 111 КК України);

3) У них наявний тяжкий психічний розлад, оскільки вони є неадекватними.

Оскільки ч.3 ст. 277 ЦК України встановлена презумпція добропорядності особи, позивачі стверджують, що відносно них відсутні будь-які вироки, що вступили в законну силу, і не встановлено наявності тяжкого психічного розладу.

Тобто поширена відповідачем інформація є недостовірною та такою, що порушила їх честь, гідність та ділову репутацію, завдала шкоду їх особистим немайновим благам. Позивачі вважають, що відповідач висловив свою думку у брутальній, принизливій формі, назвавши їх злочинцями, поліцаями та неадекватними. Це принижує їх честь і гідність. Вони зазнали душевних страждань, які вимушують їх постійно внутрішньо хвилюватись щодо наведеної відповідачем інформації, погіршились їх здібності внаслідок страждань та хвилювання, тривалий час вони вимушені виправдовуватись перед громадою села, що вони не злочинці, не поліцаї та не психічно хворі. Завдану моральну шкоду вони оцінюють у розмірі 10000 грн. кожен.

Посилаючись на ст. 23, 270, 275, 277 ЦК України, позивачі просили визнати вказану інформацію недостовірною і такою, що порушує (принижує) їх честь, гідність та ділову репутацію, а також зобовязати відповідача спростувати зазначену інформацію у інформаційному віснику Наша Іванківщина та газеті Трибуна праці, що є офіційним друкованим органом Іванківської РДА та районної ради. Також позивачі надали пропонований ними текст спростування.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_7, ОСОБА_5, який є представником всіх інших позивачів, їх представники ОСОБА_2, ОСОБА_1, підтримали позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач у судовому засідання позовні вимоги не визнав. Свої заперечення він обґрунтував тим, що у статті ним були викладені його оціночні судження, жодних фактів він не приводив, а лише викладав свої роздуми щодо того чому і за яких обставин люди приймають ті чи інші рішення: в даному випадку щодо спірного питання діяльності ТЕС безпосередньо біля смт. Іванків.

Третя особа ОСОБА_4, який був залучений до участі у справі за його ж клопотанням, у судовому засіданні зазначив, що він, як особа, відповідальна за випуск інформаційного вісника Наша Іванківщина, у якому було опубліковано зазначену вище статтю, друкуючи статтю, сприймав її саме як оціночне судження автора: ніяких фактів не зазначалось, а всі порівняння були алегоричними.

Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши письмові докази, надані сторонами, зокрема статтю, в якій була розміщена зазначена інформація, приходить до наступного.

Позивачі дійсно є депутатами Іванківської селищної ради 6 скликання, що підтверджується відповідними посвідченнями.

01.08.2013 року на 50 сесії 6 скликання Іванківської селищної ради слухалось питання затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, цільове призначення яких змінюється ТОВ Біогазенерго для розміщення, будівництва, експлуатації та обслуговування будівель і споруд обєктів передачі електричної та теплової енергії в смт. Іванків. Згідно з витягом з протоколу: За проголосувало 14 чоловік, проте - 4, утрималися - 3, проте рішення не було прийняте.

Як зазначили у судовому засіданні позивачі, і це ж вони зазначали у своїх позовних заявах, вони були серед тих 14 депутатів, які голосували За.

У серпні 2013 року вийшов друкований інформаційний вісник Наша Іванківщина за № 41 в якому було опубліковано статтю ОСОБА_3 (відповідача по справі) під назвою Хто ж наші вороги. Вісник вийшов накладом 2000 примірників, відповідальним за випуск був ОСОБА_4 (третя особа у справі), про що зазначено у кінці вісника. Серед іншого у цій статті дійсно є цитати, зазначені у позовах позивачів: І знайшлися вчорашні сусіди, які захотіли прислужитись і отримати свою пайку, крихти зі столу розкрадачів, ворогів України, які нищать і землю нашу, і нас самих. Як можна пояснити дії депутатів Іванківської селищної ради, які кажуть ОСОБА_2 не знаємо, які наслідки принесе діяльність ТЕС, але будемо голосувати За ТЕС. Таке може сказати людина або неадекватна або поліцай. І таких депутатів 14 чоловік. Половина всієї селищної ради! ОСОБА_9 знаходились і такі, які заради меркантильних, споживацьких міркувань шукали вигоди від завойовників. Мова йде про поліцаїв.

Позивачі заявили вимоги про визнання частини виразів цієї статті (інформації поширеної в ній) такою, що є недостовірною, і принижує їх честь, гідність та ділову репутацію, та зобовязати відповідача ОСОБА_3, як її автора, спростувати цю недостовірну інформацію і сплатити їм кошти за завдану моральну шкоду.

Вирішуючи питання про суб'єктний склад осіб, що можуть бути відповідачами у даній справі суд бере до уваги висновки наведені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, відповідно до яких відповідачами по справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична особа або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. В інформаційному віснику, де була опублікована оспорювана стаття, відповідальним за випуск зазначено саме ОСОБА_4, автором статті є відповідач. До відповідального за випуск інформаційного вісника позивачі не предявляли ніяких позовних вимог, і не заявляли клопотання про залучення його до участі у справі у якості відповідача (співвідповідача), проте останній сам заявив клопотання про залучення його до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог, і таке його клопотання було задоволено.

Даючи оцінку положенням оспорюваної статті, про необхідність спростування яких вказують позивачі, суд виходить із того, що згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

З огляду на зазначене, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги заявлені до ОСОБА_3 в частині визнання недостовірними і такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачів вислови, викладені у статті останнього, а саме, що депутати:

прислужуються і отримують свою пайку, крихти зі столу розкрадачів, ворогів України, які нищать і землю нашу, і нас самих та що вони є поліцаями і неадекватними людьми.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що зазначені спірні висловлювання є оціночними судженнями, про що свідчать застосовані мовні засоби. Вони відображають думку автора (відповідача по справі), а тому не підлягають доведенню їх правдивості та спростуванню. Вони не містять жодних фактів: оцінюючи викладене у статті, позивачі самі прийшли до висновку про їх звинувачення цими епітетами у вчиненні кримінально караних діянь: злочину, передбаченого ст. 111 КК України (перейшов на бік ворога та надає допомогу завойовникам та у протиправному отриманні матеріальної винагороди від осіб, які в незаконний спосіб привласнили чуже для них майно, знищують чуже майно (злочини проти власності). Проте, жодного такого факту у статті не зазначено. Ніхто їх не звинувачує у вчиненні злочинів, тому і кримінальні провадження не відкривались відповідно до норм КПК, саме через відсутність посилання на такі факти.

У статті йдеться не про питання, повязані з приватним життям депутатів, а про те, що мало пряму дотичність до їх публічних функцій. Зокрема, у статті робиться невеличкий екскурс в історію, і зазначається, що наші предки козаки, обираючи гетьмана, на голову йому клали грязюку, аби не забував, звідки вийшов і коду може повернутися будь-коли. Тут же зазначається, що головний ворог Іванківської громади на ТЕС, а ми самі, наша квола реакція…. Як перехід до наступного оціночного судження автор статті зазначає, що в житті кожної людини є чимало різних випробувань. Кожне випробовування є перевіркою стану, світогляду, ступеня розвитку людини. Далі описує події Вітчизняної війни: Кожен відбув ті часи по своєму, більшість народу воювала із загарбником, але знаходились і такі, які заради меркантильних, споживацьких міркувань шукали вигоди від завойовників. Мова йде про поліцаїв. Як свою оцінку автор подає у світлі тих подій події теперішні, що розгорнулись навколо будівництва ТЕС поблизу смт. Іванків. Він вважає, що з іванківською громадою почали війну. Оцінюючи дії 14 депутатів щодо голосування по питаннях ТЕС він і зазначає, що знайшлись вчорашні сусіди, які захотіли прислужитись і отримати свою пайку, крихти зі столу розкрадачів, ворогів України, які нищать і землю нашу, і нас самих. Саме слова депутатів, які кажуть ОСОБА_2 не знаємо, які наслідки принесе діяльність ТЕС, але будемо голосувати за ТЕС, автор розцінює як слова людини неадекватної, або поліцая. Суд погоджується, що висловлювання різке, дошкульне, можливо, надто критичне. Проте, це право на свободу вираження поглядів, переконань, яке, до речі, депутати виразили своїм голосуванням (тобто їх думка також має право на існування це і є плюралізм думок). Відповідно свою оцінку їх діям дав автор статті, таким є його оціночне судження, і воно має право на існування. Суд погоджується із твердженням відповідача про те, що у статті були викладені його роздуми (оціночні судження) з приводу того, як та чи інша людина і критичних ситуаціях, та, з яких мотивів, приймає те чи інше рішення: задумується над наслідками своїх дій чи ні. Жодного факту, як і імен депутатів автор статті не згадує. Ні війни, ні поліцаїв на даний час немає, а отже порівняння з цим періодом і людьми є оціночним.

У той же час, у вказаній частині позовних вимог щодо спростування висловів і словосполучень спірної статті, позивачі не позбавлені можливості скористатися наданим їм законом правом на відповідь: повідомити громаді через той же інформаційний вісник обґрунтування своєї позиції в питанні, що хвилює зачіпає більшість жителів Іванківщини.

По позивачі є депутатами Іванківської селищної ради 6 скликання, тобто виконують депутатські функції, обирані депутатами на місцевих виборах. Відповідно, за своїм статусом, вони є публічними особами. У зв'язку із цим, суд бере до уваги висновки викладені в пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до яких при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_10 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_11 Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

На вказані особливості неодноразово звертав увагу і Європейський суд з прав людини. Так, у своєму рішенні від 29 березня 2005 року у справі "УКРАЇНСЬКА ПРЕС-ГРУПА" ПРОТИ УКРАЇНИ" Європейський суд з прав людини вказав, що оспорювані публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві.

Політики, як і місцеві депутати, мають право на захист своєї репутації навіть тоді, коли вони не перебувають у статусі приватної особи, - але умови такого захисту потрібно розглядати в порівнянні з користю від відвертого обговорення політичних та суспільних проблем ( п.59 рішення у справі Обершлік проти Австрії (1991).

Зважаючи на це, суд вважає, що позивачі, як публічні особи, що виконують політичні функції, є більш відкритими для критики, а тому мають бути більш терпимими до неї.

Свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства, одну із принципових умов його розвитку та самореалізації кожної особи. За умови додержання п.2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, до яких ставляться схвально або які розглядають як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або збурюють: такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе. П.2 ст. 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять громадський інтерес (рішення у справі Вінгроу проти Сполучееного Королівства (1996, п.58). Що і має місце в даному випадку.

Оцінюючи в сукупності всі досліджені у справі докази, суд не бере до уваги показання допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_13 оскільки вказані ними обставини носять оціночний характер наведених у статті висловів, а тому не можуть бути покладені в основу рішення у справі.

За відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині захисту честі, гідності, ділової репутації та спростування спірної інформації, суд вважає, що не підлягають задоволенню і вимоги стосовно стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди.

На підставі наведеного, керуючись ст. 57, 60, 208, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Іванківський районний суд Київської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо її не було подано, а у разі подання апеляційної скарги з моменту прийняття рішення апеляційним судом.

Суддя: