Справа №1810/3501/12 Головуючий у суді у 1 інстанції - Подопригора
Номер провадження 22-ц/788/1565-а/13 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

17 липня 2013 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Лузан Л. В.

за участю секретаря - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2

на ухвали Лебединського районного суду Сумської області від 10 червня 2013 року про відмову у задоволенні заяв про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2 до Лебединської районної санітарно-епідеміологічної станції, треті особи - Головне управління Державної санепідемслужби в Сумській області, державна установа «Сумський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України», про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

Ухвалами Лебединського районного суду Сумської області від 10 червня 2013 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяв про забезпечення позову шляхом заборони Лебединській районній санітарно-епідеміологічній станції до набрання рішенням в даній справі законної сили вчиняти дії щодо закриття власних рахунків в органах Державної казначейської служби та шляхом заборони голові ліквідаційної комісії Лебединської районної санітарно-епідеміологічної станції до набрання рішенням суду в даній справі законної сили вчиняти дії щодо подання державному реєстратору документів на проведення державної реєстрації припинення Лебединської районної санітарно-епідеміологічної станції у зв'язку з ліквідацією.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвали скасувати та постановити нові ухвали, якими задовольнити її заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, яка підтримала скарги з мотивів, в ній викладених, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість ухвал суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У грудні 2012 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з серпня 1985 року по 25 грудня 2012 року вона працювала у Лебединській районній санітарно-епідеміологічній станції. Наказом головного лікаря Лебединської районної СЕС від 24 грудня 2012 року №75-О її звільнено з посади помічника лікаря-гігієніста Лебединської районної СЕС відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією установи.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки ліквідації установи не відбулось, після її звільнення Лебединська районна СЕС продовжувала працювати і виконувати свої функції, там залишились працювати працівники, які виконують свої обов'язки відповідно займаних посад, на момент її звільнення відсутнє рішення власника або уповноваженого ним органу про ліквідацію установи, яке повинне передувати попередженню про звільнення.

Крім того, її не було персонально попереджено саме за два місяці про наступне вивільнення, оскільки, попередивши її про це 1 жовтня 2012 року, відповідач звільнив її лише 25 грудня 2012 року, порушивши строк звільнення, який закінчився 1 грудня 2012 року.

Відповідач не пропонував їй для заміщення вільні посади, вона має вищу кваліфікаційну категорію «Медико-профілактична справа», її стаж роботи складає 27 років 3 місяці, до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, тобто має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці порівняно з працівниками, які залишились працювати після її звільнення у санепідемстанції. При звільненні відповідач знехтував положеннями колективного договору щодо гарантій працівникам, які підлягають звільненню за скороченням чисельності чи штату.

Крім того, їй встановлено статус відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту», що згідно із п.14 ст. 15 зазначеного Закону гарантує їй переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування в разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Також на неї як на дружину померлого громадянина із числа ліквідаторів категорії 1-А, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою, поширюється пільга, передбачена п.7 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка гарантує їй переважне право залишення на роботі при звільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування. Про наявність у неї пільгових статусів, передбачених вказаними Законами, вона повідомила керівника - головного лікаря СЕС.

Просила поновити її на роботі на посаді помічника лікаря-гігієніста та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 грудня 2012 року до дня постановлення рішення суду (а.с.1-5).

10 червня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявами про забезпечення позову, в яких просила заборонити Лебединській районній санітарно-епідеміологічній станції до набрання рішенням по справі законної сили вчиняти дії щодо закриття власних рахунків в органах Державної казначейської служби України та заборонити голові ліквідаційної комісії Лебединської районної санітарно-епідеміологічної станції до набрання рішенням законної сили вчиняти дії щодо подання державному реєстратору документів на проведення державної реєстрації припинення Лебединської районної санітарно-епідеміологічної станції у зв'язку з ліквідацією.

При цьому посилалась на те, що вчинення вказаних дій відповідачем унеможливить виконання рішення суду про задоволення її позовних вимог (а.с.7-10).

Постановляючи ухвали про відмову у задоволенні заяв про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги, заявлені позивачкою у заявах про забезпечення позову, не пов'язані з предметом позовних вимог.

Ці висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та відповідають вимогам процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову; забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до п. 2 ч.1, ч.3 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Ухвала суду узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», з яких вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, а в п. 4 роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З огляду на зазначене є необґрунтованими посилання позивачки на те, що закриття рахунків СЕС та дії по проведенню державної реєстрації припинення юридичної особи, тобто дії, виконання яких передбачене законом при ліквідації установи чи підприємства, унеможливить виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а обрані нею способи забезпечення позову не порушують прав відповідача.

Законність дій відповідача по припиненню діяльності установи відповідача в зв'язку з її ліквідацією на підставі відповідних нормативних актів не є предметом спору в даній справі, а тому вимога про заборону вчиняти дії по закриттю рахунків бюджетної установи та реєстрації припинення юридичної особи суд обгрунтовано визнав такою, що не пов'язана з предметом спору.

У відповідності до ст. 312 ЦПК України розглядаючи скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 311, 312 -315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Ухвали Лебединського районного суду Сумської області від 10 червня 2013 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий -

Судді -

Головуючий -

Судді -