Справа №784/4438/13 24.10.2013 24.10.2013 24.10.2013
Провадження №22-ц/784/3496/13
Головуючий у першій інстанції-Гуденко О.А.
Категорія 5 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.

при секретарі - Руднік Є.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2, та представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_4

в інтересах недієздатної ОСОБА_5

до ОСОБА_2 та ОСОБА_6

про відшкодування вартості майна

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2007 року ОСОБА_4, як опікун недієздатної ОСОБА_5, звернулась з позовом про захист майнових прав підопічної.

У січні 2013 року ОСОБА_4, уточнивши коло відповідачів та предмет позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, просила стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на її користь вартість незаконно набутого ними майна - приміщення магазину промислових товарів, який розташовано у будинку № 152 по пр.Леніна у м.Миколаєві ( а.с.328-332).

Позивачка зазначала, що з 11 серпня 2001 року ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. 13 серпня 2001 року від імені ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_7 У березні 2005 року право власності на квартиру набула дружина ОСОБА_7 ОСОБА_8, яка 31 травня 2005 року продала квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_6 У 2006 році приміщення квартири зі збільшенням площі переобладнано у нежитлове приміщення, де тепер розташовано магазин промислових товарів.

Посилаючись на те, що на час продажу квартири ОСОБА_7 у 2001 році ОСОБА_5 перебувала в такому психічному стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому і всі угоди щодо відчуження майна є незаконними, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 378 037 грн. вартості квартири за ринковими цінами на час розгляду справи.

До участі в справі як третіх осіб залучено ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6, діючи через представника, позов не визнали, посилаючись на неможливість стягнення коштів з добросовісних набувачів в порядку витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просила рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт не погодилась з висновками суду про відсутність підстав для стягнення вартості майна з відповідачів.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах заявленого позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 13 серпня 2001 року ОСОБА_9, діючи від імені ОСОБА_5, як продавця, на підставі доручення від 21 червня 2001 року, уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_7, як покупцем квартири АДРЕСА_2. (а.с. 12).

Згодом право власності на спірну квартиру визнано за дружиною ОСОБА_7 - ОСОБА_8 (а.с.6-8, 11).

31 травня 2005 року ОСОБА_8, як продавець, уклала з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири (а.с.9).

2 грудня 2005 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 визнано недієздатною та встановлено опіку ОСОБА_4 (а.с. 16)

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 28 липня 2006 року прийнято в експлуатацію закінчений будівництвом магазин промислових товарів по пр. Леніна, 152, а 31 серпня 2006 року ОСОБА_10 і ОСОБА_11 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежитлове приміщення (а.с. 17, 20-22).

За висновком судово-психіатричної експертизи від 16 листопада 2009 року ОСОБА_5 станом на червень 2001 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати (а.с. 207-209).

За висновком судової будівельно-технічної експертизи № 125-054 від 11 червня 2013 року ринкова вартість спірної квартири, яка визначена з застосуванням порівняльного методу оцінки, складає 378037 грн. (а.с. 354-363).

Звертаючись з позовом про стягнення вартості нерухомого майна, законний представник посилалась на недійсність договору купівлі-продажу від 13 серпня 2001 року відповідно до частини 1 статі 55 ЦК УРСР 1963 року ( статті 225 ЦК України); права ОСОБА_5 на отримання вартості майна при неможливості повернення його в натурі за частиною 2 статті 55 ЦК УРСР ( стаття 216 ЦК України); а також обовязок добросовісних набувачів за договором від 31 травня 2005 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повернути власнику майно за статтями 330 та 388 ЦК України.

Нормами діючого цивільного законодавства передбачено декілька способів захисту порушених прав власника, в тому числі, зобовязальні способи, які відповідають договірному характеру правовідносин, та речово-правові способи, які властиві позадоговірним правовідносинам. Способи захисту залежать від характеру правовідносин, що виникли між позивачем та порушником його права, кола учасників спору та умов і підстав застосування того чи іншого способу до конкретних обставин.

Права власника майна, переданого ним другій стороні за договором, який є нікчемним або визнаний судом недійсним, можуть бути поновлені шляхом застосування реституції (частина 1 статті 216 ЦК), тобто позову зобовязального характеру. Вимога про повернення майна, переданого за недійсним правочином за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину (пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Частиною 1 статті 216 ЦК також передбачено, що в разі неможливості повернення в натурі того, що друга сторона одержала на виконання правочину, вона має відшкодувати вартість одержаного за цінами, що існують на момент відшкодування.

Отже, вимога про стягнення вартості майна, що передано другій стороні за недійсним правочином, за правилами статті 216 ЦК може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.

Якщо набувач майна за недійсним правочином в подальшому відчужив одержане від власника за цим договором третій особі, то у відносинах з набувачем бувший власник може використовувати лише речово-правові способи, наприклад, віндикаційний позов (витребування майна з чужого незаконного володіння за статтями 387, 388 ЦК України), оскільки колишній власник та нинішній володілець не перебували в жодних правовідносинах один з одним.

За змістом статей 387, 388 ЦК України власник може вимагати повернення свого майна з чужого незаконного володіння тільки в натурі. Тому віндикаційний позов, відповідачем за яким є нинішній володілець (не сторона недійсного правочину), не може бути задоволений, якщо у відповідача отриманої речі вже немає. У цьому випадку права власника можуть бути захищені шляхом предявлення лише зобовязально-правового позову ( стаття 215,216 ЦК України).

Діючим законодавством не передбачено застосування правил частини 1 статті 216 ЦК (права на відшкодування вартості одержаного в порядку реституції), до обовязку нинішнього володільця (третьої особи), який передбаченого статтею 388 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позов в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про стягнення 378 037 грн. вартості квартири за статтями 216 та 388 ЦК, на які посилався законний представник, задоволенню не підлягає. Позовних вимог до сторони правочину, який позивач вважає недійсним, - ОСОБА_7Г та його дружини ОСОБА_8, заявлено не було (а.с.328-332).

Не може бути підставою для скасування судового рішення і посилання апелянта на те, що в судовому засіданні були доповнені позовні вимоги про визнання недійсним доручення, виданого 21 червня 2001 року від імені ОСОБА_5 ОСОБА_9

В порядку, передбаченому статтею 118 ЦПК, такі вимоги не заявлялись; до участі у справі ОСОБА_9 не залучалась; документи, у тому числі і доручення, не надавались; обставини щодо укладення цього правочину не досліджувались. До того ж, навіть вирішення цього питання не може бути достатньою підставою для стягнення вартості квартири з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за правилами статті 216 або 388 ЦК України.

Відсутні і підстави для застосування правил статті 1212 ЦК України щодо набуття майна без достатньої правової підстави, оскільки спірні правовідносини ця загальна норма не регулює.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В АЛ И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді