13 лютого 2013 року м. Павлоград
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Кононенко Т.О.
за участю секретаря: Кисіль Н.М.
представника позивача: ОСОБА_1
представника третьої особи ОСОБА_2: ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 про захист прав споживача -
встановив:
Позивач звернувся до суду з позовом, просив визнати недійсним кредитний договір №756025/ФЛ від 29 січня 2008 року, укладений між ним та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк „Надра"; визнати неукладеним Кредитний договір "Автопакет" №756025/ФЛ від 29 січня 2008 року укладений між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Надра".
В ході судового розгляду справи судом, представник позивача надав уточнення до позовної заяви, де позивач так само просив визнати недійсним кредитний договір №756025/ФЛ від 29 січня 2008 року, укладений між ним та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк „Надра"; визнати неукладеним Кредитний договір "Автопакет" №756025/ФЛ від 29 січня 2008 року укладений між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Надра", а також застосувати наслідки недійсності правочину та встановити двосторонню реституцію, зобов'язавши повернути Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Надра" всі гроші отримані по недійсній угоді, та зобов'язати повернути всі грошові кошти отримані Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Надра", по неукладеному кредитному договору "Автопакет" №756025/ФЛ від 29 січня 2008 року укладений між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Надра.
В обґрунтування, зазначає, що укладання кредитного договору в іноземній валюті суперечить вимогам ст. 99 Конституції України, п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. ст. 524, 533 ЦК України, тому просив визнати договір недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.
При укладанні договору, ВАТ КБ "Надра", було порушено ч.1,ч.4,ч.5 ст.203 ЦК України, не було надано позивачеві, як споживачу, інформацію щодо різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу валют.
Посилаючись на ст. 203 ЦК України, зазначає, що банк запропонував позичальнику укласти угоду яка суперечить ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вимоги зазначених нормативних актів сторони кредитного договору зобов'язані дотримуватись при укладанні договору.
П.п. 1.1.3.1. п. 1.1.3. кредитного договору, відповідач не визначив тип відсоткової ставки. Згідно з вимогами п. "г" ч. 2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів" банк зобов'язаний у письмовій формі повідомити споживача про тип відсоткової ставки. Така ж вимога встановлена п.п 2.1 п. 2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168. Не зазначення в договорі кредиту типу відсоткової ставки - фіксованої чи/або змінної - свідчить про недосягнення між мною і відповідачем згоди щодо всіх істотних умов, а отже, про неукладення кредитного договору.
Вказує, зокрема, що відповідного до п. 3.8. Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладання кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.
Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженими постановою Правління НБУ №200 від 30.05.2007, не передбачені випадки, в яких дозволяється використовувати на території України готівкову іноземну валюту як предмет кредитного договору.
Відповідно до п. 1 статті 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цім Декретом. Згідно з п. 2 та 3 статті 5 Декрету, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання підпунктом «г»п. 4 ст. 5 Декрету встановлено, що для проведення валютних операцій, а саме надання і одержання резидентами кредитів в іноземній люті, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує отримання індивідуальної ліцензії.
Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011, вказує на порушення прав позивача, визначених також Законом України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним (а.с. 83-84, 154-156).
В судовому засіданні представник позивача, діючи на підставі довіреності від 23.07.2012,(а.с.45), підтримав позовні вимоги за наведеними вище обґрунтуваннями.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі(а.с.28,34,42,64).
Представник третьої особи підтримала заявлений позов, просила задовольнити в повному обсязі.
Третя особа буфістова В.В. - в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, вважає, позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За правилами ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
За умовами п. 2. 1 договору, надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки Позичальнику через касу Банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій зазначена в іноземній валюті - доларах США (а.с. 11-14).
Відповідно до п. 2.2.1. кредитного договору № 756025/ФЛ від 29.01.2008 року, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 500,64 доларів США (а.с.11-14).
Згідно з умовами п.1.1.4. банк надає позичальнику кредит з терміном погашення до 18.01.2013 року.
В ст. 204 ЦК України визначена презумпція правомірності правочину, а саме, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Доводи представника позивача в частині незаконності дій Банку надавати кредит в іноземній валюті, суд вважає безпідставними та хибними, виходячи з наступного.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993 (далі - Декрет КМУ).
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
При цьому, згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.
Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.
Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.08.2001 за № 730/5921), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів - нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.
З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.
Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.
Натомість, позивач не довів відсутність дозволів (ліцензії ) у відповідача на надання кредиту в доларах США.
Дійсно, згідно п. 5.3 Договору, у разі порушення Позичальником вимог п.п. 4.3.1.,4.3.2.,4.3.7.,4.3.9., 4.3.10. цього Договору, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 10% від суми Кредиту, визначеної у п.1.1. договору, за кожен випадок.
Згідно п.п. 4.3.1. Договору, позичальник повинен забезпечити Банк всіма необхідними документами для здійснення ним дій, передбачених у п.2.1. цього договору.
Закон України від 12.05.1991 № 1023-XII "Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Докази про те, що вказані вище та інші умови договору є несправедливими, відсутні. Доводи представника позивача щодо порушення його прав шляхом включення в вищевказаний кредитний договір несправедливих умов суд вважає надуманими. Суду не надано доказів порушення при укладання кредитного договору від 29.01.2008 між Банком та ОСОБА_4 принципу добросовісності, доказів про те, що внаслідок укладання цього договору існує суттєвий дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Докази включення в кредитний договір несправедливих умов, відповідно зі ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", суду не надані.
Більш того, наявність добровільно підписаного договору свідчить про добровільність волевиявлення позивача на укладання договору.
Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом ми України.
Сторонами в цивільній справі є особи, які перебувають між собою в матеріальних правовідносинах, в яких суб'єктивному праву одного відповідає суб'єктивний обов'язок іншого й матеріально-правовий спір між якими є предмет судового розгляду. При цьому визначення підстав і предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.
Підстави, обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, при розгляді справи не встановлені, а тому відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочинів.
А вимога позивача про визнання договору неукладеним та застосування наслідків неукладеного правочину, взагалі не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, крім того суд звертає увагу, що наслідком неукладеного правочину, який не породжує тих правовідносин, на які було спрямовано вчинення такого правочину є відсутність жодних правовідносин, оскільки відсутній юридичний факт, яким би вони породжувалися.
З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих сторонами, суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позову.
Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст. 89 ЦПК України не відшкодовуються та залишаються за позивачем.
Зважаючи на вищевикладене, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 212-215, 218 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його прийняття до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті, і є оригіналом.

Мотивований текст рішення буде виготовлений 18.02.2013 року

Суддя Павлоградського

міськрайонного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_7