Справа №1490/5918/12 31.01.2013 31.01.2013 31.01.2013
Провадження №22ц-784/277/13 Суддя першої інстанції Висоцька Г.А.
Категорія 52 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2013 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання Богуславській О.М.,

з участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 грудня 2012 року за позовом ОСОБА_2 до Відділу освіти Вознесенської районної державної адміністрації (далі Відділ освіти) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

19 квітня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду з пізніше уточненим позовом до Відділу освіти про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Зазначала, що з 1 вересня 2008 року працювала у відповідача методистом районного методичного кабінету, відповідаючи за кадрові питання. Наказом від 3 березня 2012 року була звільнена з указаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням штату, з 5 березня 2012 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, як проведене із суттєвими порушеннями трудового законодавства, позивачка остаточно просила суд поновити її на роботі, стягнути з відповідача 31477 грн. 12 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу і 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 грудня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Вислухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно і всебічно зясував обставини справи, належно оцінив надані докази й дійшов вірного висновку про відсутність підстав для поновлення позивачки на роботі.

Так, законодавство про працю України гарантує правовий захист працівників від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Зокрема:

- згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, реорганізації підприємства, чи скорочення чисельності або штату працівників;

- про майбутнє вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП працівників необхідно персонально попередити не пізніше, ніж за два місяці. При цьому відповідно до змісту ч. 3 ст. 492 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення роботодавець має запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві (звісно, лише у разі її наявності). При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, працівник, за своїм розсудом, звертається по допомогу до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас роботодавець доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці;

- розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків, передбачених статтями 43, 43-1 КЗпП України, допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу;

- до того ж, Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06 листопада 1992 року ,,Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами) роз'яснив, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці та про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації;

- в усіх випадках звільнення за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

З матеріалів справи вбачається, що 1 вересня 2008 року позивачка була призначена на посаду методиста методичного кабінету Відділу освіти в порядку переведення з посади логопеда. За своєю посадовою інструкцією вона відповідала за кадрові питання.

8 грудня 2008 року Міністерство освіти і науки України прийняло наказ №1119, зареєстрований Міністерством юстиції України 25 грудня 2008 року, ,,Про затвердження положення про районний (міський) методичний кабінет (центр). На виконання зазначеного наказу Відділ освіти 4 січня 2012 року видав свій наказ №1 ,,Про затвердження Положення про методичний кабінет відділу освіти Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області та затвердив штатний розпис районного методичного кабінету, які вже не передбачали посади методиста з кадрових питань.

Зазначені накази послужили підставою для видання 4 січня 2012 року наказу №3 про скорочення з 5 березня 2012 року посади методиста методичного кабінету з кадрових питань.

У звязку з цим, 5 січня 2012 року Відділ освіти письмово повідомив позивачку про наступне звільнення, звістив Вознесенський міськрайонний центр занятості про вивільнення ОСОБА_2 та направив голові профспілки подання про надання згоди на розірвання з позивачкою трудового договору на підставі п. 1 ч. 1 ст 40 КЗпП України.

Наказом від 3 березня 2012 року позивачка була звільнена із займаної посади з 5 березня 2012 року у звязку зі скороченням штату, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у пятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Всупереч цьому профспілка працівників Відділу освіти, отримавши вказане подання начальника Відділу освіти, своєчасно його не розглянула і лише на вимогу апеляційного суду надала своє рішення від 16 січня 2013 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_2

Місцевим судом вірно встановлено, що з 1 квітня 2012 року в штатному розписі Відділу освіти відсутня посада методиста методичного кабінету з кадрових питань, а ця робота перекладена на іншого спеціаліста.

Посилання позивачки на наявність у неї права поворотного прийняття на роботу безпідставні, оскільки за своєю кваліфікацією (педагогіка, дошкільне виховання, робота з кадрами) вона не може зайняти посаду методиста з іноземної мови, яка пізніше вивільнилась.

Аргументи позивачки на можливість проведення відповідачем переміщень працівників у Відділі освіти для її поновлення на роботі необґрунтовані, оскільки проведення переміщень не відноситься до повноважень суду.

Наявність у позивачки переважного право на залишення на роботі місцевим судом перевірялось і свого підтвердження не знайшло.

Правильно встановивши, що звільнення позивачки проведено з дотриманням порядку та умов, визначених законодавством про працю України, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апелянтки про її звільнення в період планової відпустки та про порушення відповідачем порядку ведення книги наказів ретельно перевірені місцевим судом, навіть шляхом проведення судово-технічної експертизи, і не знайшли свого повного підтвердження, оскільки підготовлений позивачкою наказ про її відпустку не був підписаний начальником Відділу освіти.

Крім того, місцевим судом правильно встановлено, що позивачка, після звільнення, в установленому порядку не передала свої справи відповідальній особі та самовільно забрала свою трудову книжку без запису про звільнення, що в певній мірі вплинуло на дотримання правил діловодства у Відділі освіти.

Аргументи апелянтки про порушення відповідачем п. 11 Колективного договору безпідставні, оскільки вона не відноситься до тих педагогічних працівників, звільнення яких допускається лише після закінчення навчального року.

Інші доводи апеляційної скарги указані висновки місцевого суду не спростовують, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: