РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2013 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі : головуючого судді Ліхтанської Н.П.

при секретарі: Олійник Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердянську цивільну справу за основним та уточнюючим позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-приватного підп-риємця ОСОБА_2 про визнання незаконним звільнення, поновлення на ро-боті, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

Як видно з основної та уточнюючої позовної заяви, 07 лютого 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено безстроковий Трудовий договір №2, відповідно до якого позивача було прийнято на посаду мийника посуду у кафетерій «Французька булочна». 13 листопада 2012 року позивач по пошті отримала наказ №7 від 12 листопада 2012року про звільнення її з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України ( за прогули). Позивач вважає наказ про звільнення з роботи за прогули незаконним, оскільки відповідно до п. 4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого органу за прогул без поважних причин, а вона була відсутня на робочому місці з поважних причин. У зв'язку з неприязними відношеннями між позивачем та адміністратором Дерев'янкіною І.В. 27.08.2012року позивач фактично була відправлена у вимушену щорічну відпустку. У цей же день вона була ознайомлена з наказом від 27.08.2012року про скорочення штатів на одну одиницю. По закінченню щорічної відпустки 19 вересня 2012року позивач прийшла на роботу з метою звільнення за власним бажанням та забрати свої санітарну та трудову книжки ( у зв'язку з тим, що вони знаходились у відповідача). Однак, адміністратор Дерев'янкіна І.В не віддала їй трудову книжку, заявивши, що її у неї немає. У зв'язку з тим, що позивачу не була видана трудова книжка, вона відмовилась оформляти звільнення за власним бажанням та змушена була звертатись до Управління праці та захисту населення, Бердянської прокуратури з питанням допомоги в поверненні їй трудової книжки. На другий день позивач також не була допущена до свого робочого місця адміністратором Дерев'янкіною І.В. і попереджена нею, що у наступному вона також не буде допущена до роботи, так як буде звільнена відповідно до наказу №1 від 27.08.2012року про скорочення штатів. Така заява адміністратора була підтверджена офіційним листом від 27.09.2012року. Листом від 17 жовтня 2012року, який позивач отримала 20.10.2012року, вона була повідомлена про необхідність прибути до міського центру зайнятості населення для розірвання трудового договору відповідно до наказу №1 від 27.08.2012року. Однак, у цей день у Бердянському міському центрі зайнятості відповідачу відмовили у знятті з реєстрації трудового договору між сторонами на підставі наказу №1 від 27.08.2012року з відповідними роз'ясненнями. Однак, і після цього позивач не була допущена до свого робочого місця і виконання трудових обов'язків, тому позивач вважає, що її відсутність на роботі є вимушеним прогулом, а тому відповідач не мав права звільняти її з роботи з такої підстави, а наказ №7 від 12 листопада 2012року про звільнення позивача за прогули без поважних причин є незаконним. Враховуючи той факт, що за результатами перевірки Управлінням праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради відповідачем було нараховано та виплачено позивачу заробітну плату за час вимушеного простою з 20 вересня по 15

жовтня 2012року, на день подання уточнюючої позовної заяви позивач перебуває у вимушеному прогулі 144 дні ( з 15 жовтня 2012 року по 06 березня 2013 року) і просить стягнути з відповідача заробітну плату в сумі 6096,42 грн. ( із розрахунку по 1290,19 грн.- за листопад 2012 р - лютий 2013р., 680,48 грн.- за жовтень 2012 р., за березень 2013р. - 255,18 грн.) . У зв"язку з цим позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_3 №7 від 12 листопада 2012року про звільнення позивача з роботи відповідно за п.4 ст.40 КЗпП України ( за прогули), поновити її на роботі та стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 6096,42 грн. Крім того, у наказі відповідача № 01-в від 27.08.2012р. про надання відкустки вказано, що позивачу щорічна відпустка надається за період роботи з 01.08.2011р. по 31.07.2012 року, але пропущений строк з дня укладення трудового договору -07 .02.2011 року по 01.08.2011р.. Тому позивач вважає, що їй не виплатили компенсацію за невикористану відпустку при звільнені з роботи за час з 07 лютого 2011 року по 01 серпня 2011 року, яка складає 510,36 грн. (12 днів відпустки за цей час) і яку позивач просить стягнути з відповідача.

Крім того, відповідачем неповністю було нараховано та виплачено позивачу доплату за надурочний час у лютому, березні, квітні, липні 2012 року, оскільки відповідно до Акту перевірки, Територіальної інспекції з питань праці в Україні №08-03-0031-1039 та протоколу про адміністративне правопорушення №08-0031/0653 від 11.10.2012 року було встановлено, що відповідно до табелів позивач працювала 48,47,48,48 годин на тиждень, при нормі 40 годин на тиждень відповідно до трудового договору. Враховуючи той факт, що у кожному місяці не менше чотирьох тижнів, надмірний час складає відповідно: лютий- 32 години, березень- 28 годин, квітень- 32 години, липень -32 години, але відповідач донарахувала за надурочний час всього за 31 годину у розмірі 250,22 грн. та в одинарному розмірі. За надурочні часи за лютий, березень, квітень, липень 2012 року відповідач повинен нарахувати позивачу доплату у розмірі 1945,92 грн., фактично було нараховано та виплачено 250,22 грн. Недоплата склала суму 1695,70 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали і уточнили позовні вимоги, просили позов задовольнити, поновити позивача на посаді мийника посуду у кафетерій «Французька булочна», виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6096,42грн., компенсацію за відпустку в сумі 510,36грн. та доплату за надурочний час в розмірі 1695,7грн. Також позивач зазначила, що останім часом у неї склалися неприязнені стосунки з адміністратором Дерев»янкіною І.В. і тому відповідач говорила їй, що вони не спрацюються і їй необхідно звільнитися, буде скорочення штатів і вона підписала наказ про скорочення штатів, потім її направили у відпустку без її заяви, а після виходу з відпустки 20.09.2012року її не допустили до роботи, також через неповернення трудової книжки, вона відмовилася писати заяву про звільнення за власним бажанням, позивач звернулася зі скаргами до прокуратури та Управління праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради, також позивач приходила на роботу, якийсь час сиділа у кафе, а потім йшла додому. 20.10.2012р. позивач отримала листа від відповідача, в якому її запрошували на 29.10.2012р. до центру зайнятості для оформлення звільнення з роботи, коли вона прийшла до центру зайнятості, то дізналася, що наказ про скорочення штатів скасований, тому вона вімовилася писати заяву про звільнення, 31.10.2012р. вона написала заяву про допущення її до роботи, 5.11.2012року вийшла на роботу, працювала 5 та 6 листопада 2012р., потім 5 днів відпочивала, 12 листопада вона прийшла на роботу, працювала , були збори колективу і їй пояснили, що вона буде звільнена за прогули. 29.10.2012року у центрі зайнятості від відповідача вона отримала гроші 455,49грн., 547,85грн., 480,96грн., 351,97грн. за різними відомостями, а потім після звільнення отримала 335,93грн. поштовим переказом. Також позивач зазначила, що при укладенні трудового договору у них з відповідачем була домовленість про такі умови роботи: 5 днів вона працює і 5 днів відпочиває, а тому в табелях обліку робочого часу не вірно зазначений режим її праці.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні та в запереченнях проти позову позовні вимоги не визнав і зазначив, що 07.02.2011р. позивач була прийнята на роботу мийником посуду, трудова книижка була їй повернута після внесення запису про роботу, оскльки у відповідача відсутнє місце для збереження трудових книжок, у позивача не склалися стосунки з колективом, були скарги від відвідувачів кафе, а також від співпрацівників, і тому було запропо-

новано позивачу звільнитися , був виданий наказ про скорочення штатів від 27.08.2012року, з яким позивач була ознайомлена, також позивачу надали відпустку, а після відпустки позивач не захотіла звільнятися і на роботу не ходила, писала скарги, після перевірки 19.10.2012року був скасований наказ про скорочення штатів, а також позивачу було виплачено зарплату з 20.09.2012р. по 12.10.2012р., оскільки відсутність її на роботі не була належним чином оформлена, а з 15.10.2012р. по 2.11.2012р. були складені акти про відсутність позивача на роботі без поважних причин. 5 та 6 листопада 2012р. позивач працювала, ніяких пояснень та документів про прогули вона не надала і 12.11.2012р. вона була звільнена за прогули . За період з 07.02.2012р. по 31.10.2012р. позивачу була нарахована та виплачена компенсація за 18 календарних днів відпустки в сумі 766,8грн., в листопаді 2012р. їй була нарахована та виплачена компенсація за 1день відпустки в сумі 51,69грн. за період з 01.11.2012р. по 12.11.2012р. Під час перевірки було встановлено, що відповідно до табелів обліку робочого часу позивач працювала в лютому - 48, в березні-47, і квітні -48, в липні - 48 годин на тиждень, при нормі 40 годин на тиждень відповідно до трудового договору, і тому відповідач донарахувала зарплату за надурочний час за 31 годину у розмірі 250,22 грн. в одинарному розмірі згідно рекомендації перевіряючого органу.

Свідок позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона 2 роки знає позивача, в вересні 2012року вранці біля 8 години свідок зайшла до булочної, побачила позивача на роботі у робочому одязі, але до неї підійшла напарниця і повідомила, що це її зміна і вона буде працювати, тому позивач разом зі свідком пішла з булочної, при цьому вона телефонувала до відповідача, яка обіцяла їй все залагодити.

Свідок позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що хоч позивача вона знає давно, але спілкується з нею рідко і про негаразди позивача на роботі не знає, а 12.11.2012року близько 8 години ранку вона на запрошення позивача прийшла до кафе, сиділа разом з нею за столом, до якого підійшла Дерев»янкіна І.В., почала їх вигонити і зазначила, що ніяких документів для позивача вона підписувати не буде, позивачу за 12.11.2012р. поставить робочий день, а їй на роботу треба вийти 13.11.2012р.

Свідок позивача ОСОБА_8 пояснила, що 12.11.2012року близько 8 години ранку вона на запрошення позивача прийшла до кафе, бачила, що позивач сиділа разом з ОСОБА_7 за столом, до якого підійшла Дерев»янкіна І.В., і сказала, що у позивача вихідний, але вона пози-вачу за 12.11.2012р. поставить робочий день, а їй на роботу треба вийти 13.11.2012р.

Свідок позивача ОСОБА_9 пояснила, що з вересня 2011року по травень 2012року вона працювала у відповідача і свою трудову книжку віддавала відповідачу і при звільненні їй трудову книжку повернули.

Свідок відповідача ОСОБА_10»янкіна І.В пояснила, що вона працює в кафе з липня 2011року і бачила, що позивач погано відносилася до своїх обов»язиків, була неакуратною, погано мила посуд, погано витирала столи, збирала зі столів відходи продуктів і забувала їх на роботі, також на роботі вона займалася своїми справами, а саме проводила прийом хворих та призначала їм лікування, коли їй робили зауваження, позивач влаштовувала сварки, погрожувала судом, ніхто з працівників кафе не хотіли з нею працювати, їй пропонували звільнитися, але вона відмовилася., був виданий наказ про скорочення штатів від 27.08.2012р. , потім її відправили у відпустку з 27.08.2012р. по 19.09.2012р. 20.09.2012р. позивач прийшла на роботу , влаштувала скандал, телефонувала відповідачу та пішла додому. 21.09.2012р. позивач прийшла на роботу з ОСОБА_6, знову телефонувала до відповідача і пішла додому. З 22.09.2012р. її на роботі не було, в кінці місяця вона прийшла і повідомила про свої скарги до прокуратури та Управління праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради, були проведені перевірки, під час яких було встановлено, що трудові книжки не зберігаються у відповідача і тому у відповідача не було трудової книжки позивача, всі зазначені у довідках порушення були виправлені, позивачу було нараховано зарплату по середину жовтня, а з 15.10.2012р. по 2.11.2012р. були складені акти про відсутність позивача на роботі без поважних причин, і вона вийшла на роботу тільки 5 та 6 листопада 2012року., ніяких пояснень та документів про прогули не надала і 12.11.2012р. був

зібраний колектив, зачитали їй свої зауваження та звільнили. З 21.09.2012р. позивача не відсторонювали від роботи, вона протягом вересня та жовтня іноді приходила на роботу, але не працювала, а тільки вчиняла скандали, погрожувала перевірками, ображала працівників кафе.

Свідок відповідача ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що позивача вона знає з червня 2012року, коли почала сама працювати у кафе, але вона не знайшла з позивачем спільної мови, оскільки позивач не виконувала належним чином свої обов»яки, були брудні посуд, столи, підлога, а вона сиділа у залі з відвідувачами, балакала, займалася своїми справами, а коли їй робили зауваження, вона вчиняла сварку. Трудова книжка свідка зберігається у неї вдома.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, суд вважає по-зов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню частково з наступних підстав:

07 лютого 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем було укладено безстроко-вий Трудовий договір №2, відповідно до якого позивача було прийнято на посаду мий-ника посуду у кафетерій «Французька булочна», що підтверджується копією трудового договору.

Згідно наказу № 01-в від 27.08.2012року позивачу була надана чергова відпустка з 27 серпня по 19 вересня 2012року на 24 календарні дні, про надання відпустки позивач була повідом-лена під розписку 06.08.2012року.(а.с.9,83).

Відповідачем був виданий наказ № 3 від 27.08.2012року « Про попередження працівників підприємства про звільнення у зв»язку з скороченням штатів» і позивач під розписку була попереджена про скорочення штатів(а.с.13). 19.10.2012року відповідачем наказом № 05 був скасований наказ № 2 від 27.08.2012р. про скорочення штатів(а.с.108).

Позивач ОСОБА_1І наказом відповідача №7 від 12 листопада 2012року була звільнена з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України ( за прогули).

Як встановлено у судовому засіданні, зазначено у позовних заявах та не заперечується позивачем у судовому засіданні, вона після закінчення відпустки 20 вересня 2012року прийшла на роботу з метою звільнення за власним бажанням та отримання своїх санітарної та трудової книжок. У зв'язку з тим, що позивачу не була видана трудова книжка, вона відмовилась оформляти звільнення за власним бажанням та звернулася зі скаргами до Управління праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради , Бердянської прокуратури з питанням допомоги в поверненні їй трудової книжки.

Позивач стверджує, що її не допустили до роботи з 20.09.2012року і тому вона не працювала до 5.11.2012року.

Факт незаконного відсторонення позивача від роботи підтверджується довідкою, складеною внаслідок проведеної перевірки Управлінням праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради від 16 жовтня 2012 року.(а.с.57-59), оскільки на час перевірки відсутність позивача на роботі не була належним чином оформлена ( відсутність заяв про відпустку без збереження зарплати, пояснень, лікарняного та ін.). А тому за результатами перевірки по зверненню ОСОБА_1 відповідачу було рекомендовано: виплатити заробітну плату позивачу та провести оплату за весь час вимушеного простою. Нарахувати та виплатити доплату за роботу в святкові та неробочі дні. Також по результатам перевірки відповідачу було запропоновано забезпечити належний облік робочого часу, в тому числі відображати належним чином роботу у святкові та неробочі дні. Як вбачається з копії відомостей на виплату грошей за вересень та жовтень 2012року в сумі 455,49грн., 480,96грн., позивачу був оплачений час вимушеного простою з 21.09.12р. по 12.10. 2012року.

Проте позивач продовжувала бути відсутньою на робочому місці і з 15.10.2012р. по 2.11.2012р. були складені акти про відсутність позивача на роботі без поважних причин, оскільки, коли 20.10.2012р. позивач отримала листа від відповідача, в якому її запрошували на 29.10.2012р. до центру зайнятості для оформлення звільнення з роботи, вона не здійснила ніяких дій, направ-лених на виконання своїх трудових обов»язків, була відсутня на роботі, тільки 31.10.2012року написала заяву про допущення її до роботи, а до роботи приступила тільки 5 листопада 2012року, не пояснивши причини відсутності її на робочому місці протягом з 15.10.2012р. по 05.11.2012р.

Враховуючи, що позивач мала намір здійснити звільнення після закінчення відпустки і не мала наміру приступати до своїх обов»язків, а тому і була відсутня на робочому місці протягом з 20.09.2012р. по 2.11.2012р., також враховуючи, що відповідачем не були належним чином оформлені документи про відсутність позивача на робочому місці, відсутність позивача на робо-ті з 20.09.2012р. по 12.10.2012р. була визнана, як відсутність з поважних причин та зарплата позивачу була виплачена за цей період, проте суд вважає, що відсутність позивача на роботі з 15.10.2012р. по 02.11.2012року можна розцінити як відсутність на роботі без поважних причин, оскільки позивач не надала доказів поважності причин відсутності на роботі в цей час, а свідки позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_12, допитані у судовому засіданні. не підтвердили, що протягом з 15.10.2012р. по 02.11.2012р. позивача не допускали до роботи, тобто позивач здійснила в цей час прогули без поважних причин.

Виходячи з наведено, суд приходить до висновку, що, дійсно, позивач допустила прогули без поважних причин і були всі підстави для відповідача для звільнення позивача з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України ( за прогули), а тому немає підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що під час звільнення з позивачем був проведений повний розрахунок, також виплачена компенсація за невикористану відпустку за 19 календарних днів, суд вважає, що немає підстав для стягнення компенсації за невикористану відпустку в кількості 12 календарних днів у сумі510,36грн.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 11.10.2012р. було встановлено, що тривалість робочого часу найманої працівниці ОСОБА_1 не відповідає умовам п.4 трудового договору від 07.02.2012 року №2, згідно якого тривалість робочого часу працівниці повинна бути не більше 40 годин на тиждень. Проте, згідно табелів обліку робочого часу працівниця працювала у лютому місяці 48 годин на тиждень, у березні - 47 годин на тиждень, у квітні 48 годин на тиждень, у липні - 48 годин на тиждень, що є порушенням частини першої статті 50 КЗпІІ України та приписом № 08-03-0031/0745 від 11.10.2012р. відповідачу було запропоновано вжити заходів щодо усунення та недопущення в подальшому порушень вимог діючого законодавства.

Згідно довідки відповідача зазначено, що під час перевірки було встановлено, що відповідно до табелів позивач працювала в лютому 48годин, в березні-47годин, і квітні -48годин, в липні - 48годин на тиждень, при нормі 40 годин на тиждень відповідно до трудового договору, і тому відповідач донарахувала за роботу у надурочний час за 31 годину зарплату у розмірі 250,22 грн. в одинарному розмірі.

Відповідно до статті 106 Кодексу Законів про працю України оплата роботи в надурочний час провадиться у наступному порядку:

«За погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки.

За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години.

У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті.»

Враховуючи, що згідно наданих до суду табелів обліку робочого часу, з яких вбачається, що позивач тільки один тиждень у кожному з зазначених місяців працювала більше 40годин на тиждень, а також враховуючи, що надані табелі обліку робочого часу не відповідають дійсному режиму роботи позивача, але інших документів обліку робочого часу на той час не існує, суд приходить до висновку, що позивач працювала у надурочний час 31 годину і згідно наданого позивачем розрахунку повинна була отримати оплату у подвійному розмірі 486,48грн. ( лютий за 8годин х7,68 = 61,44грн., березень за 7 годин х7,72=54,04грн. за квітень за 8 годин х 8,3 = 66,4грн. липень за 8 годин х7,67= 61,36грн.) , фактично позивач отримала 250,22грн., тому суд

вважає необхідним стягнути з відповідача різницю в сумі 236,26грн., а в решті частині позову відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10,11,212-215 ЦПК України, ст.ст. 23,36,40, 106, 47, 116 232, 235 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату за надурочний час в сумі 236,26грн.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу -- відмовити .

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня оголошення рішення.

Суддя: ОСОБА_13