Справа № 1304/2-658/11 Головуючий у 1 інстанції: Курилець А.Р.
Провадження № 22-ц/783/344/13 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник Т.А., Мацея М.М.,
секретаря Дідуся О.Р.,

з участю ОСОБА_1 , представників ПАТ БАНК ФОРУМ Парненка А.А., ОСОБА_2 , третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України Західвійськбуд, Публічного акціонерного товариства БАНК ФОРУМ, ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , про визнання договорів недійсними, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2010 року позивач звернувся в суд з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України Західвійськбуд, Публічного акціонерного товариства БАНК ФОРУМ, ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , про визнання договорів купівлі продажу цегляних гаражів недійсними та визнання права власності на цегляний гараж.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 23.06.2005 року за ДП МОУ Західвійськбуд визнано право власності на нерухоме майно - адміністративний корпус за адресою АДРЕСА_1 та гаражі, які розташовані за цією ж адресою, загальною площею 120,8 кв.м. Вищевказане рішення суду скасоване ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2005 року, тобто скасовано підставу виникнення права власності на спірні гаражі. Вказує на те, що згідно договору купівлі-продажу приміщення від 15.08.2005 року ДП МОУ Західвійськбуд продав, а ОСОБА_5 купив приміщення адміністративного корпусу, площею 617,9 кв.м. та цегляні гаражі, площею 120,8 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Згідно договору купівлі-продажу приміщення від 01.09.2005 року ОСОБА_5 продав, а АКБ Форум купив цегляні гаражі, загальною площею 120,8 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Вважає дані договори незаконними, так як згідно рішення засідання трудового колективу в/ч 54712 від 12.10.1987 року було прийнято рішення про виділення йому земельної ділянку за адресою АДРЕСА_1 під будівництво гаража. Ним було збудовано даний гараж і він ним користується по сьогоднішній час. Вважає, що сторона правочину ДП МОУ Західвійськбуд ввело в оману ОСОБА_5 щодо обставин правочину, які мають істотне значення, а в подальшому ОСОБА_5 ввів в оману ПАТ БАНК ФОРУМ, який є правонаступником АКБ Форум, щодо замовчування існування законних власників (користувачів) гаражів.

Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу цегляного приміщення адміністративного корпусу та цегляних гаражів від 15.08.2005 року в частині продажу цегляних гаражів, позначених в поверховому плані літерами Г-1 та В-1, загальною площею 120,8 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ДП МОУ Західвійськбуд та ОСОБА_5 , за реєстровим № 4490, визнати недійсним договір купівлі-продажу гаражів від 01.09.2005 року, укладений між ОСОБА_5 та АКБ Форум, визнати за ним право власності на цегляний гараж № НОМЕР_1 під літерою В, загальною площею 14,7 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Вказує на те, що земельну ділянку під будівництво гаражів для автомобілів на території в/ч № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 було виділено рішенням трудового колективу в/ч № НОМЕР_2 від 12.10.1987 року. Відповідно план та дозвіл на таке будівництво міститься в матеріалах справи. Будівництво супроводжувалось за його власні кошти. За весь час експлуатації відповідних будівель, а це двадцять два роки, жодних претензій та зауважень з боку військової частини, місцевих органів влади та правоохоронних органів в його адресу не поступало. Відповідно, договір купівлі-продажу від 15.08.2005 року, який здійснено через Товарну біржу Український центр спеціалізованих аукціонів - вчинено під виливом обману, тобто шляхом цілеспрямованого введення керівництвом ДП МОУ Західвійськбуд іншу сторону - ОСОБА_5 в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину, оскільки керівництву було відомо про наявність законних власників та користувачів гаражних приміщень (або щонайменше власників будівельних матеріалів з яких було зведено гаражні приміщення), однак у договорі було засвідчено, що будь-яких прав щодо приміщень у третіх осіб немає, що не відповідає дійсності. Згідно ст. 230 ЦК України правочин, одна із сторін якого ввела іншу в оману, щодо обставин які мають істотне значення, визнається судом недійсним. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, Чорнодолю П.О., представників ПАТ БАНК ФОРУМ Парненка А.А., ОСОБА_2 , третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Проте, зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відмовляючи в позові, районний суд виходив з того, що ДП МОУ Західвійськбуд, маючи повний об`єм дієздатності і володіючи майном, діючи відповідно до своїх прав, керуючись своїм Статутом, встановленим порядком, узгодивши питання можливості відчуження частини свого майна, а саме спірних гаражів за адресою АДРЕСА_1 , провівши через спеціалізовану організацію на конкурсних засадах аукціон, реалізувало спірне майно, використавши отримані кошти для розвитку підприємства, не встановивши в діях відповідачів порушень норм законодавства, яких не довели, як позивач так і треті особи. Згідно Статуту, ДП МОУ Західвійськбуд засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю і його засновником є Міністерство оборони України, яке теж є органом управління майном, а тому у жодній мірі відповідач не порушив цих норм і положень.

Вважає, що оскільки довідкою Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 22.07.2009 року підтверджено, що земельна ділянка колишнього військового містечка за адресою АДРЕСА_1 обліковується за Міністерством оборони України, то це підтверджує можливість розпорядження відповідачем будівлями, об`єктивність і послідовність його дій щодо узгодження питання реалізації майна з Міністерством оборони.

Зазначає, що відповідно до Статуту, ДП МОУ „Західвійськбуд" є юридичною особою, має право набувати майнові права і нести обов`язки, укладати угоди, а відчуження майна повинно узгоджувати з органом управління, яким є Міністерство оборони та, що відповідач ДП МОУ Західвійськбуд уклав договір про надання брокерської послуги із спеціалізованим об`єднанням „Товарна біржа „Український центр спеціалізованих аукціонів" для продажу споруд на більш вигідних для нього умовах і за ціною не нижчою від експертної оцінки. Повідомивши необмежене число осіб - можливих учасників біржових торгів, відповідач не обмежував можливості і права участі в них позивача і третіх осіб. Публічне оголошення про продаж будівель у засобі масової інформації - газеті „Молода Галичина" містило належну інформацію щодо запропонованого до реалізації майна, умови, місце і дату проведення.

Обґрунтовує своє рішення також постановою військового прокурора Львівського гарнізону від 17.11.2005 року, якою відмовлено в порушенні кримінальної справи за наслідками перевірки дотримання посадовими особами ДП Західвійськбуд вимог чинного законодавства при відчуженні нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , яка набрала законної сили, не оспорена і не скасована.

Проте з такими мотивами та висновками суду, як підставою у відмові в позові повністю погодитись не можна, оскільки рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 23.06.2005 року, яким за ДП МОУ Західвійськбуд визнано право власності на нерухоме майно - адміністративний корпус за адресою АДРЕСА_1 та гаражі, які розташовані за цією ж адресою, загальною площею 120,8 кв.м. скасоване ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2005 року, а справу направлено на новий розгляд до місцевого суду. Дану ухвалу апеляційного суду ухвалою Верховного Суду України від 13.09.2006 року залишено без змін. 25 жовтня 2007 року ухвалою Перемишлянського районного суду Львівської області дану справу скеровано на розгляд по підсудності Галицькому районному суду м. Львова, який своєю ухвалою 10 листопада 2008 року залишив без розгляду позовну заяву ДП МОУ Західвійськбуд до ОСОБА_9 про виселення, визнання права власності та зобов`язання вчинити дії (Цивільна справа Галицького районного суду м. Львова № 2-1235/08, т. 1 - а.с. 41, 153, 193-194; т. 2 а.с. 273, 368-369; т. 3 а.с. 117).

Обґрунтовуючи вимогу позивача щодо визнання договорів купівлі-продажу гаражів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України, районний суд зазначив, що: в судовому засіданні не встановлено введення сторін спірних правочинів в оману щодо наявності права власності у позивача на спірні гаражні приміщення, так як останній такого не мав і таке у встановленому порядку зареєстроване не було. Крім того, позивачем не вказано та недоведено наявність у відповідачів якихось певних винних, навмисних дій сторін правочину, що намагалися б запевнити іншу сторону правочину про такі властивості і наслідки правочину, які насправді наступити не можуть, а це є неодмінною формою кваліфікації недійсності правочину в розумінні ст. 230 ЦК України. А також робить висновок, що: оскільки власником цегляних гаражів, загальною площею 120,8 кв.м., на які позивач просить визнати право власності, є ПАТ Банк Форум, який набув дане право власності правомірно, оскільки рішення суду про визнання недійсними договору купівлі-продажу гаражів за адресою АДРЕСА_1 від 15.08.2005 року та від 01.09.2005 року відсутні, підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає, тому в такому слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Колегія суддів приходить до висновку, що мотиви та обґрунтування судом першої інстанції свого рішення по даному позову є неповними та невірними, судом залишено поза увагою обставини та норми закону, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, тому погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій обґрунтував свої вимоги, посилаючись не тільки на ст. 230 ЦК України, а й на ст. ст. 215, 216, 331, 388, 390, 392 ЦК України.

Згідно Цивільного кодексу України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (статті 215-235), так і з позовом про витребування майна від добросовісного набувача (стаття 330, стаття 388).

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Однак статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Такий позов може бути задоволено лише на вимогу сторони, яка вчинила правочин під впливом обману.

Судом встановлено, що позивач стороною в договорах купівлі-продажу приміщень не був, оскільки з матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу приміщення від 15.08.2005 року, ДП МОУ Західвійськбуд продав, а ОСОБА_5 купив приміщення адміністративного корпусу, площею 617,9 кв.м. та цегляні гаражі, площею 120,8 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Згідно договору купівлі-продажу приміщення від 01.09.2005 року, ОСОБА_5 продав, а АКБ Форум купив цегляні гаражі, загальною площею 120,8 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Сторони, які за зазначеними угодами набули права власності на спірне приміщення, вимог про визнання угод недійсними з підстав їх обману - не заявляли.

На підставі викладеного, це майно не може бути передане позивачу в порядку застосування загальних наслідків, передбачених ст. 216 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не був стороною вищезазначеного договору.

Також безпідставними є вимоги позивача щодо визнання права власності на спірне приміщення гаражу у відповідності до ст. 392 ЦК України та щодо витребування майна у добросовісного набувача у відповідності до ст. 388 ЦК України.

Слід зазначити, що одночасні вимоги позивача та обрані способи захисту: про визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності у відповідності до ст. ст. 215, 216, 230 ЦК України, про визнання права власності на майно за ст. 392 ЦК України, про витребування майна із чужого незаконного володіння за ст. 388 ЦК України є взаємовиключними. При визнанні правочину недійсним перевіряються підстави дійсності (недійсності) правочину незалежно від добросовісності набувача, а при витребуванні майна підстави дійсності чи недійсності правочину не мають значення, а перевіряються умови добросовісності чи недобросовісності набуття майна та підстави вибуття цього майна із володіння власника.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), оскільки закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. ст. 386, 387, 388 та 396 ЦК України право заявляти віндикаційний позов має власник або титульний володілець майна.

Проте у справі відсутні правовстановлюючі документи, які б свідчили, що ОСОБА_1 на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу мав право власності на вказане приміщення гаражу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України 2004 року, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України 2004 року право власності може бути визнано на підставі рішення суду за умови наявності правових підстав для підтвердження позивачем права власності на спірне майно.

Відповідно до п.п. 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Судом встановлено, що спірне приміщення гаражу було збудоване у 1982 році. Відтак відсутні підстави у визнанні права власності на гараж у судовому порядку на підставі ст. 392 ЦК України.

Розділом другим ЦК УРСР (1963 року) регулюються відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном.

Статтею 105 ЦК УРСР передбачено, що громадяни, які збудували жилі будинки, господарські і побутові будівлі та споруди, без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, не набувають права власності на самочинне будівництво, не мають право володіти та користуватися цими будівлями і не вправі розпоряджатися ними.

Будь-яких доказів про надання уповноваженими органами дозволу на будівництво спірного гаража, як і належно затвердженого проекту його будівництва, а також доказів придбання будівельних матеріалів на будівництво цього гаражу, позивач ОСОБА_1 в суд не представив, а лише саме виділення у жовтні 1987 року трудовим колективом військової частини позивачу земельної ділянки під будівництво гаражу без внесення засвідчувального запису в реєстрову книгу виконавчого комітету міської Ради (ст. 20 Земельного кодексу Української РСР) не може слугувати доказом задоволення його позовних вимог.

Крім того, нормами Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року питання визнання права власності на самочинне будівництво у судовому порядку не врегульовано, що свідчить про те, що на час виникнення спірних правовідносин існував інший порядок визнання права власності на самочинне будівництво.

Не можна визнати обгрунтованим і законним посилання позивача, як на одну з підстав визнання за ним права власності на гараж, на технічний паспорт виготовлений на будівлю гаражу (а.с. 29 т. 1) на його ім`я у 2002 році, оскільки такий не є правовстановлюючим документом та не породжує будь-яких юридичних наслідків.

Суд першої інстанції на зазначені положення закону та обставини справи уваги не звернув, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та порушивши і неправильно застосувавши норми матеріального і процесуального права, ухвалив необґрунтоване рішення. Тому, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з підстав, визначених законом.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, ч. 1 п.п. 1, 4 ст. 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 квітня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України Західвійськбуд, Публічного акціонерного товариства БАНК ФОРУМ, ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , про визнання договорів недійсними, визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.
Судді: Гірник Т.А.
Мацей М.М.