Справа №1519/2-1964/11
Провадження №2/521/2882/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2013 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Плавича І.В.,

при секретарі - Бабаєвій З.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, поділ майна, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Наталія Євгенівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пєтров Юрій Миколайович, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, поділ майна, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Наталія Євгенівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пєтров Юрій Миколайович, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради.

В обґрунтування власної позиції та підстав звернення до суду сторона позивача ОСОБА_1 пояснювала, що з червня 2002 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, в період перебування в якому подружжя набуло у спільну сумісну власність певне майно. Однак за станом на теперішній час позивач та відповідач спільного господарства не ведуть, шлюб розірвано.

У зв'язку з тими обставинами, що в позасудовому порядку дійти порозуміння стосовно поділу спільного майна подружжю не вдалося, ОСОБА_1 звернулась з відповідним позовом в суд, в процесі розгляду якого було виявлено, що квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 набуті відповідачем ОСОБА_2 у власність в період перебування у шлюбі з ОСОБА_1., в судовому порядку вибули з власності ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, а в подальшому були відчужені на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без її згоди.

Виходячи з викладеного ОСОБА_1 звернулась в суд з даним позовом, в якому, неодноразово уточнивши заявлені вимоги, остаточно просила суд: 1. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 березня 2010 року квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 від імені, якої діяв ОСОБА_5 - з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстром №483, та застосувати до цього договору наслідки недійсності правочину; 2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25 березня 2010 року квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4, від імені якого діяв ОСОБА_5 - з однієї сторони, та ОСОБА_6 - з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., за реєстровим №251, та застосувати до цього договору наслідки недійсності правочину; 3. Витребувати у ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_2; 4. Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26 березня 2010 року квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 від імені, якої діяв ОСОБА_5 - з однієї сторони, та ОСОБА_7 - з іншої сторони, посвідчений приватний нотаріусом Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Н.Є. за реєстровим № 339, та застосувати до цього договору наслідки недійсності правочину; 5. Витребувати у ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_1. 6. Поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на: квартиру АДРЕСА_2; на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; комп'ютер; швейну машинку "Brother"; шафу; кухонний комбайн "Moulinex"; кухонні меблі; кухонну варочну поверхню; духовка "Pyramida"; DVD-програвач "Thomson"; пральну машину "Beko"; відеокамеру "JVC"; фотокамеру "Canon"; спальний гарнітур; телевізор "JVC"; музичний центр "JVC"; пилосос "Zanussi"; 7. Визнати за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; холодильну камеру "Indesit"; м'які меблі для вітальні; меблі для вітальні; водонагрівач "Ariston"; відеомагнітофон "JVC"; мотоцикл "Ява"; мотоцикл "Honda Bros"; DVD-програвач "Xoro"; пилосос "Samsung".

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання з'явилась, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 у судове засідання з'явились, від імені та в інтересах особи заявлені вимоги не визнали, просили суд в задоволенні позову відмовити.

Представник Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з'явилась, органу опіки та піклування повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від представника органу на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності органу опіки та піклування в порядку ст. 158 ЦПК України і ухвалення рішення з урахуванням інтересів дитини.

Інші учасники цивільного процесу у судове засідання не з'явились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін за суттю спору, дослідивши представлені суду та забезпечені письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог - виходячи з наступного.

Під час розгляду справи було встановлено, що з 06 червня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в осіб є сумісна дитина - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як свідчить позивач, з 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають разом, дитина проживає з матір'ю. При цьому згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 16 березня 2010 року, вказаний шлюб розірвано 16 березня 2010 року.

Згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 23 вересня 2004 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору про співробітництво по інвестуванню будівництва жилих будинків №145/2 від 25 вересня 2003 року та зареєстрованого КП "ОМБТІ та РОН" в книзі 544пр-114р за №3287 від 22 жовтня 2004 року, ОСОБА_2 було набуто у власність квартиру АДРЕСА_1.

Як свідчить свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 21 березня 2008 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору №185/6 інвестування будівництва житла у місті Одесі від 29 грудня 2005 року та зареєстрованого в КП "ОМБТІ та РОН" 15 квітня 2008 року в книзі 688пр-25 за №3432, ОСОБА_2 було набуто у власність квартиру АДРЕСА_2.

Разом з тим, згідно досліджених судом доказів колишнім подружжям було придбано швейну машинку "Brother", вартістю 1076,00 гривень; кухонний комбайн "Moulinex", вартістю 519,00 гривень; спальний гарнітур, вартістю 11730,00 гривень.

Наявність в натурі та вартість іншого майна, що заявлено до поділу ОСОБА_1, позивачем документально не підтверджено. Не зважаючи на пропозиції суду в порядку ст. 10 ч.4 ЦПК України, заяв про забезпечення доказів з цього приводу не надходило.

Таким чином, право власності на вказане спірне майно було набуте у власність в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що на підставі рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 листопада 2009 року по цивільній справі №2-4010/2009 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Одеської міської ради, судом було скасовано свідоцтва на ім'я ОСОБА_2 про право власності серії НОМЕР_1 від 23 вересня 2004 року та свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 21 березня 2008 року відповідно на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2, а також визнано право власності на спірне майно за матір'ю ОСОБА_2 - відповідачем ОСОБА_3

Вказане судове рішення набрало сили та було зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. На підставі даного рішення спірні квартири відчужувались наступним чином.

Скориставшись своїм правом власника нерухомості, 11 березня 2010 року між ОСОБА_3 від імені, якої діяв ОСОБА_5 - з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купив вказану квартиру. Правочин був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11, за реєстровим №483.

25 березня 2010 року між ОСОБА_4, від імені якого діяв ОСОБА_5 - з однієї сторони, та ОСОБА_6 - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до умов якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_6 купив вказану квартиру. Правочин був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., за реєстровим №251.

26 березня 2010 року між ОСОБА_3 від імені, якої діяв ОСОБА_5 - з однієї сторони, та ОСОБА_7 - з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до умов якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_7 купила вказану квартиру. Правочин був посвідчений приватним нотаріусом Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Н.Є., за реєстровим №339.

Як свідчать матеріали справи в квітні 2009 року позивач ОСОБА_1 первісно звернулась до суду з позовом, в якому заявила вимоги до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в тому числі - спірних квартир. Проте про наявність відповідного спору ОСОБА_2 не було повідомлено суду при розгляді цивільної справи №2-4010/2009.

За заявою Виконавчого комітету Одеської міської ради про перегляд рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 листопада 2009 року по цивільній справі №2-4010/2009 у зв'язку із нововиявленими обставинами, ухвалою суду від 22 грудня 2010 року вказане рішення було скасоване. При новому розгляду справи в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Одеської міської ради було відмовлено, про що 20 жовтня 2011 року постановлено рішення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 20 жовтня 2011 року було оскаржене ОСОБА_3 в апеляційному порядку, але згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 15 січня 2013 року судом було прийнято відмову сторони позивача від позову та закрито провадження по справі з відповідної підстави.

Таким чином судове рішення, на підставі якого укладались наведені вище оспорювані правочини з відчуження спірних квартир, - було скасоване.

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

В силу ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

В силу ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як роз'яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З огляду на заявлені вимоги, не зважаючи на пропозиції суду в порядку ст. 10 ч.4 ЦПК України, питання про отримання грошової компенсації одним з подружжя стосовно спірних квартир сторонами не вирішувалось, відповідних дій не вчинялось і вимог не заявлялось.

Таким чином враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим визнати ідеальні частки подружжя в спірних квартирах.

Виходячи з заявлених ОСОБА_1 вимог та зібраних по справі доказів, суд вбачає обґрунтованим передати у її власність швейну машинку "Brother", вартістю 1076,00 гривень, кухонний комбайн "Moulinex", вартістю 519,00 гривень, спальний гарнітур, вартістю 11730,00 гривень, стягнувши при цьому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму вартості 1/2 частки даного майна у розмірі: (1076,00 + 519,00 + 11730,00) / 2 = 6662,50 гривень.

Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

На відміну від норм ст. 216 ч.1 ЦК України норми глави 29 ЦК України є спеціальними. У них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Стаття 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтись тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майне можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатись з віндикаційним позовом.

Крім витребування майна з чужого незаконного володіння, суд вважає, що з метою захищення прав позивача та обираючи його дієвий механізм, належить вийти за межі позовних вимог.

Зважаючи, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, ще супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, повноцінний захист прав та інтересів позивача можливий шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння останнього набувача в сукупності зі скасуванням державної реєстрації права власності на осіб, що незаконно набули таке право.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, поділ майна, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Наталія Євгенівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пєтров Юрій Миколайович, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2, загальною площею 47,6кв.м., - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2, загальною площею 47,6кв.м., - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 70,8кв.м., - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 70,8кв.м., - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на швейну машинку "Brother", вартістю 1076,00 гривень, кухонний комбайн "Moulinex", вартістю 519,00 гривень, спальний гарнітур, вартістю 11730,00 гривень - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частку суми вартості швейної машинки "Brother", вартістю 1076,00 гривень, кухонного комбайну "Moulinex", вартістю 519,00 гривень, спального гарнітуру, вартістю 11730,00 гривень - у розмірі 6662,50 гривень - в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Витребувати у ОСОБА_6 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2, загальною площею 47,6кв.м.

Витребувати у ОСОБА_7 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 70,8кв.м.

Скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2, загальною площею 47,6кв.м., зареєстровану за ОСОБА_6, та 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, загальною площею 70,8кв.м., зареєстровану за ОСОБА_7.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, поділ майна, треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Любашівського районного нотаріального округу Бобошко Наталія Євгенівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк Олег Борисович, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пєтров Юрій Миколайович, Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: