Цивільна справа № 2/359/2199/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2013 року Бориспільським міськрайонний судом Київської області у складі:

головуючого судді: Туманової К.Л.,

при секретарі судового засідання: Поліщук А.О.,

за участю позивача: ОСОБА_1,

за участю відповідача ОСОБА_1,

за участю представника відповідача: ОСОБА_2,

за участю представника третьої особи

яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, цивільну справу:

за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5, про розподіл спільного боргу подружжя та внесення змін до договору позики, та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5, про визнання договору позики недійсним,

встановив:

04.06.2013 р. ухвалою Бориспільського міськрайонного Суду Київської області вимоги по справі № 1005/11551№ 2012 ОСОБА_1 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5, прийнято до спільного розгляду про розірвання шлюбу інші позовні вимоги про поділ спільного боргу подружжя, про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, поділ майна (вимоги про визнання боргу за договором позики з визначенням частки боргу кожного з подружжя; визнання зобов'язання про повернення боргу по договору в рівних частинах; визнання відповідача зобовязаною особою; зобовязання третьої особи внести зміни до договору; поділ майна подружжя, кредитних коштів та зобов'язань за кредитними договорами) роз'єднанні в окремі провадження.

21.06.2013 р. ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5, про розподіл спільного боргу подружжя за договором позики від 20.02.2012 р., (вимоги про визнання боргу за договором позики з визначенням частки боргу кожного з подружжя; визнання зобовязання про повернення боргу по договору в рівних частинах; визнання відповідача зобовязаною особою; зобовязання третьої особи внести зміни до договору.) прийнято до розгляду, а вимоги ОСОБА_1, заявлені до ОСОБА_4, про поділ майна подружжя, кредитних коштів та зобовязань за кредитними договорами розєднано в окреме провадження.

В первісному вже уточненому після роз'єднання судом позові (т. 3, а.с.102-106) позивач ОСОБА_1 зазначає, що остання 20.02.2012 р. уклала від імені обох з подружжя договір позики з ОСОБА_5 за яким отримала позику на оплату боргу ОСОБА_6 та на сімейні потреби під 1.5% в місяць 150 000 грн. 00 коп. Однак відповідач ОСОБА_1 відмовляється спільно виконувати зобовязання за вказаним договором позики, у звязку з чим, позивач просить визнати борг за договором позики спільні та визначити частку кожному з подружжя, визнати відповідача ОСОБА_1 зобовязаним за таким договором в рівних частках, в реальному грошовому виразі на день постановлення рішення, але не більше 75 000 грн. основної суми позики, 20 250 грн. процентів за користування позикою і штрафних санкцій в розмірі 0,1 % за кожний день прострочення, внести зміни в договір позики, розділивши боргові зобовязання в рівних частинах між позивачем та відповідачем.

10.07.2013 р. відповідачем по справі ОСОБА_1 подано зустрічний позов, обґрунтовуючи його тим, що позивач за первісним позовом просить суд визнати відповідача ОСОБА_1 зобовязаним за договором позики від 21.02.2012 р., однак відповідач вважає, що кошти за зазначеним договором позики насправді не передавались, оскільки позикодавець згідно пояснень відповідача є нерезидентом, а тому не міг відповідно до законодавства укладати з резидентом договір позики у готівковій формі. Відповідач в зустрічному позові також посилається на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_7 (позикодавець) передав позивачу ОСОБА_1В.(позичальнику) кошти зазначені в договорі позики. У звязку з чим відповідач ОСОБА_1 просить суд визнати договір укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 недійсним.

В судовому засіданні позивач первісний позов підтримала повністю та просила задовольнити, а проти зустрічного заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. Відповідач та його представник, проти первісного позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні, а зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісний та зустрічний позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний та зустрічний позов не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 20.02.2012 р. ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_5 договір позики, за яким ОСОБА_5 передав позивачці грошові кошти у розмірі 150 000 гривень 00 копійок. ОСОБА_1 зобовязалась повернути їх до 20.07.2013 р. зі сплатою відсотків за користування позикою в розмірі 1,5 % в місяць від суми позики. У разі несвоєчасного повернення зазначеної суми боргу позикодавець ОСОБА_5 вправі вимагати від позичальника ОСОБА_1 пеню у розмірі 0,2% від простроченої суми за кожен день прострочення до фактичного повернення займу але не більше суми займу.

Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови №11 від 21 грудня 2007 року до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями,що виникли в інтересах сімї.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України позивач зобовязаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

В матеріалах цивільної справи відсутні беззаперечні докази на підтвердження того, що договір позики був укладений в інтересах сім'ї сторін. Крім того, з п.4 цього договору (т. 3, а.с.16) вбачається, що основним цільовим призначенням позики було повернення боргу ОСОБА_6 по іншому договору позики від 31.08.2011 р. та інші грошові кошти від позиченої суми надавались на сімейні потреби.

Разом з тим як вбачається з пояснень позивача(т.3., а. с. 104) нею особисто був укладений договір позики з ОСОБА_8 31.08. 2011 р. на забезпечення сімейних витрат на суму 20 тисяч грн. повернути який ОСОБА_1 не змогла, та уклала наступний спірний договір позики з ОСОБА_5 для повернення боргу ОСОБА_6 та на інші сімейні витрати, посилаючись на те, що відповідач не заперечував щодо таких заходів. Відповідно до даного договору позики від 31.08.2011 р. п. 3 за договором позики позичальник ОСОБА_1 повернула 16 0000 тис. грн.., що не відповідає заявленій в уточненому позові суми -20 000 тис. грн.

Як вбачається із розрахунку в уточненій позовній заяві предметом основної суми боргу є 150 000 тис. грн. та позивач враховує зазначені вище 20 000 тис. грн. у основний борг як спільний сумісний борг подружжя, але на підтвердження існування витрат саме цих коштів (20 000 тис. грн.) на потреби сім"ї, жодного належного доказу суду надано не було. В спірному договорі позики від 20.02.2012 р. в п. 4 також не зафіксовано суму боргу яку потрібно повернути ОСОБА_6, а відповідно і не зафіксована сума яка надається позичальником на витрати сімейних потреб.

Тому суд критично ставиться щодо витрат 20 000 тис. грн. на потреби сім"ї в рамках заявленого боргу перед ОСОБА_8

Також судом встановлено, що відповідача жодним чином не було попереджено про наміри позивача укладати як договір позики від 31.08.2011 р. так і договір позики 20.02.2012 р.

ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що гроші не отримував, не вступав та не має наміру вступати в такі правовідносини, тому у відповідача не виникло зобовязання по погашенню боргу, який виник у позивача ОСОБА_1 перед ОСОБА_7

Згідно довідки засвідченої Головою ЖБК "Промбудівельник-9"та паспортиста ЖБК від 31.01.2013 р. № 001 (т.3 а.с.134) відповідач ОСОБА_1 з 01.09.2011 р. згідно актів від 01.09.2011 р. № 001, від 04.04. 2012 р. № 002, від 15.01.2013 р. № 003 мешкає за адресою: м. Київ, вул. Тростянецька, буд. 7 В кв. 220. Також, в судовому засіданні відповідач наголошував, що з кінця серпня 2011 р. фактично не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Також з пояснень в судовому засіданні відповідача зясовано, що фактично сімейно - шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені та з серпня 2011 р. відповідач спільного господарства з позивачем не веде.

Позивачем на підтвердження проживання в період з серпня 2011 р. та станом на момент розгляду справи однією родиною за відповідачем, та ведення спільного господарства між ними жодного доказу в с/з надано не було.

В судовому засіданні також стало відомо, що сторони розлучились, разом з тим рішення про розлучення яке би набуло законної сили жодна сторона суду не надала. Відповідач ОСОБА_1 лише повідомив, що дане рішення ним оскаржено до Апеляційного суду Київської області , позивач ОСОБА_1 підтвердила дану обставину. Тому суд виходить лише із тих обставин які були дослідженні в судовому засіданні і тих документів які були наданні сторонами для підтвердження своїх вимог або заперечень.

В матеріалах справи містяться виписки з банківських рахунків по карткових рахунках про рух коштів, фіскальні чеки з магазинів, копії квитанцій з торгівельних мереж , а також копії квитанцій оплачених послуг.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач стверджує, що всі кошти основної суми за договором позики були витрачені виключно на потреби сім"ї .

В змісті виписок з карткових рахунків про рух коштів, фіскальних чеків, копії квитанцій з торгівельних мереж , а також копії квитанцій оплачених послуг відсутні відомості про те, що отриманні грошові кошти та придбані товари використовувались на потреби сім'ї сторін.

Тому ці докази не містять даних про обставини, що стосуються предмета доказування. На цій підставі виписки з карткових рахунків про рух коштів та фіскальні чеки копії квитанцій з торгівельних мереж , а також копії квитанцій оплачених послуг є неналежними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що загальна сума оплачених товарів та послуг становить не більше 57 393, 39 грн. Відтак, частина позовних вимог щодо визначення боргу у своїй уточненій позовній заяві є необґрунтованою. Копії самих фіскальних чеків не можуть сприйматися як належний доказ, оскільки їхня більшість носить неіменний характер, оплачені картками банків, щодо яких відсутні відомості у частині належності позивачу, частина цільових призначень за товари та послуги прихована, а інша частина має відношення до третіх осіб.

Також, твердження позивачки, що всі отримані кошти за договором позики витрачались виключно на сімейні потреби спростовуються наступними письмовими доказами.

Так у виписці про рух коштів за 24.03.2013 р. зазначається, що позивачка витратила 1 000 грн. на оплату комунальних послуг за користування квартирою яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка не належить ні позивачу ні відповідачу на праві спільної сумісної власності. Оскільки квартира за вказаною адресою не має жодного відношення до позивача чи відповідача , є підстави вважати, позивач витрачав кошти не на потреби сім"ї. В с/з позивачка також підтвердила здійснення зазначеного платежу на користь третьої особи не в інтересах сімї.(т.3 а. с. 128-129) .

Так з виписки про рух коштів за 25.07.2013 р. вбачається, що позивач витратила 747 грн. для погашення заборгованості за кредитом який належить ОСОБА_9- племіннику ОСОБА_1, який не є членом сім"ї ОСОБА_1 у розумінні подружнього життя чи забезпечення дітей, проти чого позивач не заперечувала у судовому засіданні від 28.10.2013 р. Погашення кредиту за іншу особу свідчить про витрати позивачем отриманих грошових коштів на користь третіх осіб,що не відносяться до сімейних витрат.(т.3, а.с.30).

Також з виписки про рух коштів за 05.01.2013 р., (у сумі 158,46 грн.) 11.01.2013 р. (у сумі 251,43 грн.) 19.01. 2013 р. (у сумі 294,57 грн.) призначення платежу зазначено - як сплата за товари/послуги 1000004, як сплата за товари/послуги 3000081, цільове призначення таких платежів взагалі не дається можливим встановити, тому суд ставиться до них критично.(т.3 а. с. 132-133).

Стосовно платежів про зняття коштів через банкомат з кредитних карток які належать позивачу, як наприклад виписка з рахунку за 09.01.2013 р. про зняття коштів позивачем у сумі 300 грн., суд також ставиться критично, бо зняття з власного рахунку грошових коштів, не підтверджує , що ці кошти були витрачені на потреби сім"ї.(а. с. 132).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до чинного законодавства фізична особа має право звертатися до суду за захистом своїх прав і свобод, як вбачається з позовної вимоги № 3,№4 до відповідача,(т.3 а.с.106) зазначені вимоги стосуються прав та свобод не позивача, а третьої особи яка в свою чергу, жодних вимог до відповідача ОСОБА_1 не заявляє. Відтак, щодо зазначених вимог ОСОБА_1 не є належним позивачем, оскільки зазначені вимоги заявлені в інтересах ОСОБА_5

З огляду на це, відсутні підстави для визнання боргу за договором позики спільним та визначення частки кожному з подружжя, визнання відповідача ОСОБА_1 зобовязаним за таким договором в рівних частках, в реальному грошовому еквіваленті, та внесення змін в договір позики, розділивши боргові зобовязання в рівних частинах між позивачем та відповідачем.

У задоволенні позову в частині цих вимог належить відмовити.

Щодо вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним, то відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до договору позики від 20.02.2012 р. позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не є стороною даного договору та не є заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України , тому не має права заперечувати його недійсність.

Таким чином, зі змісту вказаної статті вбачається, що право подати позов про недійсність правочину має лише сторона договору, однак як вбачається з договору позики укладеного між позивачем ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_1 не є стороною по даному договору про, що також останній заявляв в судовому засіданні, також додатково зазначав, що не вступав в договірні відносини з ОСОБА_7 та не має такого наміру. Також відповідач ОСОБА_1 не є заінтересованою особою на підставах встановлених законом, у звязку з чим суд приходить до висновку, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не має права вимагати визнання не дійсним договору позики укладеного між відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_7

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача за первісним позовом та вимоги відповідача (позивача) за зустрічним позовом.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57 - 60, 79, 88, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 228, 294 ЦПК України, ст. ст. 11, 15, 16, ч. 3 ст. 215, ЦК України, ч.4 ст.65 СК України , Постановою Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 суд, -

вирішив:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5, про розподіл спільного боргу подружжя та внесення змін до договору позики - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_5, про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Бориспільського міськрайонного суду К.Л. Туманова