Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2013 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Ференц А.М.

при секретарі - Пазяк С.М.

з участю позивача ОСОБА_1

з участю представника позивача ОСОБА_2

з участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позов мотивуючи тим, що 02.03.2006 року, між нею та відповідачем укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться в с. Кінчеш, по вул. Весни, 40. Даний договір вважає удаваним, тобто недійсним, оскільки позивач вважала що укладається договір довічного утримання, обовязки за яким відповідач тривалий час не виконує. Позивач під час укладення договору розраховувала, що відповідач буде їй допомагати в усіх справах та забезпечувати необхідним, що і слугувало причиною укладення договору.

В судовому засіданні представник позивач ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги та пояснив, що позивачка проживає одна, часто хворіє та потребує сторонньої допомоги, у звязку з чим уклала саме договір довічного утримання з відповідачем. Оскільки останній не виконує своїх зобовязань договір дарування потрібно визнати удаваним та скасувати його як недійсний.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов визнав у повному обсязі та зазначив, що його мати підписуючи договір дарування з відповідачем, фактично виконували зобовязання, що випливають зі змісту договору довічного утримання та розраховувала на настання таких наслідків.

Вивчивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази подані сторонами, суд приходить до наступного.

02.03.2006 року нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 був завірений договір дарування за реєстровим номером 160, згідно якого ОСОБА_1 подарувала, а гр. ОСОБА_4 прийняв у дар належний Дарувальниці на праві власності житловий будинок з надвірними прибудовами, що знаходиться в с. Кінчеш, на вул. Весни, буд 40, Ужгородського району.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідок №426 та №427 Коритнянської сільської ради Ужгородського району від 31.07.2013 року ОСОБА_1 проживає одна, часто хворіє та потребує сторонньої допомоги.

З пояснень представника позивача встановлено, що у 2006 році до позивача звернувся її син ОСОБА_4 та запропонував в подальшому забезпечувати її всім необхідним та допомагати. За вказане просив передати йому у власність житловий будинок, що знаходиться в с. Кінчеш, по вул. Весни, 40. Перед самим оформленням договору відповідач повідомив, що домовленості слід викласти у формі договору дарування. Головною умовою залишалось те, що ОСОБА_4 буде повністю утримувати свою матір. Складений текст договору, позивачем не прочитано, вважаючи, що в ньому передбачені всі права і обовязки, про які вони домовились раніше. Отже позивач розраховував на довічне утримання відповідачем.

Вказане узгоджується із показами свідка гр. ОСОБА_6, який у судовому засіданні пояснив, що зазначену сімю знає давно. З 2012 року після відїзду відповідача допомагає ОСОБА_1 в господарстві та піклується про неї.

Отже із зазначеного суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено удаваний правочин, тобто правочин, який вчинено для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договір довічного утримання.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як встановлено в судовому засіданні позивач розраховувала на настання наслідків передбачених договором довічного утримання, а укладений договір дарування є небажаним правочином та не відповідає волевиявленню позивача.

З цих підстав суд вважає, що договір дарування потрібно визнати недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналогічні вимоги передбачені в постанові Пленуму Верховного суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 6 листопада 2009 року № 9.

Так, п. 8 цієї постанови передбачає, що підставою недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Отже, договір дарування від 02.03.2006р. суд визнає як удаваний, а тому такий слід визнати недійсним. В зв'язку з визнанням договору дарування будинку недійсним, слід скасувати його державну реєстрацію.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 216, 235 ЦК України, суд,

Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Договір дарування укладений 02.03.2006 року про дарування будинку з надвірними спорудами за адресою Ужгородський район, с. Кінчеш, вул.. Весни 40 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Івановичем- визнати недійсним.

Скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою Ужгородський район, с. Кінчеш, вул.. Весни 40 за ОСОБА_4.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ференц А.М.