Є.у.№ 366/2535/13-ц Провадження № 6/366/23/13
У Х В А Л А

29 серпня 2013 року Іванківський районний суд Київської області у складі головуючої судді Слободян Н.П., при секретарі Мартовицькій Н.Є., за участю старшого державного виконавця Роговець І.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Іванків справу за поданням Старшого Державного виконавця Іванківського РУЮ Київської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1

В С Т А Н О В И В :

27.08.2013 року старший державний виконавець Іванківського РУЮ ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_1 - у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов'язань. Подання мотивоване тим, що на виконанні у ВДВС Іванківського РУЮ знаходиться виконавче провадження № 423/2-13р. по примусовому виконанню вимоги № Ф-159 У від 03.05.2013 року УПФУ в Іванківському районі про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПФУ боргу в сумі 4572,42 грн.

У судовому засіданні старший державний виконавець підтримала своє подання, зазначивши, що звернення до суду з поданням про обмеження виїзду обумовлено клопотанням стягувача, який стверджує, що боржник жодної копійки не сплатив у рахунок погашення боргу, майна, на яке може бути звернено стягнення у нього немає. Оскільки виконавче провадження відкрито лише 10.06.2013 року, то зібрано відповіді від ощадбанку, МРЕВ, сільської ради про відсутність майна. Чи оформлявся боржником закордонний паспорт вона не знає.

Вислухавши старшого державного виконавця, вивчивши додані до справи документи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Закон України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 2 ст. 6 цього Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або забезпечення заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Згідно п. 18 ч.3 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Як встановлено судом, виконавче провадження відкрите лише 10.06.2013 року, і жодних доказів умисного ухилення ОСОБА_1 від погашення заборгованості суду не надано. Тобто, державним виконавцем не доведено, що мало місце ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов'язань з моменту відкриття виконавчого провадження та до звернення до суду з вказаним поданням.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні подання.

Відповідно до п.24-1 ч.1 ст. 293 ЦПК України в апеляційному порядку може бути оскаржена ухвала суду першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки в даному випадку у такому обмеженні відмовлено, відповідно ЦПК не передбачає оскарження такої ухвали.

На підставі викладеного, керуючись ст. 377-1 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: