АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6450/2013 Головуючий у 1 інстанції- Лопатюк Н.Г.
Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2013 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Музичко С.Г., Махлай Л.Д.

при секретарях - Іванову Ф.О., Шерстюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва 1 березня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Київської міської ради, Департаменту управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); треті особи: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», ОСОБА_4 про визнання права користування земельною ділянкою, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, про визнання рішення Київської міської ради №206/1183 від 01 березня 2011 року та державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 28 серпня 2001 року - недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивачка звернулася у листопаді 2005року .

Зазначила, що вона є власником приватного житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 22.05.2001 року між нею та ОСОБА_4, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. в реєстрі нотаріальних дій під №2-185 та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 30.05.2001 року під №2-1859. Під будівництво та обслуговування придбаного нею будинку та господарських будівель рішенням виконкому Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих під №1159 від 28 грудня 1955 року, забудовнику ОСОБА_6 була виділена земельна ділянка, площею 0,12 га. Після оформлення права власності на житловий будинок позивачка зверталася із заявою до Київського міського голови із проханням про передачу їй у приватну власність земельної ділянки, площею 0,10 га по АДРЕСА_1 та розпорядженням Київського міського голови їй було спочатку передано у приватну власність цю земельну ділянку, а потім рішенням Київради в частині надання їй у власність земельної ділянки було визнано таким, що втратило чинність у зв'язку із відсутністю матеріалів інвентаризації та неможливістю визначити в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки.

Дізнавшись про порушення свого права, зокрема про видачу Київською міською радою рішення за №206/1183 від 01.03.2001 року про передачу у приватну власність гр. ОСОБА_7 земельної ділянки, яка накладається на її земельну ділянку, площею 0,12 га виділену під будівництво та обслуговування придбаного нею житлового будинку, а тому просила суд визнати за нею право користування земельною ділянкою, площею 0,12 га, виділеною під будівництво будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні цією земельною ділянкою, шляхом визнання недійсними рішення Київської міської ради за №206/1183 від 01.03.2001 року про передачу у приватну власність ОСОБА_7 земельної ділянки, площею 0,1005 га по АДРЕСА_2 та державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 28.08.2001 року на ім'я ОСОБА_7

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва 1 березня 2013 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та ,заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будинок АДРЕСА_3 20.02.1960 року було введено в експлуатацію та зареєстровано в БТІ м. Києва.

Після смерті ОСОБА_6 зазначений будинок в 1971 році було оформлено у порядку спадкування за його донькою ОСОБА_9, а після смерті останньої також у порядку спадкування за її сином ОСОБА_4

В подальшому житловий будинок АДРЕСА_4 було перейменовано в будинок під АДРЕСА_3, а після приєднання земель с. Біличі до території міста Києва вул. Польову було перейменовано на АДРЕСА_1, який іменувався на той час під АДРЕСА_4 розміщено на земельній ділянці, площею 0,12 га, яка була відведена під забудову ОСОБА_6 на підставі рішення виконкому Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 28.12.1955 р. за №1159 та не використовувалася на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно, укладеному 28.05.1956 року між Відділом комунального господарства виконкому Києво-Святошинської ради депутатів трудящих та ОСОБА_6, посвідчений нотаріусом 5-ої Київської державної нотаріальної контори в реєстрі під №8451.

Указаний будинок за час експлуатації піддавався пожежі у зв'язку з чим представником Київського БТІ складався відповідний акт 12.05.1989 року, після чого відбудовувався його власником та станом на час розгляду справи є об'єктом права власності, про що свідчить його державна реєстрація в органах БТІ.

Відповідно до ст.41 Земельного кодексу України в ред. 1990 р. у разі зруйнування жилого будинку і господарських будівель внаслідок пожежі, стихійного лиха право володіння і право користування земельною ділянкою зберігається за землеволодільцем, якщо протягом трьох років він розпочне відбудову зруйнованого жилого будинку і господарських будівель або спорудження нового будинку, за винятком випадків, коли проектом планіровки і забудови передбачено інше використання земельної ділянки. У такому разі земелеволодільцеві або землекористувачеві для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається інша земельна ділянка.

Відповідачем не надано доказів виділення ОСОБА_9 іншої земельної ділянки для будівництва жилого будинку і господарських будівель. Як вбачається із матеріалів справи позивачка після придбання будинку у власність 03.06.2002 року зверталася із заявою до начальника Київського БТІ з приводу часткового руйнування невідомими особами придбаного нею будинку, а саме цегляної печі, крадіжки майна з будинку, руйнування матеріалів внутрішнього утеплення.

ОСОБА_2 22 травня 2001 року уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 посвідчивши його у державного нотаріуса Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. та зареєструвавши договір в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 30.05.2001 року.

Після придбання жилого будинку позивачка зверталася до Київського міського голови із заявою про оформлення їй у приватну власність 0,10 га земельної ділянки по АДРЕСА_1 та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку після чого 24.07.2001 року було видано розпорядження Київського міського голови за №934-МГ «Про передачу громадянам земельних ділянок для обслуговування житлових будинків і господарських будівель», п.18 якого передбачав передачу у власність позивачки вказаної земельної ділянки.

Рішення Київради підпунктом 5.10 пункту 5 за №224/1658 від 15.01.2002 року п.18 розпорядження Київського міського голови від 24.07.2001 року за №934-МГ було визнано таким, що втратив чинність у зв'язку із відсутністю матеріалів інвентаризації та неможливістю визначення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки.

У 2005 році позивачці стало відомо, що на ім'я ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на землю, оформленого по провулку Р.Букіної,6б в м. Києві.

Земельні ділянки по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_1 розміщені на розі вказаного провулку та вулиці і частково накладаються одна на одну.

Як вірно зазначено в рішенні районного суду доводи відповідача спростовуються виданим державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 08.05.2001 року після смерті ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, його реєстрації в органах БТІ та послідуючою реєстрацією цими органами укладеного з позивачкою договору купівлі-продажу будинку.

Згідно зі ст. 30 ЗК України в редакції 1990 року, яка діяла на час придбання будинку при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Відповідно до ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд першої інстанції, оцінивши в повному обсязі всю сукупність наданих доказів, дійшов правильного та обґрунтованого висновку що у позивачки не могло бути звужено зміст та обсяг її права користування та володіння земельною ділянкою, а тому наявність у її власності житлового будинку було перешкодою для прийняття Київською міською радою рішення № 206/1183 01.03.2001 року про передачу у приватну власність відповідачу ОСОБА_7 земельної ділянки, частина якої перейшла у користування позивачки при переході права власності на будинок.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції також врахував, що наявні дозволи Головного державного санітарного лікаря м. Києва викладені в листі за №4145 від 20.10.1999 р., Державного управління екологічної безпеки в м. Києві, викладені в листі за №08-8-13/5592 від 01.12.1999 р., Головного управління містобудування та архітектури КМДА викладені в листі за №07-5584 від 06.09.1999 р., якими було погоджено відведення земельної ділянки ОСОБА_1 стосуються не земельної ділянки по АДРЕСА_2 а земельної ділянки гр. ОСОБА_10 по АДРЕСА_2, що не може вважатися дотриманням законної процедури відведення земельної ділянки відповідачу на час прийняття рішення Київрадою у 2001 році, оскільки дозволи на відведення цієї земельної ділянки за належною адресою в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене рішення суду в частині усунення перешкод у користування земельною ділянкою та визнання рішення Київської міської ради № 206/1183 від 01.03.2001 року та Державного акту на право приватної власності на землю законне і обґрунтоване та не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Посилання апелянта у апеляційній скарзі на те, що рішення суду незаконне , нічим не підтверджено та не наведено підстави, визначені у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави змінити рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення в цій частині.

Доводи апелянта про те, що даний спір має розглядатися у порядку адміністративного судочинства не можуть бути прийняті до уваги, оскільки між сторонами склалися цивільні правовідносини щодо права користування земельною ділянкою та даний спір не є публічним.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в цій частині.

Разом з тим, визнаючи за позивачкою право користування спірною земельною ділянкою суд першої інстанції не звернув уваги на те, що питання надання земельних ділянок у користування чи у власність відноситься до компетенції органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України та вирішення даного питання не віднесено до компетенції суду.

Право власності або право користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю і споруду, відповідно до вимог ч. 4 ст. 30 ЗК в редакції 1990 року посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Позивачці не було видано у відповідності з вимогами ст. 23 ЗК (в редакції 1990 року) Державний акт на право користування чи право власності на земельну ділянку через відсутність матеріалів інвентаризації.

Позивач не оскаржувала дії чи бездіяльність Київської міської ради щодо відмови чи не вирішення питання про посвідчення її права власності чи права користування спірною земельною ділянкою та дане питання не було предметом розгляду при вирішенні даного спору.

До того ж права та інтереси позивачки щодо користування спірною земельною ділянкою поновлено шляхом визнання рішення Київської міської ради № 206/1183 від 01.03.2001 року в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_7 та Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_7 недійсними.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про визнання за позивачкою права користування спірною земельною ділянкою підлягає скасуванню з постановленням нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва 1 березня 2013 року в частині визнання за ОСОБА_2 право користування земельною ділянкою, площею 0,12 га, відведеної під цільове призначення для будівництва та обслуговування будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В решті зазначене рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: