Справа № 439/14/13-ц/2
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2013 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області у складі головуючої судді Бородійчук О.І., при секретарі Скорик І.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, Холдингової компанії «Єврохолдінг» про визнання права власності на частку у нерухомому майні та позовом третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у нерухомому майні, -

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в нерухомому майні. Позивач просить визнати його право на частку 35% нерухомого майна приміщення супермаркету «Любе» загальною площею шістсот сорок квадратних метрів, що знаходиться за адресою: м. Броди, вул. Золота, 7 з 01.11.2006 року.

До участі у даній справі судом залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору (а.с. 101 -102). Проте, згодом ОСОБА_3 визнано третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору (а.с. 18) та прийнято до розгляду її позов до ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у нерухомому майні (а.с. 176). ОСОБА_3 просить визнати за нею право власності на частку 35 % нерухомого майна приміщення супермаркету «Любе» загальною площею шістсот сорок квадратних метрів, що знаходиться у м. Броди, по вул. Золотій, 7.

До участі у справі судом залучено як третю особу Холдінгову компанію «Єврохолдінг».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності від 10.09.2012 року (а.с. 99) позов ПриватБанку підтримав, просить його задоволити та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5, що діяв на підставі угоди-доручення-договору від 17.09.2012 року (а.с. 100) в судовому засіданні 09.04.2013 року вимоги ПриватБанку заперечили, а вимоги ОСОБА_3 визнали. Окрім того, ОСОБА_1 подав суду письмову заяву від 05.02.2013 року про визнання вимог ОСОБА_3 та про розгляд справи без його участі (а.с. 145). Проте, 10.07.2013 року судом отримано Письмові пояснення ОСОБА_1 від 01.07.2013 року, із змісту яких вбачається, що він не визнає ні вимог ПриватБанку, ні вимог ОСОБА_3 та просить не приймати до уваги його заяву від 05.02.2013 року (а.с. 213-214). Окрім того, 05.11.2013 року судом отримано заяву ОСОБА_1 (справжність підпису на якій засвідчено нотаріально) про те, що він не визнає позовних вимог ПриватБанку та ОСОБА_3, угоду з адвокатом ОСОБА_5 просить вважати припиненою.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_6, що діє на підставі довіреності від 21.06.2013 року (а.с. 200) та договору про надання правової допомоги від 21.06.2013 року (а.с. 266-269) заперечила вимоги ПриватБанку та ОСОБА_3, просить відмовити в задоволенні цих позовів. Вона надала суду письмові пояснення (а.с. 252) та заяву про застосування позовної давності (а.с. 296).

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилася. Її представник ОСОБА_7, що діє на підставі угоди-доручення від 20.02.2012 року (а.с. 106) в судовому засіданні позов Приватбанку заперечив, просить суд відмовити в його задоволенні.

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилася. Її представник ОСОБА_8, що діє на підставі довіреності від 06.05.2011 року (а.с. 113) в судовому засіданні позови ПриватБанку та ОСОБА_3 просить задоволити.

Представник третьої особи Холдінгової компанії «Єврохолдінг» в судове засідання не з»явився, про час і місце розгляду справи компанія повідомлена належним чином, жодних повідомлень він неї до суду не надходило.

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, зясувавши всі обставини у справі, перевіривши їх доказами, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20.09.2006 року між відповідачем ОСОБА_1 та ОСОБА_9 укладено договір позики. На виконання умов цього договору ОСОБА_9 передав ОСОБА_1 гроші в сумі 1500000,00 грн. Ці гроші згідно п. 2.2. договору ОСОБА_1 зобов»язався повернути ОСОБА_9 до 30.10.2006 року. Проте, 25.09.2006 року між ОСОБА_9 та ПриватБанком було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики від 20.09.2006 року. Тому ОСОБА_9 надіслав ОСОБА_1 23.10.2006 року повідомлення про зміну кредитора з нагадуванням перерахувати суму позики на рахунок ПриватБанку до 30.10.2006 року. Це повідомлення ОСОБА_1 залишено без відповіді, а гроші банку не перераховано.

ПриватБанк вважає, що зобов»язання ОСОБА_1 перед ним не виконані та звертає увагу на те, що у п. 2.4. Договору позики передбачено, що позичальник у разі неможливості вчасно повернути позикодавцеві кошти, не заперечує та надає право на набуття права власності позикодавцем на частку 35% нерухомого майна, що перебуває у власності позичальника та знаходиться за адресою м. Броди, вул. Золота, 7 (приміщення супермаркету «Любе» загальною площею шістсот сорок квадратних метрів).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки відповідачем було порушено зобовязання щодо повернення коштів, то відповідно до положень п. 2.4. Договору позики та положень п.1.2. Договору про відступлення права вимоги позивач має право набути право власності на 35% магазину, що знаходиться у м. Броди по вул. Золотій, 7. Пунктом 1.2. договору відступлення права вимоги за договором позики встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Тому позивач вважає, що оскільки на підставі п. 2.2. договору позики ОСОБА_1 кошти до 30.10.2006 року не повернув, то він надав право ПриватБанку на набуття права власності на частку 35 % нерухомого майна ОСОБА_1 з наступного дня.

Третя особа ОСОБА_3 свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.08.2006 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики та нею передано ОСОБА_1 12000,00 грн., які він зобов»язався повернути їй до 12.07.2012 року. Свої зобов»язання ОСОБА_1 не виконав. ОСОБА_3 зазначає, що п. 2.4. договору передбачено, що у разі неможливості позичальником вчасно повернути кошти до позикодавця переходить право власності на 35 % нерухомого майна приміщення супермаркету «Любе» загальною площею шістсот сорок квадратних метрів, що знаходиться у м. Броди по вул. Золотій, 7 та перебуває у власності позичальника. Вона вважає, що за таких обставин набула право власності на вказане майно з 12.07.2012 року.

Судом встановлено, що 23.02.2010 року рішенням Бродівського районного суду Львівської області, яке набрало законної сили задоволено позов ПАТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 та стягнуто з нього на користь позивача 1500000,00 гривень згідно Договору позики від 20.09.2006 року та Договору про відступлення права вимоги від 25.09.2006 року. Рішення на даний час не виконане та не перебуває на виконанні у ВДВС.

Відповідач вважає, що за несвоєчасне повернення коштів ПриватБанку його вже притягнуто до цивільної відповідальності та винесено відповідне рішення, яке повинне виконуватися згідно положень Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім того, відповідач звертає увагу на те, що договір позики від 20.09.2006 року та договір відступлення права вимоги від 25.09.2006 року, укладений між відповідачем та ОСОБА_9, і між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк», а також Договір від 10.08.2006 року, укладений між ним та ОСОБА_3, якими передбачалося звернення стягнення на нерухоме майно є нікчемними, оскільки підлягали обовязковому нотаріальному посвідченню, тому і позивач, і третя особа згідно ст.ст. 215, 220, 572, 575, 577 ЦК України не мають права вимагати звернення стягнення на нерухоме майно.

В обґрунтування цієї позиції відповідач звертає увагу суду на те, що із змісту позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» безпосередньою підставою звернення з позовною заявою позивача до відповідача слугує положення п. 2.4. Договору позики від 20.06.2006 року та пункту 1.2. Договору відступлення права вимоги, якими передбачено, що в разі неможливості вчасно повернути кошти, відповідач не заперечує та надає право на набуття права власності на 35% магазину, що знаходиться за адресою м. Броди, вул. Золота, 7. Аналогічними є вимоги третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 Згідно положень ч.1 ст. 575 ЦК України застава нерухомого майна вважається іпотекою. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 577 ЦК України, ч.2 ст. 13 ЗУ «Про заставу» та ч.1 ст.18 ЗУ «Про іпотеку» якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Правові наслідки недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору встановлені в ч. 1 ст. 220 ЦК України, а саме такий договір є нікчемним. Відповідно до ст. 14 ЗУ «Про заставу» недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких обставин відповідач та його представник вважають, що Договір позики від 20.09.2006 року та Договір відступлення права вимоги від 25.09.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_9, і між останнім та ПАТ «КБ «Приватбанк», а також Договір від 10.08.2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передбачали заставу частки нерухомого майна не був посвідчений нотаріально і зареєстрований у державному реєстрі правочинів, а тому є нікчемним і не створює для його сторін правових наслідків, які б давали підстави для звернення стягнення на предмет застави, і тим більше за визнання за позивачем чи третьою особою права власності на це майно.

Проте, суд не погоджується з таким висновком відповідача та його представника виходячи з того, що факт існування зобов»язання ОСОБА_1 перед ПриватБанком в розмірі 1500000,00 грн. визначається вищезгаданим рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 23.02.2010 року (а.с. 215-217).

Відповідач просить суд врахувати, що згідно положень ст.ст. 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом Договору позики від 20.09.2006 pоку грошові кошти в розмірі 1500000,00 грн., а предметом договору позики від 10.08.2006 року відповідно 12000,00 грн.

Згідно з ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відтак, з наведених законодавчих норм випливає, що ПАТ «КБ «Приватбанк», а також ОСОБА_3, як позикодавці мають право вимагати від відповідача лише грошові кошти, які є предметом договору.

Судом звернуто увагу на той факт, що позивач на підтвердження своїх вимог не представив суду доказів того, що відповідач ОСОБА_1 є власником магазину чи його частини (не менше 35 %), що у м. Броди по вул. Золотій, 7. В ході розгляду справи судом теж не здобуто таких доказів, а із змісту рішень, долучених до матеріалів справи за клопотанням представника позивача жодним чином не випливає факт власності ОСОБА_1 на спірне майно.

Суд погоджується з твердженням представника позивача ОСОБА_6, яка вказує, що рішення Апеляційного суду Волинської області від 12.03.2012 року (а.с. 64-67), на яке посилається в удовому засіданні представник ПриватБанку, яким скасовано рішення Луцького міськрайонного суду від 27.12.2010 року (а.с. 48-51), яким за ОСОБА_10 було визнано право власності на приміщення магазину, що знаходиться за адресою: м. Броди, вул. Золота, 7, у жодному випадку не свідчить про те, що вказане майно станом на сьогодні і навіть станом на момент винесення рішення судом апеляційної інстанції перебувало у власності відповідача, адже у самому рішенні апеляційного суду Волинської області від 27.12.2010 року зазначено, що «власником оспорюваного майна - нежитлового приміщення за адресою: м. Броди, вул. Золота, 7 на момент ухвалення рішення судом першої інстанції є ОСОБА_1І.».

З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, копію якої судом звірено з оригіналом та долучено до матеріалів справи (а.с. 251) вбачається, що власником усієї нерухомості, частина якої є предметом розгляду даної справи, є Холдігнова компанія «Єврохолдінг». Судом враховано й твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що йому не належить приміщення магазину, що знаходиться у м. Броди по вул. Золотій, 7. Також враховано пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 про реконструкцію спірного приміщення.

З наведених вище підстав суд вважає вимоги позивача безпідставними, тому в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, Холдингової компанії «Єврохолдинг» про визнання права власності на частку у нерухомому майні.

Відмовити в задоволенні позову третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у нерухомому майні.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Бродівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при проголошенні рішення в той самий строк з часу отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_11