Справа № 1005/8478/12 Головуючий у І інстанції Кабанячий Ю.В.
Провадження № 22-ц/780/1766/13 Доповідач у 2 інстанції Савченко С.І.
Категорія 19 22.03.2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 березня 2013 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Панасюка С.П., Даценко Л.М.,

при секретарі Клименко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року у справі за позовом заступника Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Дніпровського басейного управління водних ресурсів до Товариства з обмеженою відповідальністю Легран-Есетс-Менеджмент, Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, Управління Держкомзему у Бориспільському районі, ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Обслуговуючий кооператив садівницьке товариство Ластівка про визнання незаконними і скасування розпоряджень райдержадміністрації, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та скасування реєстрації державних актів, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року заступник Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що ОСОБА_3 придбала у ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент за договором купівлі-продажу від 19 червня 2008 року земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га в межах Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, на яку отримала державний акт НОМЕР_2. Розпорядженням Бориспільської райдержадміністрації від 21 квітня 2009 року затверджена технічна документація із землестрою щодо зміни цільового призначення належної ОСОБА_3 ділянки площею 2 га із ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва, на підставі якого остання отримала державний акт НОМЕР_1. В подальшому із даної земельної ділянки площею 2 га за завою ОСОБА_3 було утворено 14 нових ділянок площею 0,2300 га і 0,1191 га, на які відповідачка 1 вересня 2011 року отримала державні акти, а 19 листопада 2011 року ОСОБА_3 продала шість земельних ділянок площею 0,1191 га кожна відповідачу ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу.

Вказував, що спірна земельна ділянка в межах Вороньківської сільської ради площею 2 га, яка належала ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент, розташована у межах прибережної захисної смуги Канівського водосховища, відноситься до земель водного фонду і перебуває у користуванні Дніпровського басейного управління водних ресурсів на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_3. У звязку з чим

- 2 -

рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 3 грудня 2010 року, яке набрало законної сили, задоволено позов Бориспільського міжрайонного прокурора і серед іншого визнано недійсним договір купівлі-продажу від 31 березня 2008 року, за яким ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент придбало земельну ділянку площею 2 га у ОСОБА_4, та визнано недійсним державний акт на право власності на цю ділянку, виданий товариству 6 червня 2008 року.

Вважає, що укладені між ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 договори купівлі-продажу спірних ділянок, державні акти і розпорядження слід визнати недійсними, поскільки вони суперечать водному і земельному законодавству, бо спірна земельна ділянка згідно ст.ст.22,59 ЗК України не може перебувати у власності громадян чи юридичних осіб, незаконно вибула із власності держави і підлягає поверненню у її власність.

У звязку з наведеним просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 19 червня 2008 року між ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент і ОСОБА_3, визнати незаконними і скасувати розпорядження Бориспільської райдержадміністрації від 13 березня 2009 року і від 21 квітня 2009 року, визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені 19 листопада 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і зареєстровані в державному реєстрі правочинів за № 1811,1816,1818,1820,1822,1822, визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки: виданий 23 липня 2008 року на імя ОСОБА_3 серії НОМЕР_2; виданий 9 жовтня 2009 року на імя ОСОБА_3 серії НОМЕР_1; видані 1 вересня 2011 року на імя ОСОБА_3 серії НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_17, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, та скасувати їх державну реєстрацію.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року позов заступника прокурора задоволено в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що 19 червня 2008 року між ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 придбала у товариства земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га в межах Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області, на яку 23 липня 2008 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (а.с.66).

- 3 -

Розпорядженням Бориспільської райдержадміністрації від 21 квітня 2009 року затверджена технічна документація із землестрою щодо зміни цільового призначення належної ОСОБА_3 земельної ділянки площею 2 га із ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва, на підставі якого 23 липня 2008 року ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 (а.с.29,37,67). Із даної земельної ділянки для ведення садівництва площею 2 га за завою ОСОБА_3 було утворено 14 нових ділянок площею 0,2300 га і 0,1191 га, на які відповідачка 1 вересня 2011 року отримала 14 державних актів серії НОМЕР_15-НОМЕР_18 (а.с.95зворот,30-65,101-109,116). В подальшому відповідачка ОСОБА_3 провела відчуження належних їй шести земельних ділянок площею 0,1191 га кожна відповідачу ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу від 19 листопада 2011 року (а.с.38-39).

Також судом встановлено, що спірна земельна ділянка площею 2 га в межах Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області відносяться до земель водного фонду і перебуває у постійному користуванні Дніпровського басейного управління водних ресурсів на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 від 4 серпня 2004 року (а.с.31-34). Вказана земельна ділянка у Дніпровського басейного управління водних ресурсів у встановленому законом порядку не вилучалася, у звязку з чим рішенням Бориспільського районного суду від 3 грудня 2010 року, яке набрало законної сили, задоволено позов Бориспільського міжрайонного прокурора і в тому числі визнано неправомірним розпорядження Бориспільської райдержадміністрації від 24 січня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га в межах Вороньківської сільської ради, визнано недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт НОМЕР_19, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 31 березня 2008 року, за яким ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент придбало ділянку площею 2 га у ОСОБА_4, та визнано недійсним державний акт на право власності на цю ділянку, виданий ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент 6 червня 2008 року (а.с.68-88).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов заступника прокурора, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що спірна земельна ділянка площею 2 га в межах Вороньківської сільської ради Бориспільського району Київської області відноситься до земель водного фонду, належить державі і перебувала у користуванні Дніпровського басейного управління водних ресурсів, яке не надавало своєї згоди на вилучення та відчуження цієї ділянки, а відтак набуття права власності на дану ділянку ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент суперечить вимогам закону, що стверджується рішенням суду від 3 грудня 2010 року. Відповідно відчуження цієї ділянки ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент у власність ОСОБА_3 та наступне відчуження частини ділянки (шести ділянок) у власність ОСОБА_2 також суперечать положенням закону і порушує права держави.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновками суду, що інтереси держави щодо повернення ділянки у державну власність підлягають до захисту у визначений прокурором спосіб, а саме шляхом визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання недійсними державних актів та скасування їх державної реєстрації, поскільки суд першої інстанції у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Судом встановлено, що рішенням Бориспільського районного суду від 3 грудня 2010 року, визнано незаконною приватизацію ОСОБА_4 спірної ділянки площею 2 га та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 31 березня 2008 року, за яким ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент придбало цю ділянку у ОСОБА_4

- 4 -

Вирішуючи спір, суд не дав належної оцінки тим обставинам, що на момент подачі заступником прокурора позову до суду у 2012 році земельна ділянка площею 2 га, належна ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент, була відчужена цим товариством ще у 2008 році ОСОБА_3, яка у свою чергу провела відчуження її частини (шість ділянок по 0,1191 га) ОСОБА_2 за відплатними договорами купівлі-продажу.

Задовольняючи вимоги, та вважаючи за можливе захистити інтереси держави шляхом визнання недійсними правочинів із застосування наслідків їх недійсності, передбачених ст.216 ЦК України, суд залишив поза увагою, що держава, в інтересах якої прокурор подав позов, не є учасником оспорюваних правочинів щодо відчуження відповідачами земельних ділянок, а тому обраний прокурором спосіб захисту не відповідає вимогам закону, бо земельні ділянки не підлягають поверненню державі в порядку реституції за недійсним правочином, учасником якого держава не є.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК.

З урахуванням наведеного, а також того, що ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент ще 19 червня 2008 року провело відчуження цієї ділянки ОСОБА_3, яка у свою чергу 19 листопада 2011 року продала частину ділянки ОСОБА_5 вимоги прокурора про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження ділянки, які були вчинені після недійсного правочину (укладеного між ОСОБА_4 і ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент) не грунтуються на вимогах закону.

За змістом наведених вище розяснень Пленуму Верховного Суду України права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 7 листопада 2012 року при розгляді справи № 6-107 цс 12, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не є стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України) - якщо річ перебуває у володінні відповідача; визнання права власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ не вибула з володіння позивача, однак його право на неї не визнається відповідачем.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до

- 5 -

неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними чи неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, яке є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи позовні вимоги заступника прокурора колегія суддів вважає, що дані вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обовязку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом.

Отже відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є добросовісними набувачами спірних ділянок, придбаних за відплатними договорами, поскільки доказів зворотнього прокурором у справі не надано. За таких обставин, держава, яка вважає себе власником спірної ділянки, має право витребувати це майно від добросовісних набувачів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 лише з підстав та у випадках, передбачених ст.388 ЦК України, а не шляхом визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цієї ділянки, які були вчинені після недійсного правочину (між ОСОБА_4 і ТОВ Легран-Есетс-Менеджмент), учасником яких держава не є, і застосування двосторонньої реституції.

- 6 -

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Поскільки обраний прокурором спосіб захисту інтересів держави не відповідає вимогам закону, зокрема не відповідає положенням ст.ст.12, 216, 330, 388 ЦК України, то колегія суддів з викладених вище міркувань прийшла до висновку про наявність підстав для відмови прокурору в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2012 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог заступника Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий : ___________________

Судді : ___________________ ________________