Рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

29 жовтня 2013 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого одноособово судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового засідання Скибінській Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною, витребування майна з чужого незаконного володіння від набувача та визнання права власності у порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовом та уточненими позовними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною, витребування майна з чужого незаконного володіння від набувача та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він є батьком ОСОБА_7, померлого 30 листопада 2011 року. На підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 30 травня 1995 року ОСОБА_7 на праві приватної власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 22,2 кв.м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) № 62717 від 30 травня 1995 року та зареєстроване у реєстрову книгу за № 11-5564.

01 березня 2012 року позивач звернувся до Другої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_1. Після смерті ОСОБА_7 він є єдиним спадкоємцем майна за законом, заповіту останнім не було складено. Після спливу шестимісячного строку отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не зміг через те, що не зміг надати до нотаріальної контори правовстановлюючі документи на квартиру. Всі необхідні документи залучені слідчим як речові докази до матеріалів кримінальної справи, у якій 30 квітня 2013 року винесений обвинувальний вирок. На період досудового розслідування та судового розгляду слідчим на квартиру накладений арешт.

За вироком Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2013 р. по справі №1-1053/11 ОСОБА_8, що проживала разом з ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, викрала з квартири документи, а саме: паспорт ОСОБА_7, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, технічний паспорт на зазначену квартиру, свідоцтво про право власності на неї та розпорядження органу приватизації, після чого передала їх співучасникам, які переклеїли у цивільному паспорті ОСОБА_7 його фотокартку на фотокартку ОСОБА_2, виготовили довідку про склад сімї та реєстрацію у квартирі, підробивши підписи бухгалтера, паспортистки та начальника дільниці № 5 КП «ЖСК «Портофранківський» та відбиток штампу цієї дільниці. Використавши підроблені документи, засуджені отримали у КП «ОМБТІ та РОН» технічний паспорт та довідку-характеристику на квартиру, оформивши замовлення від імені ОСОБА_7. ОСОБА_2, продовжуючи реалізовувати спільний злочинний умисел, домовився зі своїм знайомим ОСОБА_3 про оформлення договору купівлі-продажу та придбання квартири з метою наживи від подальшого продажу, на що останній погодився.

10 грудня 2010 року ОСОБА_2, діючи за підробленими документами ОСОБА_7, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Цей договір був укладений у присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та нею посвідчений. На підставі цього договору 15 грудня 2010 року КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_3 на квартиру було зареєстроване право власності в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером 32273928, номер запису 483 в книзі 741 пр - 39.

У подальшому ОСОБА_2 через своїх знайомих працівників агентства нерухомості «Александр-Н» підшукав покупця ОСОБА_4, з якою 28 грудня 2010 року ОСОБА_3 у присутності ОСОБА_2, який організував продаж, уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6. Згідно цього договору 19 січня 2011 року КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_4 на квартиру було зареєстроване право власності в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером 32273928, номер запису 483 в книзі 741 пр - 39.

30 грудня 2010 року ОСОБА_2, ОСОБА_10 та ОСОБА_4 прийшли до придбаної нею квартири, де остання встановила новий замок. Після цих подій ОСОБА_2 знову замінив фотокартку у паспорті ОСОБА_7, вклеївши замість своєї його фотокартку. 05 січня 2011 року ОСОБА_2, знаходячись у приміщенні дільниці № 5 КП «ЖКС «Портофранківський», на офіційному бланку власноруч написав заяву про зняття з реєстрації ОСОБА_7, вказавши видуману адресу: АДРЕСА_2, а ОСОБА_7 в свою чергу власноруч підписав заяву під його примусом, та 10 січня 2011 року особисто забрав паспорт останнього з відміткою про зняття з реєстрації. Увесь час засуджені за вироком намагалися ретельно приховувати від ОСОБА_7 усі обставини, повязані з незаконним заволодінням квартири. За усі ці незаконні дії ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 засуджено вироком Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2013 року, який вступив у законну силу 16 травня 2013 року. Згідно вироку суду угода між нібито ОСОБА_7 та ОСОБА_3 була укладена злочинним шляхом, оскільки сам ОСОБА_7 не знав про неї, а вона укладалася з використанням підроблених документів, а також за його відсутністю та без його відома.

Позивач зазначає, що внаслідок злочинів його право на спадкування було порушене, а власник майна, тобто його померлий син, не встиг скористуватися цим правом, бо помер до розгляду кримінальної справи по суті. Тому позивач як єдиний спадкоємець звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого володіння для відновлення становища, що існувало до моменту вчинення злочинних дій.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення та пояснив, що вважає себе непричетним до злочинних дій, за яких були укладені договори купівлі-продажу, та вважає, що є неналежним відповідачем.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, заперечував проти їх задоволення та пояснив, що своїми діями не спричинив позивачу та його померлому синові шкоди, не мав на це наміру, бо не знав, що квартира відчужується за підробленими документами. Також він підтвердив, що на прохання його знайомого ОСОБА_2 він укладав договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, повністю підтримавши позицію свого довірителя, вважав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Також він вважає, що у разі задоволення позовних вимог будуть порушені вимоги Конституції України, зокрема статей 8 та 41, яка гарантує непорушність права приватної власності.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, заперечувала проти їх задоволення, пояснивши, що вона визнана за вироком суду добросовісним набувачем майна, а саме квартири АДРЕСА_1, а також вважає, що позивач не може звертатися з зазначеним позовом, бо він як потерпілий відмовився від подання позовної заяви під час попереднього засідання у кримінальній справі, тим самим відмовившись від квартири.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, повністю підтримавши позицію свого довірителя, вважала їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не є суб'єктом звернення з віндикаційним позовом, оскільки не надав суду доказів щодо підтвердження його права власності на квартиру, та вважає, що ОСОБА_4 набула права власності на підставах, що не заборонені законом, а саме з правочину.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, нотаріус ОСОБА_5 до суду не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання третя особа була повідомлена належним чином. Раніше, 02 липня 20013 року нею через канцелярію суду надавалися письмові пояснення щодо обставин підписання договору купівлі-продажу, посвідченого нею, де вона просила розглядати справу за її відсутності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, нотаріус ОСОБА_6 до суду не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Раніше, 09 липня 20013 року від неї до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, де вона висловила, що вирішення спору залишає на розсуд суду.

Вислухавши пояснення сторін, оголосивши та дослідивши матеріали справи, зясувавши всі суттєві обставини, судом встановлене наступне.

Дійсно, позивач є батьком ОСОБА_7, померлого 30 листопада 2011 року. На підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 30 травня 1995 року ОСОБА_7 на праві приватної власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 22,2 кв.м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) № 62717 від 30 травня 1995 року та зареєстроване у реєстрову книгу за № 11-5564.

01 березня 2012 року позивач звернувся до Другої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом у вигляді квартири АДРЕСА_1, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7. Відповідно до листа зазначеної нотаріальної контори №315/02-14 від 29 травня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено, що заяви про прийняття спадщини від інших спадкоємців не надходили, повідомлено, що видача свідоцтва про право на спадщину проводиться після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, за відсутності у спадкоємця необхідних оригіналів документів розяснене право звернення до суду.

Позивач не може надати правовстановлюючі документи, оскільки вони залучені слідчим як речові докази до матеріалів кримінальної справи. 30 квітня 2013 року Київським районним судом м. Одеси винесений вирок, яким засуджено ОСОБА_9 за скоєння злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 357, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358 КК України, ОСОБА_10, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України, ОСОБА_2, ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, ОСОБА_11, ч. 2 ст. 162 КК України, ОСОБА_12, ч. 2 ст. 162 КК України, та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 190 КК України. Вирок вступив у законну силу 16 травня 2013 року.

Згідно вироку ОСОБА_8, що проживала разом з ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, викрала з квартири документи, а саме: паспорт ОСОБА_7, довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, технічний паспорт на зазначену квартиру, свідоцтво про право власності на неї та розпорядження органу приватизації, після чого передала їх співучасникам, які переклеїли у цивільному паспорті ОСОБА_7 його фотокартку на фотокартку ОСОБА_2, виготовили довідку про склад сімї та реєстрацію у квартирі, підробивши підписи бухгалтера, паспортистки та начальника дільниці № 5 КП «ЖКС «Портофранківський» та відбиток штампу цієї дільниці. Використавши підроблені документи, засуджені отримали у КП «ОМБТІ та РОН» технічний паспорт та довідку-характеристику на квартиру, оформивши замовлення від імені ОСОБА_7.

ОСОБА_2, продовжуючи реалізовувати спільний злочинний умисел, домовився зі своїм знайомим ОСОБА_3 про оформлення договору купівлі-продажу квартири з метою наживи від подальшого продажу, на що останній погодився. 10 грудня 2010 року ОСОБА_2, діючи за підробленими документами ОСОБА_7, уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Цей договір був укладений у присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та нею посвідчений. На підставі цього договору 15 грудня 2010 року КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_3 на квартиру було зареєстроване право власності в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером 32273928, номер запису 483 в книзі 741 пр 39.

ОСОБА_2 через своїх знайомих працівників агентства нерухомості «Александр-Н» підшукав покупця ОСОБА_4, з якою 28 грудня 2010 року ОСОБА_3 у присутності ОСОБА_2, який організував продаж, уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6. Згідно цього договору 19 січня 2011 року КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_4 на квартиру було зареєстроване право власності в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером 32273928, номер запису 483 в книзі 741 пр - 39.

Після оформлення зазначених вище документів ОСОБА_2 знову замінив фотокартку у паспорті ОСОБА_7, вклеївши замість своєї його фотокартку. 05 січня 2011 року ОСОБА_2, знаходячись у приміщенні дільниці № 5 КП «ЖКС «Портофранківський», на офіційному бланку власноруч написав заяву про зняття з реєстрації ОСОБА_7, вказавши видуману адресу: АДРЕСА_2, а ОСОБА_7 в свою чергу власноруч підписав заяву під його примусом, та 10 січня 2011 року особисто забрав паспорт останнього з відміткою про зняття з реєстрації. Увесь час засуджені за вироком намагалися ретельно приховувати від ОСОБА_7 усі обставини, повязані з незаконним заволодінням квартири.

Отже, згідно вироку суду угода між ОСОБА_2, який виступив за ОСОБА_7, та ОСОБА_3 була укладена злочинним шляхом, оскільки сам ОСОБА_7 не знав про неї, а вона укладалася з використанням підроблених документів, а також за його відсутністю та без його відома.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Попри заперечення ОСОБА_2 своєї причетності до участі у підписанні договору, суд при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці події та чи вчинені вони цією особою, не досліджує вирок, що набрав законної сили, у відповідності з ч. 4 ст. 61 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; та частиною 2 цієї ж статті передбачає, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення тощо.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; та згідно ч. 3 цієї ж статті ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно а. 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Із ч. 1 ст. 316 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 387 ЦК України наголошує, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, право власності не втрачається з втратою речі, воно слідує за річчю, тому, довівши право власності на спірну річ, власник має право вимагати повернення речі в натурі.

Незаконним володінням слід вважати усіляке володіння річчю, якщо воно не має правової підстави, у тому числі викраденою річчю.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом; та ч. 3 ст. 388 цієї ж статті, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Тож, якщо майно було викрадене у власника, або вибуло іншим шляхом проти його волі, то воно підлягає поверненню його власнику, хоч і добросовісний набувач придбав цю річ відплатно.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У відповідності зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З огляду на викладене суд вважає правомірним звернення позивача з віндикаційним позовом, оскільки він як спадкоємець, права якого були порушені внаслідок злочинних дій, звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого володіння для відновлення становища, що існувало до моменту вчинення злочинних дій, оскільки його син, який був власником майна, не встиг скористуватися цим правом, бо помер до розгляду кримінальної справи по суті.

Враховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, докази достатніми та приходить до висновку про необхідність їх задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 215, 216, 230, 316, 321, 387, 388, 1216-1218, 1268, 1297 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 10, 57, 60, 61, 208, 209, 212-215 ЦПК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4; треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною, витребування майна з чужого незаконного володіння від набувача та визнання права власності у порядку спадкування за законом задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 10 грудня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчений нотаріусом ОСОБА_5

Витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від останнього набувача ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3, у порядку спадкування за законом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя