АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц-774/1100/13 Головуючий у першій інстанції: Скрипник К.О.
Категорія: 5 Суддя-доповідач: Красвітна Т.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів: Макарова М.О., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення, зняття з реєстрації, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2009 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що він є власником домоволодіння АДРЕСА_1, де постійно мешкає. Разом з ним, у вказаному домоволодінні зареєстровані його донька ОСОБА_6 та без реєстрації мешкає колишня дружина ОСОБА_5, шлюб з якою розірвано згідно рішення суду від 23.09.2010 року. ОСОБА_5 має власне житло - квартиру на АДРЕСА_2. Позивач зазначає, що на його неодноразові прохання виселитися з будинку ОСОБА_5 відмовляється і перешкоджає йому у вільному волевиявленню по користуванню та розпорядженню приватною власністю; на цій підставі у них постійно виникають конфлікти. Його, позивача, син ОСОБА_3, так само як і ОСОБА_6, зареєстрований в спірному домоволодінні з 1996 року без його дозволу, про що він дізнався тільки в жовтні 2012 року, оскільки весь цей час домова книга знаходилась у відповідачів. Проте, ОСОБА_3 не проживає за місцем прописки, а з 1996 року проживає в квартирі, яка належить ОСОБА_5, тому позивач вважає, що відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України ОСОБА_3 втратив право користування житлом, як член сім'ї власника житла, який відсутній без поважних причин понад один рік. Таким чином, зважаючи на створення відповідачами перешкод у користування нерухомим майном, позивач, на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, просив суд усунути йому перешкоди в користуванні і розпорядженні належним йому на праві приватної власності домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 з вказаного домоволодіння, усунути перешкоди в користуванні власним домоволодінням шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_6 без надання іншого приміщення та її малолітньої доньки ОСОБА_7, визнати таким, що втратив право користування житлом в домоволодінні АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та зняти його з реєстрації.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року позовні вимоги задоволені частково, визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, а саме, домоволодінням АДРЕСА_1, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку; в задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалення у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до положення ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині задоволення позову з ухваленням у скасованій частині нового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивач ОСОБА_4 і відповідачка ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 1978 року; від шлюбу вказані особи мають повнолітніх сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2; дані обставини стверджується представленими письмовими доказами та визнані сторонами (а.с. 94).

Під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.08.2000 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, набув у приватну власність домоволодіння АДРЕСА_1, що складається з житлового будинку літ. А-1, Д - душ, Е - вбиральня, № 1-5, І - огорожа (а.с. 5, 6, 21). Крім цього, на території вказаного домоволодіння знаходяться самовільно збудовані приміщення, зокрема, житлова прибудова А1-1 - літня кухня (а.с. 21).

Судом встановлено, що відповідачі проживали у будинку АДРЕСА_1 у якості членів сім"ї позивача та були зареєстровані у вказаному жилому приміщенні, що стверджується витягом з домової книги, копіями паспортів вказаних осіб та визнано сторонами в судовому засіданні (а.с. 63, 74, 87).

В подальшому стосунки між подружжям погіршились, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2010 року шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.94).

Судом встановлено, що на час ухвалення оскаржуваного рішення відповідачка ОСОБА_5 добровільно покинула спірне домоволодіння та в ньому не проживає, що визнано сторонами. ОСОБА_5 зареєстрована проживаючою в квартирі АДРЕСА_2, що належить їй на праві власності; дані обставини стверджуються копію свідоцтва про право власності, копією паспорта вказаної особи (а.с.48, 73).

Згідно витягу з домової книги та копій паспортів, на час ухвалення оскаржуваного рішення по АДРЕСА_1 зареєстровані проживаючими позивач ОСОБА_4, син позивача ОСОБА_3, дочка позивача ОСОБА_6 з малолітньою дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 63, 49, 74, 87).

На весні 2012 року позивачем було змінено замок на вхідних дверях у житловому будинку АДРЕСА_1, ключі від нового замка відповідачам надані не були, що визнано позивачем в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що з весни 2012 року ОСОБА_6 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_7 проживають на території домоволодіння АДРЕСА_1 в самовільно збудованому приміщенні літ. А1-1 - літній кухні (а.с.27, 40, 49, 63).

Разом з тим, місцевим судом безпідставно залишено поза увагою факт користування відповідачем ОСОБА_3 приміщенням літньої кухні (літ. А1-1) на території домоволодіння АДРЕСА_1, у якому до цього часу перебувають належні ОСОБА_3 на праві власності телевізор, шафа, диван, що визнано відповідачкою ОСОБА_6 та не заперечується позивачем, який в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції пояснив, що не має доступу до приміщення літньої кухні.

Судом встановлено, що на подвір"ї домоволодіння АДРЕСА_1 до цього часу постійно знаходиться автомобіль "Москвич-412", власником якого є відповідач ОСОБА_3, що визнано позивачем.

Крім того, місцевий суд не надав належної оцінки показам свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10, які, зокрема, свідчили про те, що є сусідами, зрідка бачать відповідача ОСОБА_3 на території домоволодіння АДРЕСА_1, даний відповідач періодично виїжджає з подвір'я вказаного домоволодіння на своєму автомобілі.

Судом апеляційної інстанції встановлено факт наявності неприязних стосунків, конфлікту між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, що визнано позивачем і відповідачами в судовому засіданні в апеляційному суді.

Отже, районний суд не надав належної оцінки викладеним вище встановленим фактам, які свідчать, що відповідач ОСОБА_3 позбавлений можливості постійного проживання у спірному житлі через наявність неприязних стосунків з батьком, який створює перешкоди у користуванні жилим будинком, що полягають, зокрема, у зміні замка на вхідних дверях. Відповідач ОСОБА_3 до цього часу не втратив інтерес до спірного житла, користується літньою кухнею (літ. А1-1), крім того, у домоволодінні АДРЕСА_1 зберігаються речі, що належать йому на праві власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України передбачено, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частин І, 3 ст.156 ЖК України, члени сім"ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку та припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В силу частини 2 ст. 156 ЖК України, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника житла не потрібно.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, а саме домоволодінням АДРЕСА_1, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку, місцевий суд не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, не з"ясував належним чином склад правовідносин, які існують між сторонами, що спричинило постановлення у вказаній частині незаконного рішення.

Надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_3 постійно не проживає у спірному житловому будинку через наявність викладених вище поважних причин, тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням відсутні, а оскаржуване рішення в частині задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням у скасованій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, місцевий суд не взяв до уваги наявність у відповідача ОСОБА_3 малолітньої дочки ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка, у відповідності до ч. 2 ст. 156 ЖК України, може бути вселена до батька без згоди власника житла (а.с. 76).

Колегія наголошує, що за змістом апеляційної скарги рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржене, тому суд апеляційної інстанції розглядає дану справу у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст. 303 ЦПК України.

Колегія звертає увагу, що, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 303, 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду в оскаржуваній частині не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню в частині задоволення позову з ухваленням у скасованій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2012 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, а саме домоволодінням АДРЕСА_1, що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку - скасувати та у скасованій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, а саме домоволодінням АДРЕСА_1, зняття з реєстрації ОСОБА_3 - відмовити у повному обсязі.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді