Провадження № 2/742/32/13
Єдиний унікальний № 2517/9020/12
Рішення

іменем України

09 січня 2013 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі: головуючого-судді: Зарічної Л.А.,

при секретарі Мандрика К.С.,

за участю представників сторін: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуках цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації із співвласника нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 із 1987 року проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, власником якого була його теща ОСОБА_6, яка померла 23 липня 2008 року. Після її смерті спадкоємцями вказано будинку за заповітом стали її діти ОСОБА_7 на 1/4 частину та його дружина - ОСОБА_5 на 3/4 частини будинку з господарськими будівлями.

Вказаний будинок був розділений в натурі між співвласниками на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду та ОСОБА_4 було виділено частину, що складає 26/100, а ОСОБА_5 74/100 частин від будинку.

Посилаючись на ті обставини, що протягом 1999 року позивач за власні кошти, своєю працею та за рахунок свого вільного часу добудував до будинку аркер і сини, а також збудував 2 сараї, у 2000 році провів ряд поліпшень, а відповідачка ніякої участі у цьому не приймала і життям та умовами проживання власника будинку не цікавилася, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення на його користь із ОСОБА_4 грошової компенсації в розмірі 20000 грн. в рахунок виконаних ним поліпшень у будинку.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на ті обставини, що позивач у девяностих роках працював у Якутії та мав достойні заробітки, які дозволили йому здійснити вказані будівництва та ремонтні роботи. Крім того позивач вважає, що при винесенні рішення суду про розділ майна судом неправомірно було виділено відповідачці сарай, який він збудував, а тому вважає, що визначена ним грошова компенсації відповідатиме тим затратам, які ним були понесені у 1999 році та 2000 році.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав виділення їй відповідної частини будинку в якій не було жодних поліпшень, про які вказує позивач , а також звернула увагу суду на ті обставини, що коли зайшла до виділеної частини будинку, то позивач виніс з неї все, зняв навіть батареї опалення та викрутив електричну лампочку. А тому на даний час позивачка через свій вік та непридатність виділеної частини будинку для проживання, вимушена винаймати інше житло.

Крім того відповідачка заперечила надавання свої згоди на проведень будь-яких будівельних чи ремонтних робіт у вказаному будинку як до смерті матері, так і тоді, коли стала власником відповідної частини в порядку спадкування та просила суд застосувати строк позовної давності, зважаючи на ті обставини, що вказані будівельні роботи були здійснені понад 12 років тому.

ОСОБА_5 в судовому засіданні просила задовольнити вимоги позивача, вказуючи на ті обставини, що дійсно вказані ним будівельні та ремонтні роботи були здійснені за власні кошти та його працею.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 підтвердили ті обставини, що дійсно позивач проживав і на даний час проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 та в кінці 1999 року самостійно здійснив ряд будівельних робіт. Чи отримував він згоду від власника будинку для їх виконання їм не відомо.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши наявні докази по справі суд приходить до висновку про необхідність відмовлення у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з наступних підстав:

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні було достовірно встановлено, що власником будинку 88 по вулиці Половій в м.Прилуках відповідно до свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 червня 1988 року була ОСОБА_6, яка померла 23 липня 2008 року.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом, такі видані ОСОБА_5 на спадкове майно, а саме 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою м.Прилуки, вул.Польова, буд.88, а ОСОБА_4 на 1/4 частину , що також підтверджується і витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.4, 45,52)

Наявна в матеріалах справи копія домової книги на будинок 88 по вулиці Польовій в м.Прилуках підтверджує ті обставини, що ОСОБА_3 значиться зареєстрований за даною адресою з 09 січня 1988 року.

Матеріали інвентаризаційної справи підтверджують ті обставини що , сіни та сарай, про які вказує позивач, дійсно були збудовані ще у 1999 році самочинно, про що стверджує відповідний запис від 27.10.1999 року. Однак , саме ОСОБА_12 , а потім ОСОБА_6 зверталися до Виконкому Прилуцької міської ради за дозволам на будівництво сараю, житлової прибудови та сіней, та саме їм були видані такі дозволи на підставі рішення №191 від 19.08.1988 року та №281 від 30.05.2000 року. Проте, лише на підставі рішення виконавчого комітету від 25.05.2010 року №240 , вже після смерті власника було погоджено прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів : прибудови а``-1 площею 4,2 кв. м. , а також сараїв б`-1 площею 24,6 кв.м. та б``-1 площею 6,6 кв.м. по вулиці Польовій 88 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 А рішенням від 08.06.2010 року після будівництва прибудови та проведених внутрішніх перепланувань за дозволами затверджено загальну площу житлового будинку - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі 79,1 кв.м. та житлову- в розмірі 51,5 кв.м. Вказані рішення до даного часу є чинними та ніким не скасованими.

Відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду від 18 жовтня 2010 року та Апеляційного суду Чернігівської області від 14 грудня 2010 року проведено розподіл вказаного будинку з господарськими будівлями та кожному із співвласників виділено конкретні житлові та нежитлові приміщення та господарські будівлі, відповідно до належних їм часток у спадковому майні.

Як вбачається із ст.1158-1160 ЦК України, якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення.

Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір. Якщо особа, яка розпочала дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, не має можливості повідомити про свої дії цю особу, вона зобов'язана вжити усіх залежних від неї заходів щодо попередження, усунення або зменшення невигідних майнових наслідків для іншої особи. Особа, яка вчиняє дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана взяти на себе всі обов'язки, пов'язані із вчиненням цих дій, зокрема обов'язки щодо вчинених правочинів.

Особа, яка вчинила дії в інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана негайно після закінчення цих дій надати особі, в майнових інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано.

Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, має право вимагати від цієї особи відшкодування фактично зроблених витрат, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були вчинені дії. Якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, вона не має права вимагати відшкодування зроблених витрат.

Як вбачається із пояснень сторін, свідків та досліджених матеріалів інвентаризаційної справи, вказані позивачем будівлі та ремонтні роботи були проведені у 1999 році та у 2000 році, і ніякої небезпеки настання невигідних майнових наслідків саме для відповідачки не передбачалося.

Як пояснив позивач і це також підтвердила відповідачка, ніяких дозволів чи згоди на проведення таких робіт він у відповідачки не отримував, хоча протягом 12 років з моменту вже закінчення таких робіт, та протягом 3 років з моменту прийняття нею спадщини, бачився з нею і про їх проведення не повідомляв, і до дійсного власника вказаного будинку на той час ОСОБА_6 на час проведення таких робіт з приводу відшкодування понесених витрат також не звертався.

В судовому засіданні було достовірно встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є спадкоємцями за заповітом після смерті ОСОБА_6, а відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Проводячи відповідні роботи у будинку позивач достовірно знав проте, що він не є його власником, як і знав про існування заповіту, але на свій страх і ризик вкладав у нього відповідні кошти, а тому відповідно до вимог ЦК України мав відповідне право лише протягом 3 років з дня проведення таких робіт звернутися з вимогою про захист свого порушеного права.

В той же час, в судовому засіданні сторона відповідача зробила заяву про застосування позовної давності , що відповідно до вимог ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, оскільки сторона позивача не ставить питання про продовження таких строків та не наводить поважних причин їх пропуску, оскільки як було встановлено в судовому засіданні позивач дізнався про існування заповіту відразу після смерті власника будинку -23.07.2008 року, а відповідачка закріпила своє право на належне їй спадкове майно шляхом звернення до нотаріальної контори із письмовою заявою, про що свідчить виданий 22.12 2008 року витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі. Проте, у визначений ЦК України трьохрічний строк ОСОБА_3 не звернувся за захистом свого порушеного права.

Позивач у своїй позовній заяві посилається на норми ст. 376 ЦК України, вказуючи на ті обставини, що збудувавши самочинно ряд будівель, він має право на відшкодування витрат на будівництво, оскільки право власності на вказане нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене, з чим не може погодитися суд оскільки такі твердження спростовуються як показами самих сторін , так і іншими доказами по справі. Вказані твердження суперечать вимогам ст.1160 ЦК України, які за встановлених в судовому засіданні обставин - відсутності згоди та повідомлення про проведення таких робіт в тому числі і самочинних, позбавляють його права вимагати відшкодування зроблених витрат. Крім того, земельна ділянка по вулиці Польовій 88 в м.Прилуках до даного часу є неприватизованою, належить територіальній громаді, а рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 18 жовтня 2010 року лише було встановлено порядок користування такою між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Що стосується обєктів будівництва, про які вказує позивач, то згідно того ж рішення встановлено, що такі збудовано саме ОСОБА_5, а відповідно до вимог ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. .

Наявна в матеріалах справи копія трудової книжки позивача підтверджує факт роботи ОСОБА_3 у період, про який іде мова у позовній заяві, а довідка про нараховану та виплачену заробітну плату з ВАТ «Прилуцька панчішна фабрика ім..8 Березня»підтверджує отримання такої за період із 1993 по 2000 роки.

Однак, ставляючи вимогу про стягнення грошової компенсації, позивач не надає доказів фактично зроблених витрат. Надані ж квитанції про придбання будівельних матеріалів (фарби, піску, труб, цементу, ванни, унітазу та батарей) виписані за місцем роботи позивача ВАТ «Прилуцька панчішна фабрика ім..8 Березня»підтверджує їх придбання у 1993 та 1994 році, тобто в той період , який не входить до вимог позовної заяви. Проведення ж відповідної експертизи не буде належним та допустимим доказом при визначенні дійсного розміру тих затрат, які були понесені позивачем при проведенні таких робіт.

Суд не може погодитися із твердженням позивача про застосування норм ст.1212 ЦК України про безпідставність набуття відповідачкою відповідної частини майна, оскільки таке набуто нею на підставі заповіту, якій ніким не оспорювався, а реальний розподіл проведено на підставі рішень місцевого та апеляційного судів, які після розгляду Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ залишені без змін (а.с.15-17, 50-51). Вказані обставини також зазначалися ОСОБА_5 під час проведення такого розділу і судом були враховані та дана їм належна оцінка під час розподілу.

Зважаючи на досліджені в сукупності докази суд вважає, що позивач не довів своє право на відшкодування зроблених ним витрат у будинку 88 по вулиці Польовій в м.Прилуках, а відтак його позовні вимоги не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 256,267,1158-1160 ЦК України , ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації із співвласника нерухомого майна відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання протягом 10 днів апеляційної скарги до Апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд.

Суддя: