АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц-774/5806/13 Головуючий у першій інстанції: Скрипник К.О.
Категорія: 5 Суддя-доповідач: Красвітна Т.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів: Макарова М.О., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської ради, Комунального житлово-експлуатаційного підприємства "Центральний", треті особи - ОСОБА_4, Виконавчий комітет Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, Комунальне підприємство "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації", про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що з березня 1994 року він разом зі своєю матір'ю ОСОБА_5 проживає у квартирі АДРЕСА_1. У липні 2006 року ОСОБА_6 помер. Мати позивача влаштувала своє особисте життя і виїхала з квартири, а позивач дотепер безпервно та відкрито користується цим житловим приміщенням. Разом з позивачем у спірній квартирі мешкає його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_7, 2010 року народження. Крім того, позивач доглядає за квартирою, здійснює в ній ремонт, сплачує комунальні послуги. Позивач просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2013 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що квартира АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_6, згідно службового посвідчення № 28 від 26.06.1991 року та постанови № 256 від 11.11.2002 року про переведення квартири зі службової в ордерну. Квартира не приватизована.

У вказаному житловому приміщенні був зареєстрований у якості проживаючого ОСОБА_6 з 26.11.1991 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 72, 67).

Згідно пояснень позивача та свідків ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, з березня 1994 року ОСОБА_3 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_5 поселились у квартиру АДРЕСА_1 і стали постійно проживати без реєстрації; згодом у вказане житлове приміщення вселилася дружина позивача; сім"я позивача до цього часу проживає у вказаній квартирі.

Згідно інформації з Другою дніпропетровської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, із заявою про прийняття спадщини або відмову від спадщини ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 95 - 96).

Відповідно до частин 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Виходячи з викладеного, надавши детальної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність тверджень позивача щодо добросовісного заволодіння ним квартирою АДРЕСА_1 і відкритого, безперервного володіння вказаним нерухомим майном протягом десяти років, тому суд ухвалив законне і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Колегія звертає увагу, що квартира АДРЕСА_1 приватизована не була, до смерті ОСОБА_6 у липні 2006 року перебувала у користуванні даної особи на підставі договору найму; до смерті ОСОБА_6 постійно мешкав у вказаному житловому приміщенні, що визнано сторонами. Отже, твердження позивача про добросовісне заволодіння ним спірною квартирою ще до смерті ОСОБА_6 є надуманим та суперечить встановленим обставинам справи.

Твердження апелянта про відкрите володіння квартирою АДРЕСА_1 спростовується, зокрема, фактом відсутності реєстрації проживання позивача у вказаному житловому приміщенні а також представленими суду квитанціями щодо оплати комунальних послуг, квартплати за 2007 - 2013 роки, згідно яких платником є померлий квартиронаймач ОСОБА_6, а не позивач (а.с. 122 - 127).

Надані суду квитанції щодо оплати кабельного телебачення та обслуговування домофону за 2006 рік і 2011 рік, які містять посилання на прізвище та ініціали позивача, не доводять факту відкритого, безперервного володіння спірним нерухомим майном протягом десяти років (а.с. 122, 125, 126).

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування районним судом вимог ст. 88 ЦПК, розглянувши дану справу у межах доводів апеляційної скарги, згідно ст. 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами закону, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді