(2/199/1025/13)
РІШЕННЯ

іменем України

"11" березня 2013 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

при секретареві - Пантелєєвій Я.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську у порядку заочного розгляду справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де третя особа Державна Міграційна Служба України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобовязання зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

2 Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 26 вересня 2007 р. із відповідачем взяла шлюб, 02.08.2000 р. народила сина - ОСОБА_3, а 06.09.2001 р. доньку - ОСОБА_4; з 2000 року відповідач проживав та з 2007 року був зареєстрований в квартирі, яка належить позивачу на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 31.10.2012 р. шлюб був припинений внаслідок його розірвання (рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2012 р.). Як зазначається позивачем при зверненні до суду, на момент подання цієї позовної заяви відповідач не проживає у вказаній квартирі більше одного року, у тому числі на протязі 9 місяців (з березня 2012 року) не зявляється за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Воронцова 6.77 кв. 243, що підтверджується актом. Разом з тим, відповідач не бере участі у процесі утримання та виховання двох неповнолітніх дітей, не утримує квартиру не сплачує заборгованість по комунальним послугам.

3 Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Воронцова 6.77 кв. 243, та про зняття відповідача з реєстрації місця проживання в Амур-Нижньодніпровському Територіальному підрозділі Головного управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області.

4 У судовому засіданні позивач повністю підтримала вимоги позову, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила суд повністю задовольнити поданий позов.

5 Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи, не зявився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, та у звязку з чим суд за ухвалою у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішував справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.

Заслухав пояснення позивача, який повністю підтримав вимоги позову, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, пояснення свідків та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору (ст. 160 ЖК).

За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом, відповідач відсутній понад встановлені ЦК України строки у жилому приміщенні, хоча його місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку за наступною адресою: АДРЕСА_2, через що позивач несе витрати, повязані із обслуговуванням будинку, плата за які визначені в залежності від кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні.

Згідно з поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 родина позивача вже більше року без ОСОБА_2, його місце перебування невідомо, у родині були сварки.

Згідно з реєстраційним посвідченням позивач є власником зазначеної вище квартири; право приватної власності на нерухоме майно виникло на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2000 р., укладеного між ОСОБА_7 9післяшлюбне прізвище ОСОБА_2) та ОСОБА_8, який був посвідчений нотаріально. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинений внаслідок його розірвання (рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2012 р.).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем).

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених правових норм член сім'ї наймача (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад один рік у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України. Отже, на переконання суду, доводи позивачів є слушними: судом було встановлено на підставі наявних у справі доказів факт відсутності відповідача у житловому приміщенні понад встановлені ЦК строки, відповідач не скористався правом надання заперечень проти позову, через що для суду вбачаються підстави для ухвалення рішення про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №243 у будинку №77 по проспекту Воронцова у м. Дніпропетровську.

На виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та задля запобігання продовження порушення прав позивача, на переконання суду, є правомірним застосування судом такого засобу захисту порушеного права, як визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Тому, частково задовольняючи позов та відмовляючи в задоволенні його вимоги про зобовязання зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2, суд виходить з того, що остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та задля запобігання продовження порушення прав позивача, на переконання суду, є правомірним застосування судом засобу захисту порушеного права, уваленого судом в цій справі.

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 212, 214-215, 224, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №243 у будинку №77 по проспекту Воронцова у м. Дніпропетровську.

В задоволенні вимоги позову про зобовязання зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 53,65 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України: рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя