АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6163/13 Головуючий 1 інст. Блага І.С.
Справа № 646/184/13-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 жовтня 2013 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

14.01.2013р. ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом і просила стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 19982,50грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що у березні 2006 року у себе вдома вона на прохання ОСОБА_3 дала їй в борг 5000 доларів США для розвитку бізнесу. На той момент розписку не вимагала, оскільки ОСОБА_3 створила враження добропорядної людини і вона була впевнена, що відповідач поверне їй гроші. У березні 2008 року вона звернулась до ОСОБА_3 з вимогою повернути борг і 22.03.2008р. ОСОБА_3 дійсно повернула частину боргу у сумі еквівалентній 2500 доларів США. Сторони домовились, що відповідач поверне решту суми за першою вимогою позивача. 22.03.2008 року ОСОБА_3 власноруч написала розписку про отриману позику і залишок боргу у 2500 доларів США. Влітку 2010 року позивач звернулась з вимогою про повернення решти коштів, ОСОБА_3 запевнила, що поверне кошти в червні 2011 року, але зобовязання не виконала, пояснивши, що коштів у неї немає, просила ще почекати. Направлена 27.11.2011 року на адресу боржника письмова вимога про повернення боргу останньою залишена без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову заперечувала, вказуючи, що усі отримані від ОСОБА_5 за договором позики гроші їй повернула і підтвердженням цього вважає ту ж саму розписку, на яку посилається позивач. Просила застосувати строки позовної давності і відмовити у позові.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.07.2013 року позовну заяву ОСОБА_5 задоволено. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5: суму боргу за договором позики у розмірі 19982 грн. 50 коп., що є еквівалентом 2500 доларів США станом на 27.11.2012р.; а також стягнути судові витрати, а саме: суму судового збору у розмірі 229 грн. 40 коп., суму витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн., поштові витрати у розмірі 06 грн. 80 коп., а всього 736 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просить скасувати вказане рішення, і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що відповідач дійсно брала у позивача суму 5 000 доларів США, але до моменту написання розписки повернула половину суми боргу еквівалентну 2500 доларів США, а решту 2500 доларів США повернула в день написання розписки. Апелянт стверджує, що відповідач систематично передавала ОСОБА_5 частками гроші, сума яких складає 2500 доларів США, про що робила відповідні замітки у своїх записних книжках. Також вважає, що позивач не надала суду доказів на підтвердження факту надання їй юридичних послуг на суму 500 грн.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно з положеннями ч.1, ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судом встановлено, сторонами та особами, які брали участь у справі, не заперечується, що дійсно ОСОБА_5 надавала ОСОБА_3 в борг грошові кошти на загальну суму 5000 доларів. Факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_5 вказаної суми підтверджено розпискою від 22.03.2008 року, яку ОСОБА_3 власноручно написала на прохання ОСОБА_5

Не оспорюючи факт отримання від ОСОБА_5 в борг 5000 доларів США та факт власноручного виготовлення і передачі позикодавцю розписки від 22.03.2008р., відповідач в суді першої інстанції і в апеляційному суді стверджує, що в дійсності, видаючи 22.03.2008 року позикодавцю ОСОБА_5 розписку про повернення в цей день 2500 доларів США з загальної суми боргу 5000 доларів США та про залишок боргу в 2500 доларів США на 22.03.2008 року, вона мала на увазі ту обставину, що 2500 доларів США вона повернула ще раніше, а решту боргу у сумі 2500 доларів США повертає в цей день, 22.03.2008 року.

Вважає, що ОСОБА_5 навмисно спотворює у позовній заяві фактичні обставини, бажаючи таким чином безпідставно збагатитися за її рахунок.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, забезпечив сторонам та іншим особам, які брали участь у справі, рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дана справа до таких випадків не відноситься.

Позивачем доведено, а відповідачем не заперечується, що між ними було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 отримала в борг від ОСОБА_5 5000 доларів США.

Цей факт підтверджується розпискою ОСОБА_3 від 22.03.2008р. в якій вона власноручно вказала про повернення 22.03.2008р. суми боргу 2500 доларів США з раніше занятих 5000 доларів США і що залишок боргу на 22.03.2008 року складає 2500 доларів США (а.с.25).

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_3 і її адвоката в тій частині, що борг, начебто, повністю погашено 22.03.2008р. та не погодився з посиланнями на те, що вже сплили строки позовної давності.

Тягар доведення перед судом тієї обставини, що позичальником належним чином виконано зобовязання, які випливають з договору позики, лежить на позичальнику, тобто відповідачу ОСОБА_3

Однак відповідач ні в суді першої інстанції, а ні в апеляційному суді не довела шляхом надання належних і допустимих доказів факт повного виконання нею зобовязання, як це передбачено ст.ст.526, 527, 545, ч.3 ст.1049 ЦК України.

Колегія суддів не має підстав погодитися з доводами ОСОБА_3 в тій частині, що такий невдалий, на її погляд, зміст боргової розписки від 22.03.2008р. вона написала під тиском наполегливих вимог ОСОБА_5, оскільки ОСОБА_3 ніщо не заважало, як це вбачається з обставин справи, затримати 22.03.2008р. виконання зобовязання у разі відмови кредитора, тобто ОСОБА_5, видати їй зі свого боку розписку про повне виконання ОСОБА_3 зобовязань і відсутність до неї у кредитора претензій, як це передбачено ст.545 ЦК України.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що факт повернення нею боргу підтверджується зробленими нею власноручно відмітки у її записній книжці, так як такі записи відповідача не є належним, допустимим та достатнім доказом з огляджу на ту обставину, що під цими записами боржника відсутні підписи ОСОБА_5 про отримання зазначених коштів у порядку погашення заборгованості.

Доводи ОСОБА_3 та її представника щодо сплину строку позовної давності є неспроможними, оскільки строк повернення боргу в розписці ОСОБА_3 не вказала, а тому передбачений ст.257 ЦК України строк позовної давності належить відраховувати з дня предявлення позичальником вимоги. Така письмова вимога відповідачем отримана 10.12.2012 року (а.с.7,9).

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано і у відповідності з вимогами закону постановив рішення про задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 непогашеної суми боргу за договором позики у сумі 2500 доларів США, що на час предявлення кредитором вимоги до боржника складає199982 грн.50 коп., згідно довідки Національного банку України.

Також у відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України суд обґрунтовано вирішив стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача понесені нею судові витрати у вигляді судового збору в 229 грн.40 коп. сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом.(а.с.1,2)

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 06 грн.80 коп. витрат на послуги поштового звязку за відправлення ОСОБА_3 27.11.2012 року листа з претензією та 500 грн. у якості судових витрат на правову допомогу.

Стаття 79 ЦК України, яка містить вичерпний перелік видів судових витрат, не передбачає віднесення до судових витрат оплату послуг поштового звязку за листування, які мали місце до звернення особи до суду з позовом і не повязані безпосередньо з розглядом судової справи.

Частиною 2 ст.84 ЦПК України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст.1 Закону України №4191-У1 від 20.12.2012р. Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі такої особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Згідно з положенням ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однак позивачем на підтвердження доводів про понесення нею витрат на правову допомогу надано лише квитанції за листопад 2012 року без номера, без вказівки в них про те, якої саме адвокатської угоди вони стосуються, без зазначення в них прізвища адвоката, яким прийнято від ОСОБА_6 грошові кошти, без мокрої печатки юридичної консультації. Крім того, в квитанціях вказано ЮК Дзержинського району м.Харкова, але в матеріалах справа є лише витяг з договору на ведення справи у суді, укладеного 28 травня 2013 року позивачем і адвокатом ЮК Ленінського району м.Харкова ОСОБА_7, тобто через півроку після внесення позивачем вказаних у квитанціях коштів на загальну суму 500 грн.

Крім того, в наданому суду витягу з договору відсутні будь-які дані про оплату послуг адвоката та їх умови (а.с.11,12,13, 41).

Доказування, згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин відсутні підстави для ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 506 грн.80 коп. у якості компенсації судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.п.2, 3, 4 ст.309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 506 грн. 80 коп., визначених нею у якості судових витрат, з яких 500 грн. вказані у якості оплати правової допомоги, а 6 грн.80 коп. у якості поштових витрат.

В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржене в 20 денний строк безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: