Справа № 2-4492/2011p.
Провадження №2/202/85/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 грудня 2013 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Фісун К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про звернення стягнення, зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору №DNDZAK00510671 від 24.06.2005р. ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач у листопаді 2011 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до кредитного договору № DNDZAK00510671 від 24.06.2005 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 41361,00 грн., зі сплатою відсотків за користування за кредитом у розмірі 13,56% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.06.2010 р., проте в порушення умов договору свої зобов'язання належним чином не виконував, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача ОСОБА_1, що випливають зі згаданого кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем договору застави рухомого майна від 24.06.2005р. З урахуванням викладеного просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNDZAK00510671 від 24.06.2005 станом на 16.08.2011 року у розмірі 67369 грн.87 коп. звернути стягнення на предмет застави: автомобіль DAEWOO, модель М1Т13110, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий седан В, № кузова/шасі: Y6DT194, реєстраційний номер: АЕ2355АІ, що належить на праві власності ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1) шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним Акціонерним Товариством ОСОБА_2 «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ « ПриватБанк» всіх необхідних повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Відповідач позовні вимоги не визнав та подав зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору №DNDZAK00510671 від 24.06.2005 року укладеного між Позивачем та Відповідачем з моменту його укладення, просив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію а саме: зобов'язати ОСОБА_2 повернути Позичальнику, сплачені останнім по кредитному договору №DNZDAK00510671 від 24.06.2005 року відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії, стягнути з банка судові витрати по сплаті судового збору за клопотанням про витребування доказів в сумі 107,30 грн., сплачені ОСОБА_1 за первинним позовом та за зустрічним позовом в сумі 107,30 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимоги позивач за зустрічним позовом посилався на те, що, в порушення умов кредитного договору п.2.3.1 банк самовільно, без узгодження з позичальником, збільшив ставку відсотків за користування кредитом майже вдвічі, з 13,56% до 26,76%, ніяким чином не повідомивши його про це.

Оскільки ставка відсотків за користування кредитом є істотною умовою договору, банк повинен був не тільки повідомити позичальника письмово, а і укласти з ним додаткову угоду, але цього зроблено не було.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в задоволені зустрічної позовної заяви просив суд відмовити. Просив суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача за зустрічним позовом.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги за основним позовом не визнав, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив суд зустрічний позов задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги за основним позовом такими що не підлягають задоволенню, позовні вимоги за зустрічним позовом такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», було укладено кредитний договір № DNDZAK00510671, згідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 41361,00 грн., зі сплатою за користування ним 1,13 відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.06.2010р. ( а.с. 13-16).

Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти шляхом: наданні готівки через касу на строк до 24.06.1010 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 41361,00 грн. на наступні цілі: на купівлю автомобіля в сумі 34425,00 грн. та на сплату страхових платежів в сумі 6936,00 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,13% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісячна в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 21 по 28 число кожного місяця. Сторони встановили, що щомісячний платіж позичальника становить 858,80 грн., який складається із заборгованості по кредиту, відсотків, комісії, а також витрат банку відповідно до п.2.2.9, 4.3 договору.

Як вбачається із п.1.1 Договору, яка конкретно сума відсотків та комісії повинна бути сплачена позичальником сторони не встановили, графік погашення кредиту не укладали.

Відповідно до п.2.3.1 ОСОБА_2 має право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара до гривні встановленого НБУ на момент укладення Договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по ставці НБУ). При цьому надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у даному порядку можливо лише в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США, за згодою позичальника.

Відповідно до п.4.1. при порушені позичальником кожного із зобовязань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 дані Договори, Банк має право нараховувати , а позичальник зобовязується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Судом встановлено, що Банком з 01.02.2009 року збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом 13,56 до 26,76 відсотків річних, відповідного рішення щодо підвищення відсоткової стави за кредитним договором ПАТ КБ « ПриватБанк» суду не надано.

Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що його не було повідомлено належним чином про зміну відсоткової ставки від 13,56% до 26,76% річних.

В судовому засіданні встановлено, про що не заперечували сторони і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 отримав кредит 24.06.2005 року в розмірі 41361,00 грн. на придбання автомобіля та здійснював погашення кредиту до травня 2008 року, після збільшення відсоткової ставки за кредитом з 01.02.2009 року з 13,56% до 26,76 в більшому розмірі заборгованість ОСОБА_1 не погашалася. В вересні 2009 року банком самовільно без згоди ОСОБА_1 було списано з пенсійного рахунку всю суму пенсії в розмірі 1342 грн. Про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку ПАТ КБ « ПриватБанк» позичальнику ОСОБА_1 не повідомив, що підтверджується наданими суду доказами по справі, що призвело до порушення пункту 2.3.1 кредитного договору та частини четвертої статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів».

Суд не може прийняти до уваги доводи представника банка щодо того, що позичальник мав змогу сам дізнатись в банку про збільшення відсотковою ставки, оскільки, таке повідомлення ОСОБА_2 повинен був здійснити за 20 днів до вступу в чинність зміненої відсоткової ставки ( п.2.3.1 договору), а як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 неодноразово звертався до банка як письмово, так і особисто, але відповіді щодо конкретної суми заборгованості та з чого вона складається, так і не отримав.

Так в 2012 році банк надав ОСОБА_1 відповідь на його письмове звернення від 23.01.2012 р. (лист від 01.02.2012 р. № 30.1.0/2-120123/1890), але так і не повідомив про зміну умов кредитного договору.

Суд також не може прийняти до уваги і заяву представника банку про застосування до взаємовідносин сторін строку позовної давності в три роки, оскільки позивачем за зустрічним позовом строк позовної давності не пропущено.

Про збільшення відсоткової ставки за кредитним договором ОСОБА_1І дізнався з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, коли отримав комплект документів від суду, тобто в січні 2012 року, а зустрічний позов подав 13 серпня 2012 року, тобто в межах строку позовної давності .

Згідно до ч. 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст.627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ст.652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не укладали б договір або уклали його на інших умовах.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнано недійсним (оспорюваний правочин) .

Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки позивачем за зустрічним позовом не заявлялися позовні вимоги щодо розірвання кредитного договору, а заявлені вимоги щодо визнання кредитного договору недійсним з моменту його укладання, то оскільки на момент укладання кредитного договору умови кредитного договору не суперечили чинному на той час законодавству, а збільшення відсоткової ставки за користування кредитом в односторонньому порядку з 01.02.2009 року суперечило договору, то позовні вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково в частині визнання частково недійсним кредитного договору №DNDZAK00510671 від 24.06.2005р. укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 з 01.02.2009 року в звязку одностороннім збільшенням ПАТ КБ « ПриватБанк» відсоткової ставки за кредитним договором з 13,56% до 26,76%.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором «Приватбанк» і ОСОБА_1 24.06.2005 року уклали договір застави рухомого майна, згідно до договору відповідач надав в заставу автомобіль DAEWOO, модель М1Т13110, рік випуску: 2005, тип ТЗ: легковий седан В, № кузова/шасі: Y6DT194, реєстраційний номер: АЕ2355АІ, що належить на праві власності ОСОБА_1.

Відповідно до договору застави Заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконавця будь якого із зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані.

Як вказав в позовній заяві позивач заборгованість за кредитним договором станом на 16.08.2011 року склала 67369,87 грн., яка складається із наступного:18714,03 заборгованість за кредитом; 27597,96 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1549,25 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 19508,63 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст.598,599 ЦК України договірні зобовязання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, а саме - виконанням цього зобовязання, проведеним належним чином.

Згідно до ст.572 ЦК України кредитор ( заставодержатель) має право у разі невиконання боржником ( заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом ( право застави).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Частинами 1 та 7 ст.20 Закону України « Про заставу», передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо на момент настання терміну виконання зобовязання забезпеченого заставою, воно не було виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, проводиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим законом або договором.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч.1 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або застосування однієї із процедур, передбачених ст.26 цього закону, положення якої передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет застави, як продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем.

Суд не вважає належним доказом представлений позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ « Приватбанк» та не може прийняти його на обґрунтування позовних вимог в частині суми заборгованості, оскільки у ньому нарахована заборгованість по збільшеним в односторонньому порядку відсоткам, а тому не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ « ПриватБанк» щодо звернення стягнення на заставне майно.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи положення ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України із ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 214 грн.60 коп.

Керуючись: ст.ст.41,99 Конституції України, ст.ст.16, 203,215,216,217, 230,236,526,527,530, 548, 553, 554,559,610, 625,1050, 1054 ЦК України, ст.ст.3,7 11,15,27, 30, 60, 61, 84,85, 88, 212-215 ЦПК України , суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним кредитний договір №DNDZAK00510671 від 24.06.2005р. укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 з 01.02.2009 року в звязку одностороннім збільшенням ПАТ КБ « ПриватБанк» відсоткової ставки за кредитним договором з 13,56% до 26,76%.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (49094 м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд.50, , МФО 305299 рах. № 0001) на користь ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) понесені ним судові витрати по справі в розмірі 214 грн.60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Слюсар