Справа № 213/1153/12
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"26" лютого 2013 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Кривенка Д. Т.

за участю секретаря Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Липовецького районного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує у позовній заяві на те, що житловий будинок №46 по вулиці Піщана в с. Кобильня, Липовецького району, Вінницької області, належить їй на праві приватної власності, у відповідності до договору купівлі-продажу від 07.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_3, та зареєстрованого КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної документації» 11.05.2012 року. В квітні 2012 р. після смерті ОСОБА_4, яка була продавцем за вказаним договором у зазначений будинок вселився її син ОСОБА_2 без будь - яких на те правових підстав, який перешкоджає їй у здійсненні нею свого права власності. Відповідач добровільно звільнити житловий будинок шляхом виселення відмовляється. Таким чином, для захисту свого порушеного права позивачка вимушена звернутися до суду з заявою про усунення перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку № 46, по вул. Піщана в с. Кобильня, Липовецького району, Вінницької області.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_5, позовні вимоги підтримали, вказавши на обставини, що викладені в позовній заяві, просили суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду був оповіщений в установленому законом порядку, на що вказує наявна в матеріалах справи розписка із проставленням його підпису. Клопотання про відкладення розгляду справи з поважних причин, чи розгляду справи за його відсутності до суду не направив.

Враховуючи те, що відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин, суд не вбачає підстав, передбачених ст.169 ЦПК України для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

07.03.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу. Предметом вказаного договору є житловий будинок з погосподарськими будівлями, що розташований в селі Кобильня Липовецького району Вінницької області по вулиці Піщана під № 46. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за №388 (а.с.4-5). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію від 11.05.2012 року виданого Комунальним підприємством "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації", даний житловий будинок з господарськими будівлями був зареєстрований органами державної реєстрації за власником ОСОБА_1 (а.с.7). Тобто позивачка правомірно набула права власності. В зв'язку із тим, що ОСОБА_2 самовільно вселився в житловий будинок №46 по вулиці Піщана в селі Кобильня Липовецького району Вінницької області, позивачка ОСОБА_1 звернулась до органів внутрішніх справ із заявою відповідного змісту. За наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 Липовецьким РВ УМВС України у Вінницькій області було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за ст.ст.129, 190 КК України, а ОСОБА_1 було рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства (а.с.8).

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами є цивільно - правовими, а тому регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності.

Зі змісту ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст..379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму оренди житла - ст.. 810, 814 ЦК України.

Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Вказаної позиції дотримується і Верховний Суд України, що вбачається з їх ухвали від 18.09.2008 року прийнятої за наслідками перегляду у зв'язку з винятковими обставинами аналогічної справи.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, суд вважає, що позивач, будучи власником житла, довела належними та допустимими доказами порушення її права на користування і розпорядження належним її майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей, а тому таке право підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст.391 ЦК України, шляхом виселення відповідача з безпідставно займаного ним житлового будинку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення у повному обсязі.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується положеннями ст.88 ЦПК України, відповідно до якої стягує із відповідача на користь позивача всі понесені та документально підтверджені судові витрати відповідно до задоволеної частини позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.41, ст.47 Конституції України, ст.ст.216, 311, 317, 319, 321, 379, 382, 391 ЦК України, ст.ст.9, 150, 156 ЖК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, ухвалою Верховного Суду України від 18.09.2008 року прийнятої за наслідками перегляду у зв'язку з винятковими обставинами, ст.ст.10, 11, 58-60, 158, 169, 208, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, -задовольнити.

Усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження житловим будинком №46 по вулиці Піщана в селі Кобильня, Липовецького району Вінницької області, шляхом виселення з нього ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді: судового збору в сумі 107 (сто сім) гривень 30 коп. та витрат на правову допомогу в сумі 3000 (три тисячі) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_6