Справа № 1323/2-949/11 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р. Т.
Провадження № 22-ц/783/77/13 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: судді Савуляка Р.В.,

суддів: Богонюка М.Я., Приколоти Т.І.,

секретаря: Рванцової О.О.,

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2011 року,-

ВСТАНОВИЛА:

08 лютого 2011 року позивач ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за грошовими зобов»язаннями.

У своїх вимогах посилався на те, що 10 лютого 2009 року він позичив відповідачу гроші, в сумі 591 500 та 253 500 гривень, що на той день було еквівалентно відповідно 70 000 та 30 000 доларів США.

По причині особисто-довірливого характеру їхніх відносин та внаслідок досягнутої між ними усної домовленості про повернення позики через два місяці, він, у зазначений час, передав ОСОБА_2 обумовлену суму грошей, а останній зобов»язувався їх повернути.

Відповідач взятих на себе зобов»язань не виконав і грошей в обумовлений строк йому не повернув.

Відтак, позивач ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача ОСОБА_5 борг у розмірі 845 000 гривень (а.с.6).

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2011 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 845 000 грн. та судові витрати в сумі 1820 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено при яких обставинах та за участі яких осіб були написані сумнівні розписки, які знаходяться у позивача. Він не писав і не підписував жодних розписок 10 лютого 2009 року, як і не позичав грошей в ОСОБА_4

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення яким у позові ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2011 року скасуванню на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Задововольняючи позов про стягнення боргу в сумі 845 000 гривень, суд першої інстанції дійшов висновку, що 10 лютого 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були укладені дві боргові розписки на загальну суму 845 000 гривень, які були написані ОСОБА_6 та підписані ОСОБА_2, а їх правдивість доведена матеріалами перевірки проведеною органами МВС України.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст.1047 Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 категорично заперечував факт позики ним грошових коштів в ОСОБА_4 за розписками від 10 лютого 2009 року, та пояснив, що у той день, він перебував на роботі та виконував свої обов»язки по охороні майна Львівської залізниці на станції Стрий, представивши витяг з табеля обліку використання робочого часу за лютий 2009 року (а.с.136-138).

Правдивість даних розписок заперечував суді першої інстанції також представник ОСОБА_2 ОСОБА_7

Допитаний в суді апеляційної інстанції в якості свідка ОСОБА_6 показав, що він дійсно писав текст розписок 10 лютого 2009 року від імені ОСОБА_2 на пропозицію ОСОБА_4, оскільки між ними були бізнесові стосунки і останній орендував приміщення другого поверху спа-салону «ІНФОРМАЦІЯ_1», за адресою АДРЕСА_1, власником якого є його дружина.

Позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції не заперечували, що текст розписок 10 лютого 2009 року писав ОСОБА_6, однак стверджували, що підписував їх відповідач по справі.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №3502 складеного 27 грудня 2012 року судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, рукописні записи в розписках від 10.02.2009 року на суму 70 000 та 30 000 доларів США, виконані не ОСОБА_2 а іншою особою.

Встановити ким ОСОБА_2 чи іншою особою виконані представлені на експертизу підписи від його імені, розташовані в нижній частині після записів «ОСОБА_2» на зворотній стороні розписок від 10.02.2009 року на суму 70 000 та 30 000 доларів США, встановити не виявилось можливим, оскільки при порівнянні підписів на розписці зі зразками його (ОСОБА_2) підписів були встановлені як збіги так і розбіжності загальних ознак, які не утворюють індивідуальної сукупності і недостатні для категоричного (позитивного чи негативного) висновку про його виконавця (а.с.193-195).

Таким чином беззаперечно встановлено, що розписки від 09 лютого 2009 року про отримання ОСОБА_2 591 500 (еквівалент 70 000 доларів США), та 253 500 гривень (еквівалент 30 000 доларів США) не є особистим борговим зобов»язанням ОСОБА_2 і вони не можуть бути належним і допустимим доказом укладення договору позики між сторонами та підставою для стягнення суми боргу.

Судом першої інстанції у порушення вимог ст.212 ЦПК України не надано належної оцінки зазначеним розпискам, які за твердженням ОСОБА_4, є доказом укладення між ним та ОСОБА_2 договору позики.

В силу вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали перевірки Стрийського МВ УМВСУ у Львівській області №1173/3, які ґрунтуються на поясненнях свідків, не можуть підтверджувати факту укладення договору позики між сторонами, а постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_4 за ст.190 КК України від 09 вересня 2011 року не є підставою для звільнення від доказування у даній справі відповідно до ст.61 ЦПК України.

Тому в суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4

З урахуванням наведеного апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2011 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному його обсязі.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - 845 000 (вісімсот сорок п»ять тисяч) гривень відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Богонюк М.Я.

Приколота Т.І.