Справа №784/963/13 26.03.2013 26.03.2013 26.03.2013
Провадження № 22ц/784/1091/13 Головуюча у 1-й інстанції Боброва І.В.
Категорія 37 Доповідач апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

26 березня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі

головуючої - Шолох З.Л.,

суддів: Локтіонової О.В., Самчишиної Н.В.,

при секретарі судового засідання - Суслик Є.В.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2,

- позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2013 року, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадщину та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Третьої державної нотаріальної контори Миколаївської області, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

встановила:

31 жовтня 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 пред'явили до суду позов до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадщину після смерті ОСОБА_7.

Вони зазначали, що ОСОБА_5 є дружиною, ОСОБА_3 - онуком, а відповідачка ОСОБА_4 - дочкою, ОСОБА_7

ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 березня 1991 року належав житловий будинок по АДРЕСА_1.

25 липня 1996 року ОСОБА_7 заповів вказаний житловий будинок своєму онукові ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер.

Після його смерті спадщину у встановленому законодавством порядку прийняли вони, відповідачка ОСОБА_4 та син померлого ОСОБА_8

Двоє спадкоємців, позивачка ОСОБА_5 і відповідачка ОСОБА_4, мали право на обов'язкову частку в спадщині, яка складала 2/9 частини вказаного житлового будинку для кожної.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2010 року, яке набрало законної сили 16 листопада 2010 року, за ОСОБА_4 визнано право власності на її обов'язкову частку цього будинку.

Посилаючись на неможливість оформлення спадкових прав в нотаріальній конторі, позивачі просили визнати за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом на 2/9 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 а за ОСОБА_9 право власності в порядку спадкування за заповітом на 5/9 частин цього житлового будинку.

Відповідачка ОСОБА_4 заперечувала проти позову, посилаючись те, що ОСОБА_7 даний заповіт не підписував, оскільки таке розпорядження в заповіті не відповідало волевиявленню батька.

У зв'язку з цим, 27 січня 2012 року, до початку розгляду справи по суті, пред'явила зустрічний позов.

В позові просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 25 липня 1996 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Поліщук Л.В.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2012 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_3 і зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднані в одне провадження.

Ухвалою того ж суду від 20 квітня 2012 року до участі у справі за зустрічним позовом, як співвідповідачів, залучено ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 - нотаріуса, яка на час посвідчення заповіту перебувала на посаді державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори.

Позивачі проти зустрічного позову заперечували, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2013 року позов ОСОБА_5 та ОСОБА_9 задоволено. Ухвалено визнати за ОСОБА_5 право власності на 2/9 частини жилого будинку з надвірними господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року; а за ОСОБА_9 право власності на 5/9 частини цього житлового будинку в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Відмовлено у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог заявлених в суді пішої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 січня 1950 року (а.с.78).

Від шлюбу вони мали двох дітей: дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.72-73, 81).

25 липня 1996 року ОСОБА_7 склав нотаріально посвідчений заповіт, згідно якого належний йому житловий будинок по АДРЕСА_1, який належав йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 березня 1991року, заповів онукові - позивачу ОСОБА_3 (а.с.87).

ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_7 помер (а.с. 69).

Спадкоємцями першої черги після його смерті, в силу ст. 529 ЦК УРСР, є дружина, син та дочка. Крім того, дружина - позивачка ОСОБА_5, та дочка - відповідачка ОСОБА_4 мали право на обов'язкову частку в спадщині, що відкрилася за заповітом.

До нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, в строки, встановлені діючим на час відкриття спадщини законодавством, звернулися дружина - ОСОБА_5, дочка - ОСОБА_4 та законний представник неповнолітнього ОСОБА_3- ОСОБА_11 Було заведено спадкову справу (а.с. 65-87).

Син спадкодавця ОСОБА_8 на час відкриття спадщини проживав разом з батьком ОСОБА_12 та після його смерті залишився проживати в будинку АДРЕСА_2, а тому відповідно до вимог ст.549 ч.1 ЦК УРСР він вважався таким, що прийняв спадщину.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне йому майно - житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2010 року, яке набрало законної сили 16 листопада 2010 року, за ОСОБА_4 визнано право власності на 2/9 частини (обов'язкову частку в спадщині) вказаного житлового будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 (а.с.22-26)

Відповідно до ст.535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкоємця ( в тому числі усиновлені), а також непрацездатна дружина, батьки ( усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом ( обов'язкова частка).

Відповідно до абз.2 п.7 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 24 червня 1983 року "Про практику розгляду судоми України справ про спадщину ", при визначенні розміру обов'язкової частки у спадщині слід виходити із числа всіх спадкоємців за законом тієї черги, які б закликалися до спадкування, якщо б порядок спадкування не було змінено спадкодавцем.

За такого, враховуючи трьох спадкоємців за законом - ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, наявність заповіту на ОСОБА_3, суд вірно вважав, що ОСОБА_5 успадкувала обов'язкову частку в спадщині - 2/9 частки спадкового житлового будинку, а ОСОБА_3 5/9 частки спірного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт був підписаний особисто заповідачем ОСОБА_7 та відповідав його волевиявленню, а тому вважав, що вказана підстава недійсності заповіту відсутня.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

З матеріалів справи вбачається, що нотаріальна форма заповіту була дотримана.

Висновком проведеної судово-почеркознавчої експертизи № 1497 від 24 грудня 2012 року підтверджено, що підпис від імені ОСОБА_7 в заповіті від 25 липня 1996 року виконаний ОСОБА_7 (а.с. 133-138).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_4 на те, що її права були порушені неявкою в судові засідання відповідача нотаріуса ОСОБА_6, є необґрунтованим. Так, положеннями ст. 27 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі мають право брати участь у судових засіданнях. Отже, участь у судових засіданнях відповідачки ОСОБА_6 було її правом, а не обов'язком, тому порушення, такими діями відповідачки, прав ОСОБА_4 не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що син спадкодавця ОСОБА_8 участі у справі не брав, а суд послався на нього, при розподілі спадщини, у своєму рішенні також є необґрунтованим, оскільки при визначенні розміру обов'язкової частки у спадщині суд вірно врахував усіх спадкоємців за законом, які б закликалися до спадкування, якщо б порядок спадкування не було змінено спадкодавцем.

Посилання ОСОБА_4 на порушення судом її прав на справедливий розгляд та вирішення справи згідно ст. ст. 3, 8, 9, 19, 55, 64, 68, 129 Конституції України є необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції розглянув справу відповідно до порядку передбаченому цивільно-процесуальним законодавством. Порушень судом норм міжнародного законодавства не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення судом вимог цивільного та процесуального законодавства, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: