Справа № 2-60/2011p.
Номер провадження 2/202/9/13
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 лютого 2013 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Фісун К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та відсотків за договором позики , зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2009 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та відсотків за договором позики. Справа розглядалася суддею Галічим В.М.

Розпорядженням №3 від 25 липня 2011 року про призначення повторного автоматичного розподілу справ у звязку із переведенням судді Галічого В.М. на роботу на посаду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, відповідно до Указу Президента України від 18 липня 2011 року №764/2011 цивільна справа автоматичним розподілом від 25.07.2011 року передана судді Слюсар Л.П.

В обґрунтування позову позивач в позовній заяві, уточненій позовній заяві, посилався на те, що 20 листопада 2003 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, у якому позивач виступає як позикодавець, відповідач 1- як позичальник, а відповідач 2, як поручитель. Згідно до договору позики, позивач зобовязується передати позичальникові грошову суму 105794,25 доларів США з умовою використання кредитних коштів як оборотні кошти компанією позичальника й поручителя, а відповідач зобовязується погасити позику в строк 30 календарних днів, тобто не пізніше 20 грудня 2008 року. Згідно до п.2.2 Договору, поручитель несе солідарну відповідальність за зобовязаннями позичальника. 20 листопада 2008 року позивач передав відповідачеві грошову суму 105794,25 доларів США, що складає 814615,73 грн. по курсу НБУ на 31.03.2009 року. На підтвердження укладання договору позики і його умов позичальником була складена розписка про одержання ним від позивача грошової суми, що підлягає поверненню в тридцяти денний термін. У такий спосіб позивач взяв на себе зобовязання за договором позики в повному обсязі. Однак в порушення умов договору позики, а також вимог закону, відповідачі до тепер свої зобовязання за договором не виконали. Відповідно до п.1.3 договору, грошова сума передається позичальникові під відсоток, що нараховується на суму позики щомісяця ( у тому числі за кожний день неповного місяця), через 30 календарних днів після одержання позики у розмірі 70% річних. Позивачем в порядку досудового повідомлення було направлено претензію відповідачу, яка ним отримана 10 березня 2009 року, а повідомлення поручителю повернулося без вручення 31.03.2009 року. Однак на вимогу позивача повернути позику відповідачі не відреагували та не розпочали спроб щодо врегулювання ситуації, що склалася. Відповідно до курсу НБУ заборгованість за договором позики становить 843180 грн. 17 коп. Сума відсотків за невиконання зобовязань становить 581540 гривень 52 коп. Просив суд: стягнути на його користь із відповідачів солідарно борг в сумі 1424720 грн. 60 коп., із яких 843180 грн. 17 коп. за договором позики та 581540 грн. 52 коп., як відсотків за невиконання зобовязань по ньому, витрати повязані з розглядом судової справи.

Відповідач ОСОБА_2 21.09.2011 року подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що вважає договір позики від 20.11.2008 року підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним з наступних підстав: по-перше Договір позики від 20.11.2008 року на який посилається позивач був неукладений, оскільки грошові кошти за ним ОСОБА_2 не передавались, а передавався товар юридичній особі для подальшої реалізації;

По-друге за п.1.1 договору позики від 20.11.2008 року, підписаного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у позику передається грошова сума у розмірі 105794,25 доларів США, грошова сума передається під 70% річних, які нараховуються щомісячно, однак грошовою одиницею України є гривня. Просив визнати договір позики від 20.11.2008 року, підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним; стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, а саме судові витрати по справі в розмірі 45 грн.50 коп.

В судовому засіданні представник позивача за основним позовом підтримав позовну заяву та просив суд позов задовольнити, в задоволені зустрічної позовної заяви просив суд відмовити.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Просив суд в позові відмовити та задовольнити зустрічну позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, зустрічна позовна заява ОСОБА_2 також задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У ході судового розгляду встановлено, що відповідно до розписки від 20.11.2008 року, відповідач ОСОБА_2 отримав у фізичної особи позивача ОСОБА_1 105794 доларів США в відповідності з договором займу від 20 листопада 2008 року, які підлягають поверненню в строк до 20 грудня 2008 року ( а.с.116 оригінал розписки).

Згідно до договору займу від 20 листопада 2008 року укладеного в м. Москва (Російська Федерація) між ОСОБА_1 ( позикодавець) ОСОБА_2 (позичальник) і ОСОБА_3 ( поручитель) уклали договір , відповідно до якого позикодавець передає позичальнику грошову суму в розмірі 105794,25 доларів США.

Відповідно до п.1.2 Договору вказана сума передається позичальнику з умовою використання коштів в якості оборотних коштів компанії позичальника і поручителя.

Відповідно до п.1.3 Договору грошова сума передається позичальнику під процент, який нараховується на суму позики щомісячно ( в т.ч. за кожен день неповного місяця), через 30 календарних днів після отримання позики в розмірі 70% річних. При погашенні позики в строк до 30 календарних дні з моменту отримання відсотки на суму позики не нараховуються.

Згідно до п.4.1 позикодавець передає в борг суму, вказану в даному договорі одноразово ( строк кредитування вказаний в додатку №1 ( розписці) до даного Договору) (а.с.113-114).

У відповідності до ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до положень Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг надання коштів у позику є фінансовою послугою. Фінансова послуга надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами субєктами підприємницької діяльності, якщо це передбачено законом. В інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається.

Позивачем в порядку досудового повідомлення було направлено претензію відповідачу ОСОБА_2, яка ним отримана 10 березня 2009 року, а повідомлення поручителю ОСОБА_3 повернулося без вручення 31.03.2009 року ( а.с.13, 14,15,16,17).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є засновниками, учасниками і власниками Товариства з обмеженою відповідальністю Троя. Крім того ОСОБА_2 є директором ТОВ Троя ( а.с.126-149). ОСОБА_1 виступав представником ТОВ Наша доставка, місце знаходження м. Москва, та був комерційним директором ( а.с.46-48). В судовому засіданні сторони не заперечували той факт, що грошові кошти 20.11.2008 року за договором позики не передавались, а фактично раніше був переданий товар, який еквівалентний сумі 105794,25 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідачами також заперечувався факт перебування в м. Москва в день укладання договору позики. В судовому засіданні встановлено , що в період підписання договору позики і написання розписки ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_5 державний кордон України не перетинали та не могли 20 листопада 2008 року знаходитися в м. Москва, що підтверджується інформацією Головного центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, отже договір позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не міг бути підписаний в цей день, так і не могла бути написана 20 листопада 2008 року розписка ОСОБА_2.

Отже в судовому засіданні встановлено, що дійсно 20 листопада 2008 року грошові кошти ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 не передавалися, між двома підприємствами була укладена бізнес програма, щодо реалізації товару. ОСОБА_2 в судовому засіданні було вказано на те, до товар який був переданий підприємству на даний час не реалізований і підприємством може бути повернений позивачу, про що неодноразово інформувався позивач. Однак між сторонами домовленість не досягнута.

Позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсним договір позики посилався на укладання договору в іноземній валюті, валюті відмінній від гривні України, та використання іноземної валюти за спірним договором, як засобу платежу, що є порушенням ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю та те, що договором передбачено 70% річних за користування коштами .

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнано недійсним (оспорюваний правочин) .

Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором.

Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки фактично кошти за договором позики не передавались, а передався товар, позивач за основним позовом просить суд стягнути грошові кошти за договором позики, а не еквівалент суми товару, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог за основним позовом, також суд не вбачає законних підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки позивач за зустрічним позовом просить суд визнати договір позики недійсним, а не неукладеним, вимоги не ґрунтується на законі.

Відповідності зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись: ст. ст.16,202,203,215,231,236, 625, 1047,1049, 1050, ЦК України, ст. ст. 3,7,11,15, 57, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 Вадіму Михайловичу- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар