Справа № 1305/2-1108/11 Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М.
Провадження № 22-ц/783/290/13 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2013 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник Т.А., Мацея М.М.,

секретаря Трофімової І.О.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка представляє інтереси ОСОБА_2, на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Городоцької міської ради Львівської області, треті особи із самостійними вимогами: ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_13, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням суду позов ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 задоволено.

Визнано за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на земельну ділянку площею 2,3928 га, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 25.01.2002 року передана ОСОБА_14 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом по 1/3 частині за кожним.

У задоволенні вимог третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_13 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - відмовлено за безпідставністю.

Додатковим рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 04 травня 2012 року вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3

В апеляційній скарзі покликаються на те, що рішення ухвалене з неповним з'ясуванням та недоведеністю судом обставин справи, які мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, наголошують, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 та ОСОБА_8 щодо визнання права на спадщину за законом, суд допустив порушення, оскільки вказані особи не приймали спадщину, а тому не вправі заявляти позов про визнання права на спадщину.

Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати в порядку спадкування за законом право власності за ОСОБА_7, ОСОБА_2 по 1/3 частині, а за ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_4 по 1/18 частині земельної ділянки площею 2,3928 га, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 25.01.2012 року передана ОСОБА_14 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вислухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи та законність рішення в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Проте, дане рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_7, 1944 року народження, ОСОБА_8, 1950 року народження, ОСОБА_9, 1938 року народження, ОСОБА_15, 1941 року народження, ОСОБА_16, 1948 року народження є дітьми ОСОБА_14 та ОСОБА_17, що підтверджується, як копіями свідоцтв про народження, так і рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 19 квітня 2004 року.

Згідно Державного акту про право власності на землю Серія НОМЕР_1, який видано 25.01.2002 року, ОСОБА_14 належала на праві приватної власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,3928 га, що на території Городоцької міської ради Львівської області (а.с. 10).

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 13.12.2011 року вбачається, що ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_11, про що в книзі реєстрації смертей 2006 року 05 червня зроблено відповідний актовий запис № 84 (а.с. 5).

У зв'язку із смертю ОСОБА_14 відкрилась спадщина у вигляді вищевказаної земельної ділянки та чотирьох грошових вкладів, які знаходились в філії - відділенні Ощадбанку за № 6324 м. Городка Львівської області на особових рахунках № НОМЕР_3, НОМЕР_4, № НОМЕР_5, № НОМЕР_6.

Згідно ст. 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку.

З копії спадкової справи № 561/2006 Городоцької державної нотаріальної контори спадкодавця ОСОБА_14, за заявою про прийняття спадщини ОСОБА_15 та ОСОБА_16 від ІНФОРМАЦІЯ_11, державним нотаріусом 27.12.2006 року ОСОБА_15 та ОСОБА_16 видано Свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням на грошові вклади, що зареєстровані в реєстрі за № 2127 і № 2129 (а.с. 86-106).

Заповіт на інше майно ОСОБА_14 не складала.

Згідно ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом були діти спадкодавця ОСОБА_14: ОСОБА_7, 1944 року народження, ОСОБА_8, 1950 року народження, ОСОБА_9, 1938 року народження, ОСОБА_15, 1941 року народження, ОСОБА_16, 1948 року народження.

ОСОБА_17 - чоловік ОСОБА_14, помер ІНФОРМАЦІЯ_12, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_7 (а.с. 4).

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У відповідності до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно довідки виконкому Городоцької міської ради Львівської області від 13.12.2011 року № 3572 ОСОБА_14 до дня її смерті проживала за адресою АДРЕСА_1 разом з сином ОСОБА_7, який зареєстрований за даною адресою після смерті матері, а саме з 23.06.2006 року та "по даний час" проживає за цією адресою (а.с. 12). ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проживали окремо.

ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в обґрунтування своїх позовних вимог щодо поновлення строку позовної давності та визнання за ними права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_14, посилаються на те, що оформити свої спадкові права на земельну ділянку не можуть, оскільки своєчасно не звернулись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері через похилий вік і захворювання кожного, але фактично спадщину прийняли.

Судом встановлено, що позивачі пропустили строк для прийняття спадщини після смерті матері, тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України повинні були звернутись до суду з позовом про визначення їм додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, однак із такими вимогами до суду не звернулися.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_15 та ОСОБА_16 прийняли спадщину, так як подали в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини і їм було видано Свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням, але свідоцтва про право на спадщину по закону на земельну ділянку не отримали, а тому висновок суду першої інстанції про те що при розгляді справи не встановлено обставин, які свідчили про прийняття останніми спадщини по смерті матері ОСОБА_14 є безпідставним.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення права на спадщину у спадкоємця, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права, зумовляює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України), оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_13 (а.с. 45), у зв'язку з чим відкрилась спадщина. Заповіт на належне йому майно ОСОБА_15 не складав.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця ОСОБА_15: ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, які в обґрунтування своїх позовних вимог щодо визнання за ними права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_14, посилаються на ст. 1266 ЦК України, яка передбачає спадкування за правом представлення. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що посилання на дану статтю є безпідставним, оскільки ОСОБА_14 померла 04.06.2006 року, а їхній батько ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_13.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_12 прийняли спадщину по смерті батька ОСОБА_15 і їм видано Свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, відмова нотаріуса в оформленні їм права на іншу частину спадщини, а саме на земельну ділянку, відсутня.

ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_14 (а.с. 133), у зв'язку з чим також відкрилась спадщина. Заповіт на належне йому майно ОСОБА_14 не складав.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця ОСОБА_14: ОСОБА_2 та ОСОБА_18.

З спадкової справи спадкодавця ОСОБА_16 вбачається, що ОСОБА_2 у встановлений законом строк подав заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини на спадкове майно, в тому числі і на земельну ділянку, та отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади і Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, але відмова нотаріуса в оформленні йому права на іншу частину спадщини, а саме на земельну ділянку, відсутня (а.с. 128-150).

ОСОБА_18 помер 26 листопада 2005 року (а.с. 81).

У відповідності до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є дружина та неповнолітній син спадкодавця ОСОБА_18: ОСОБА_13 та ОСОБА_19, 2004 року народження.

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України - внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України для малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також тих, цивільна дієздатність яких обмежена, законодавець робить виняток і незалежно, де і з ким вони проживають і чи подали останні заяву до нотаріуса про прийняття спадщини у встановлений законом строк, вони вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо їх представники від спадщини не відмовилися.

Оскільки ОСОБА_19 є неповнолітнім, за правилами ч. 4 ст. 1268 ЦК України, ввжається таким, що прийняв спадщину, тому що його матір не відмовилася від прийняття спадщини відповідно до вимог ст. 1273 ЦК України.

В той же час, свідоцтва про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю ОСОБА_14 майно він не одержував, оскільки ОСОБА_13, як законний представник малолітнього спадкоємця ОСОБА_19, з таким питанням до нотаріуса не зверталася, що вбачається з спадкової справи.

Тому не можна погодитися з рішенням суду в частині відмови третім особам з самостійними вимогами з підстав, що судом не встановлено, що "інші спадкоємці успадкували спірну земельну ділянку, в тому числі і треті особи".

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів .

Крім того, за змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" (чинної на момент ухвалення рішення), свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням наведених положень закону, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Отже, за наявності умов у спадкоємця для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, позовні вимоги про визнання права на спадщину задоволенню не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема і в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

З копії спадкової справи ОСОБА_14, вбачається, що ніхто із позивачів, в тому числі і третіх осіб з самостійними вимогами, до нотаріальної контори відповідних заяв про прийняття спадщини, земельної ділянки, не подавав та не отримував відмови нотаріуса в оформленні права на дану спадщину.

Тому не можна погодитися з рішенням суду в частині визнання за ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 права власності на частину спірного майна в порядку спадкування, оскільки суд не врахував, що виходячи зі змісту ст. ст. 1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже районний суд діяв усупереч положенням Цивільного кодексу України 2003 року, згідно зі ст. 1269 якого спадкоємець, який не проживав постійно зі спадкодавцем, але бажає прийняти спадщину, повинен звернутись із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори.

Крім того вирішуючи спір, суд першої інстанції не урахував, що відносно спадщини, яка відкрилась після 1 січня 2004 року, до компетенції суду віднесено вирішення питання щодо поважності пропущення строку для прийняття спадщини та надання спадкоємцеві додаткового строку, достатнього для подання заяви до нотаріальної контори для прийняття спадщини, а не про визнання права на спадщину.

Тобто суд вийшов за межі своїх повноважень, визнавши право на спадщину, яка відкрилась після набрання чинності ЦК України 2003 року, без вирішення цього питання нотаріальною конторою.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в позові на підставі ч. 1 п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, оскільки суд ухвалив його при невідповідності висновків обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

У відповідності до вимог статей 79, 80, 88, 125 ЦПК України, судовий збір за подання позовів з самостійними вимогами (а.с. 43-44, 73-74) підлягає стягненню в дохід держави з ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_13.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2; 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3, яка представляє інтереси ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13 квітня 2012 року та додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 04 травня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Городоцької міської ради Львівської області, треті особи із самостійними вимогами: ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_13, про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12 в дохід держави по 35 гривень 77 копійок судового збору - з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_13 в дохід держави по 107 гривень 30 копійок судового збору - з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Гірник Т.А.

Мацей М.М.