Справа №544/151/13-ц
Провадження №2/544/147/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 червня 2013 року Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді Марфіної Н.В.,

за участі секретарів Тютюнник А.О., Острянського А.В., Пірогова В.Г.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пирятин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, завданої при виконанні трудових обовязків, -

у с т а н о в и в :

08.02.2013 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про стягнення матеріальної шкоди, завданої при виконанні трудових обовязків. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що у 2003 році позивачкою відповідачі були прийняті на роботу на посади продавців магазину продовольчих товарів, який належить позивачці на праві власності. При прийнятті відповідачів на роботу з кожним із них позивачка уклала договори про повну матеріальну відповідальність, однак у звязку із тим, що відповідачі працювали спільно, без передачі одна одній товару і виникали труднощі в розмежуванні відповідальності за можливі збитки, 11.04.2006 року між позивачкою, з одного боку та відповідачами і продавцем ОСОБА_7, з іншої сторони був укладений договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність. Через місяць ОСОБА_7 звільнилась, і при її звільненні була проведена інвентаризація, виведений залишок товару, який відповідачі прийняли під свою відповідальність. Працюючи відповідачі самостійно приймали товар, брали його на облік, розраховувались за товар з оптовими поставщиками та вели облік прийому і розходу по магазину. 13.09.2011 року в магазині було проведено ревізію, під час якої виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 23585,11 грн. Пояснити причину недостачі відповідачі не могли, при цьому, ключі від магазину знаходились у відповідачів, магазин обладнаний сигналізацією, слідів проникнення в приміщення не виявлено. Продавці працювали по два дні кожна, не передаючи одна одній матеріальних цінностей за усною домовленістю між собою. Вони ж спільно вели журнал обліку приходу та розходу. Позивачка вказує, що в результаті недбалого виконання відповідачами своїх обовязків, зокрема по обліку отриманого товару, його зберіганню та реалізації виникла недостача. За змістом позовної заяви відповідачі виявили бажання нести відповідальність по договору про колективну відповідальність, оскільки довіряють одна одній і не бажають розмежовувати відповідальність за можливі недостачі. Позивачка зазначає, що відповідно до договору про колективну відповідальність члени колективу зобовязані бережно відноситись до цінностей, приймати міри по запобіганню збитків, вести облік, складати та своєчасно надавати звіти про рух та залишки цінностей. До їх обовязків відносилось приймання цінностей, ведення обліку та проведення інвентаризації. На думку позивачки, відповідачі не вели належним чином облік товарно-матеріальних цінностей, зокрема, не вели обліку та не зберігали накладних по приходу товару, не проводили інвентаризацій для встановлення відповідності залишку товару, допускали інші порушення, які вплинули на збереження цінностей та виникнення недостачі. Враховуючи наведене позивачка просить суд визнати відповідачів винними у недостачі товарно-матеріальних цінностей, стягнути з відповідачів солідарно на її користь матеріальну шкоду завдану недостачею у розмірі 23585,11 грн., а також витрати на правову допомогу, сплату судового збору та вартість проведеного аудиту. Крім того, в якості доказів по справі, позивачка просила долучити до позову матеріали залишеної без розгляду цивільної справи №1624/2684/2012.

В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній та додатково пояснила суду, що спочатку роботи відповідачів претензій до них не було, щорічно спільно проводились інвентаризації і все було добре. Потім навіть перестали робити інвентаризації, оскільки позивачка довіряла відповідачам, а відповідачі довіряли одна одній. В період з 2006 року по 2011 рік позивачка стала помічати, що в магазині чомусь мало товару, при цьому, відповідачі пояснювали таку ситуацію конкуренцією та іншими обєктивними причинами. Тоді позивачка позичила 10000 грн. та закупила необхідний товар і передала відповідачам, а через місяць, коли кошти потрібно було повернути, виявилось, що виторгу немає. Така ситуація змусила позивачку провести інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей в результаті якої була виявлена недостача, при цьому, відповідачі відмовились підписувати ці результати, хоча сама інвентаризація проводилась у їх присутності і вони приймали безпосередню участь у її проведенні. Позивачка вважає, що саме відповідачі винні у виниклій недостачі, оскільки вона сама не втручалась в процес прийому товарів, продавці самі його приймали, списували і розраховувались з постачальниками. З огляду на те, що практично весь товар був фасований, позивачка вважає, що відповідачі брали кошти з каси та роздавали товар у борг. Крім того, позивачка зазначає, що укладення договору про повну колективну матеріальну відповідальність було викликано неможливістю розмежувати відповідальність продавців, оскільки часто відповідачі підміняли одна одну та встановлювали графік своєї роботи за домовленістю між собою. Також позивачка пояснила, що договори про прийняття відповідачів на роботу у 2003 році були типовими договорами саме про прийняття їх на роботу, а пункт про повну індивідуальну матеріальну відповідальність був додатково вписаний нею. Позивачка зазначає, що в подальшому був укладений договір про повну колективну матеріальну відповідальність і саме з врахуванням цього договору та його змісту вона просить суд стягнути з відповідачів солідарно на її користь розмір недостачі товарно-матеріальних цінностей. Крім того, позивачка звернувся до суду із заявою про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності звернення з відповідним позовом посилаючись на те, що попередній позов був поданий нею в останні дні строку звернення, оскільки вона намагалась домовитись з відповідачами про відшкодування заподіяної ними шкоди, а в подальшому вказаний позов був залишений без розгляду за її заявою, оскільки договір про повну колективну матеріальну відповідальність вона знайшла значно пізніше, коли вже не мала процесуальної можливості змінити підставу позову з індивідуальної матеріальної відповідальності на колективну. Позивачка вказує, що ухвала суду про залишення позову без розгляду була винесена 01.02.2013 року, а з новим позовом вона звернулась до суду 05.02.2013 року, тобто до набрання чинності вказаною ухвалою, тому, на думку позивачки, відсутні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 265 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, а також пояснення своєї довірительки і додатково пояснив суду, що при розгляді цієї справи мова йде саме про колективну матеріальну відповідальність. З цієї причини ним була подана заява про залишення попереднього позову без розгляду, оскільки він мав на меті змінити підставу позову з індивідуальної повної матеріальної відповідальності на колективну. Зазначення у резолютивній частині позову статті 135-1 КЗпП України є помилковим, по тексту позову посилань на наявність повної індивідуальної матеріальної відповідальності немає. Також представник зазначив, що укладення договору про повну колективну матеріальну відповідальність мало обґрунтовані підстави, оскільки розмежувати відповідальність продавців не було можливості, враховуючи, що графік роботи вони погоджували між собою, при цьому, здійснювали функції по продажу товару, що передбачає можливість укладення з такими працівниками договору про повну матеріальну колективну відповідальність.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні, яке відбулось 02.04.2013 року позовні вимоги не визнала, підтримала позицію свого представника про застосування наслідків спливу строку позовної давності і пояснила суду, що позивачка вважає винними у виниклій недостачі лише продавців, при цьому, були випадки коли позивачка сама привозила товар, ставила його на облік, торгувала разом з відповідачами і мала доступ до каси. З 2006 року позивачка з власної ініціативи перестала проводити ревізію, а коли щось їй здалось підозрілим провела ревізію, але майже через два роки після цього. Відповідачка зазначає, що виникла недостача могла утворитись і з вини самої позивачки, оскільки, наприклад, накладні на тютюнові вироби та спиртні напої вона завжди забирала з собою, а деякі товари надходили без накладних. Крім того, позивачка не вимагала від продавців ведення обліку товарів, і навіть коли відповідачка мала намір звільнитись позивачка не збиралась проводити ревізію. Також відповідачка пояснила, що доступ до товарно-матеріальних цінностей мали не тільки продавці, а й сама позивачка, її чоловік та інші сторонні особи, які проводили в магазині ремонтні роботи. Торгували відповідачі змінами з восьмої ранку до восьмої вечора, без перерви та відпустки, більш ніж сорок годин на тиждень. Товару було багато, тому перевіряли його по змозі. Окрім наведеного позивачка просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнала з підстав викладених у письмових запереченнях, просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності та додатково пояснила суду, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження фактів порушення працівниками трудових обовязків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного звязку між порушенням і шкодою та вини працівників. Представник зазначає, що договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність може бути укладений лише при неможливості розмежувати обсяг матеріальної відповідальності, а в даному випадку розмежування мало місце, тому вказаний договір, на думку представника, є незаконним.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнала, просить застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності та додатково пояснила суду, що прийшла працювати до позивача у 2003 році. Як із самого початку їй пояснили працювати так вона і працювала постійно, виключно за вказівками позивача. Замовлення товарів майже завжди погоджувалось з позивачем. Відповідачка вказала, що відповідач ОСОБА_4 у своїх поясненнях все правильно виклала і вона повністю з нею погоджується, зокрема у тому, що позивачка також мала доступ до магазина та каси і бували випадки коли позивачка залишались в магазині сама.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав та пояснив суду, що позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, оскільки позивачем не надано жодних доказів винних протиправних дій або бездіяльності відповідачів, які призвели до нестачі. В судовому засіданні також не виявлено жодних обставин, які б підтверджували вину відповідачів у виникненні нестачі. Представник зазначає, що не можна розглядати як належний доказ аудиторський звіт, оскільки вказаним аудитом проведено лише математичний підрахунок записів у внутрішніх журналах, які не є книгами обліку доходів і витрат фізичної особи-підприємця встановленого зразка, що видається та реєструється податковим органом. Крім того, представник відповідача вважає, що позивач і кожен з відповідачів під час укладання договору про повну матеріальну відповідальність повинні були використати як нормативно-правову форму Типовий договір про повну матеріальну відповідальність, затверджений постановою Державного комітету Ради міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року N 447/24, оскільки законодавство не передбачає укладати договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за довільною формою або відбирати у працівника одностороннє зобовязання про прийняття ним на себе повної матеріальної відповідальності. Також представник вказує на те, що колективна (бригадна) відповідальність запроваджується лише у випадках, зазначених у ст. 135-2 КЗпП України, при цьому, такі підстави її запровадження були відсутні, оскільки відповідачі виконували обовязки продавців кожна окремо, доказів передачі їм цінностей позивачем не надано, а тому розмежувати матеріальну відповідальність кожного з відповідачів та укласти з ними з кожним окремо договір про повну матеріальну відповідальність можливість була. В порушення вимог чинного законодавства України позивачем не надано доказів про видачу наказу погодженого з профспілковим комітетом або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, про встановлення колективної (бригадної) матеріальної відповідальності, а також не здійснено дій спрямованих на призначення чи обрання керівництва колективу (бригади). На думки представника, пояснення надані позивачем в судовому засіданні свідчать про її самоусунення від контролю та обліку руху товарно-матеріальних цінностей, власником яких вона є. Крім того, представником відповідача суду надано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 27.06.2003 року за укладеним трудовим договором на роботу на посаді продавця магазину, який належить позивачці, була прийнята відповідач ОСОБА_4 (а.с. №1624/2684/2012 - 3).

01.01.2003 року за укладеним трудовим договором на роботу на посаді продавця магазину, який належить позивачці, була прийнята відповідач ОСОБА_3 (а.с. №1624/2684/2012 - 5).

11.04.2006 року позивачкою з відповідачами був укладений письмовий договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність (а.с. 5-6).

Враховуючи по-змінність роботи відповідачів невеликими періодами, що ускладнює необхідність постійної передачі товарно-матеріальних цінностей одна одній, суд вважає обґрунтованим укладення відповідного договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, оскільки виконувана відповідачами робота мала ознаки спільного виконання та передбачала неможливість розмежування матеріальної відповідальності працівників.

Крім того, укладення зазначеного договору відповідає Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, затвердженого наказом Міністерства праці України №43 від 12.05.1996 року.

Так, відповідно до п. 5 вказаного Переліку, колективна (бригадна) матеріальна відповідальність може запроваджуватись на роботах, пов'язаних з продажем (видачею) товарів (продукції), їх підготовкою до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

За умовами вказаного договору, відповідачі прийняли на себе колективну (бригадну) матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності майна та інших цінностей, переданих їм для торгівлі і зобовязались дбайливо відноситись до цінностей та приймати міри до попередження збитків (а.с. 5-6).

Згідно п. 14 зазначеного договору, підставою для притягнення членів колективу (бригади) до матеріальної відповідальності є матеріальні збитки спричинені недостачею, підтвердженою інвентаризаційною відомістю (а.с. 6).

13.09.2011 року позивачкою була проведена інвентаризація товарно-матеріальних цінностей у належному їй магазині, за результатами якої був складений акт від 13.09.2011 року про виявлену недостачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 23631,90 грн. (а.с. №1624/2684/2012 10-26).

Відповідно до положень ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно ч. 2 ст. 131 КЗпП України, працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема у випадку, коли: шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.

Відповідно до положень ст. 135-2 КЗпП України, при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Враховуючі викладені обставини та зазначені норми чинного законодавства України, суд вбачає наявність всіх необхідних юридичних фактів, які вказують на можливість притягнення відповідачів до матеріальної відповідальності.

Так, трудові обовязки відповідачів передбачені укладеним договором про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, а також ст.ст. 131, 139 КЗпП України.

Порушення відповідачами своїх трудових обовязків полягає у недотриманні правил дбайливого та бережливого ставлення до переданого майна і вжиття заходів для запобігання шкоді.

Наявність прямої дійсної шкоди полягає у виявленій недостачі, котра згідно акту від 13.09.2011 року про виявлену недостачу товарно-матеріальних цінностей становить 23631,90 грн.

Суд визнає, що порушення відповідачами своїх трудових обовязків, які наведені вище, стало причиною завданої шкоди, тобто шкода заподіяна недостачею товарно-матеріальних цінностей є результатом вказаного порушення.

При цьому, відповідачі не могли не усвідомлювати, що в їх діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, та мали можливість передбачати настання прямої дійсної шкоди.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак, враховуючи заяви відповідачів та їх представників про застосування наслідків спливу строку позовної давності, позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, недостача товарно-матеріальних цінностей була виявлена 13.09.2011 року, що підтверджується актом результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та інвентаризаційним описом (а.с. №1624/2684/2012 10-26).

Згідно ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ст. 252 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ст. 254 ЦК України).

Враховуючи наведені норми чинного законодавства України, перебіг строку позовної давності за вимогами про стягнення з працівників матеріальної шкоди заподіяної позивачу недостачею товарно-матеріальних цінностей почав спливати з 14.09.2011 року і відповідно останнім днем строку звернення до суду було 14.09.2012 року.

З матеріалів справи №1624/2684/2012, яка за клопотанням позивача долучена до матеріалів справи, що розглядається, вбачається, що позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів про стягнення матеріальної шкоди завданої ними під час виконання трудових обовязків 14.09.2012 року, тобто в останній день строку визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України (а.с. №1624/2684/2012 -2).

Ухвалою суду від 01.02.2013 року вказана позовна заява за клопотанням представника позивачки була залишена без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Із новим позовом про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, завданої при виконанні трудових обовязків позивачка звернулась до суду 08.02.2013 року (а.с. 2).

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що станом на час звернення позивачки до суду із цим позовом строк позовної давності для заявлених вимог сплинув, оскільки попередній позов був предявлений в останній день строку та залишений судом без розгляду, що не зупиняє перебігу позовної давності, а також з огляду на те, що відповідачі та їх представники просять суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмови у позові у звязку зі спливом строку позовної давності.

При цьому, суд не знаходить підстав для задоволення заяви позивачки про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, оскільки згідно реєстраційної відмітки суду позов надійшов 08.02.2013 року та був поданий позивачкою особисто, а не 05.02.2013 року, як про це стверджує позивачка. Крім того, суд не може визнати поважними причини пропуску строку у звязку із тим, що позивачка не могла одразу відшукати необхідний договір та намагалась протягом року вирішити спірні питанням з відповідачами в позасудовому порядку, оскільки вказаний договір мав би знаходитись у позивачки як власника магазину і відсутні будь-які обєктивні непереборні обставини, які б позбавляли позивачку протягом року звернутись до суду за захистом свого права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 11, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 130, 131, 134, 135-2-138, 139, 233 КЗпП України, ст.ст. 251-254, 256, 260, 261, 265, 267 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, завданої при виконанні трудових обовязків відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -