Справа № 541/376/13-ц
Номер провадження 2/541/295/2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 березня 2013 року

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Гриб М.В.

при секретарі Калініченко Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миргороді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю як подружжя та визнання права спільної сумісної власності на квартиру,-

в с т а н о в и в :

19.02.2013 року позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вона посилалася на те, що з квітня 2001 року вона спільно проживала в фактичних шлюбних відносинах однією сім'єю з відповідачем. 09 липня 2001 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1, яка згідно договору купівлі продажу була зареєстрована на ім'я відповідача. 27 липня 2001 року вони зареєстрували шлюб. Оскільки відповідач не визнає її право на вказану квартиру, то позивачка просила суд встановити факт проживання як подружжя однією сім'єю її з відповідачем з квітня 2001 року по 27 липня 2001 року та на підставі ст.ст. 74, 62 СК України визнати за нею право спільної власності на зазначену квартиру.

В судовому засіданні позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила суд встановити факт проживання як подружжя однією сім'єю її з відповідачем з квітня 2001 року по 27 липня 2001 року і визнати спірну квартиру спільною власністю її з відповідачем тільки на підставі ст. 74 СК України. При цьому вона уточнила, що спірна квартира була куплена за кошти її батьків та батьків відповідача. Своїх власних коштів в її покупку вона не вкладала.

Її представник, ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримував і просив задовольнити його.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що на час придбання ним спірної квартири спільно з відповідачкою не проживав, своїх особистих коштів в покупку спірної квартири позивачка не вкладала, а тому просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача, ОСОБА_4, вважав недоведеними вимоги позивачки, а тому просив відмовити в їх задоволенні.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін та свідків по справі, вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позову із наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 9 липня 2001 року згідно договору куплі-продажу відповідачем ОСОБА_2І була придбана квартира АДРЕСА_2 (а.с.4).

Шлюб сторони зареєстрували 27 липня 2001 року у Великосорочинській сільській раді Миргородського району Полтавської області, в якому перебувають до цього часу.(а.с.13).

Встановлення факту проживання як подружжя однією сім'єю з відповідачем з квітня 2001 року по 27 липня 2001 року позивачка просила з метою підтвердження свого права власності в порядку ст. 74 СК України на спірну квартиру, зареєстровану на ім'я відповідача.

За змістом п.1 розділу V11 Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже спірні відносини між сторонами виникли до набрання чинності Сімейного кодексу України.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

З огляду на викладене, спільне проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу згідно ст. 74 СК може мати юридичне значення, якщо воно мало місце після 1 січня 2004 року.

Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, то посилання позивачки на ст. 74 СК України, як на правову підставу своїх позовних вимог є неспроможними.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю визнавалось: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

У інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не був визначений і учасники спільної власності під час придбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створені спільної власності, що викладено в роз'ясненні п. 5 постанови № 20 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права спільної сумісної власності на спірне майно.

Отже норми Кодексу про шлюб та сім'ю України не передбачали можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

За таких обставин встановлення факту спільного проживання як подружжя однією сім'єю для позивачки не має юридичного значення, а тому її позовні вимоги в цій частині є такими що не підлягають задоволенню судом.

Крім цього, позивачка, в силу своїх обов'язків, передбачених ст. 60 ЦПК України , в строки, визначені ст. 131 ЦПК України не надала суду будь-яких доказів на підтвердження своєї власної участі у набутті спірної квартири. Сама вона в судовому засіданні підтвердила, що своїх власних коштів у придбання спірної квартири вона не вкладала. Вказану обставину підтвердили в судовому засіданні і свідки ОСОБА_5, ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Законність нотаріально посвідченого договору куплі-продажу спірної квартири (а.с.4) позивачкою не оспорювалась.

За викладених обставин, суд вважає необхідним відмовити їй в задоволенні позовних вимог і в частині визнання за нею права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 60, 62, 64, 208, 209, 213- 215, 256 ЦПК України, ст. ст.3, 74 СК України, ч.1 Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, ст. 16 Закону України "Про власність", суд -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю як подружжя та визнання права спільної сумісної власності на квартиру відмовити повністю.

Заборону ОСОБА_2 відчужувати, належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_4, яка була накладена ухвалою Миргородського міськрайонного суду від 19.02.2013 року в порядку забезпечення позову - зняти.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі через Миргородський міськрайонний суд апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_7