Справа № 213/1372/12 Провадження № 22-ц/772/24/2013Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 5 Доповідач: Іващук В. А.

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" січня 2013 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

ГоловуючогоОСОБА_2,
суддів:ОСОБА_3, ОСОБА_4,
при секретаріОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Липовецької міської ради про визнання свідоцтва на право власності на квартиру недійсним та визнання права власності на квартиру,

за зустрічною позовною заявою ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 9 листопада 2012 року,

в с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись в суд 17 липня 2012 року.

Зазначали, що в квартиру АДРЕСА_1 М.Г. вселилась за домовленістю з ОСОБА_8 26 жовтня 1994 року між ними було укладено договір найму квартири у відповідності до якого ОСОБА_8 дозволив проживати в квартирі безоплатно, а ОСОБА_6 зобовязана була утримувати квартиру та сплачувати всі комунальні платежі.

З того часу вони постійно проживають у квартирі, під час проживання робили необхідні ремонти, провели газ та інше.

Із зустрічного позову ОСОБА_8 їм стало відомо, що ця квартира є його власністю на підставі її приватизації.

Вважаючи приватизацію квартири незаконною просили визнати свідоцтва на право власності на квартиру №32 в будинку за №5, що розташований по вул. Столярського в м. Липовець Вінницької області недійсним та визнати за ними право власності за набувальною давністю на цю квартиру, оскільки вони безперешкодно та відкрито користуються нею з 1994 року.

У липні 2012 року ОСОБА_8 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, де вказав, що відповідачі не звільняють спірну квартиру яку займають тимчасово на підставі договору укладеного у 1994 році за умовами якого він дозволив ОСОБА_6 тимчасово, строком на 1 рік проживати в квартирі. В серпні 2011 року він попередив відповідачів, щоб вони звільнили квартиру. Оскільки відповідачі його не допускають в квартиру, просив позов задовольнити та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 9 листопада 2012 року позов ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Липовецької міської ради про визнання свідоцтва на право власності на квартиру недійсним та визнання права власності на квартиру задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності на квартиру №32 в будинку за №5, що розташований по вул. Столярського в м. Липовець Вінницької області та належала ОСОБА_8, за набувальною давністю.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 107 грн. 30 коп.

Стягнуто з ОСОБА_8 в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2290 грн. 60 коп.

У апеляційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Липовецької міської ради про визнання свідоцтва на право власності на квартиру недійсним та визнання права власності на квартиру відмовити, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи із наступного.

Відповідно частинам 1 та 2 статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Рішення суду таким визнати не можна, оскільки суд не виконав всі вимоги цивільного судочинства, допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Так, відповідно до правил частин 1 та 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, набувається за рішенням суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Липовецької міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, суд першої інстанції вирішив цей спір, як це вбачається із судового рішення, за правилами частини 1 статті 344 ЦК України та виходив при цьому із того, що встановлені судом обставини дають підстави суду для застосування зазначеної норми матеріального права, а тому в цій частині вимог позов задовольнив.

З таким висновком суду не можна погодитись через наступне.

Судом при вирішенні спору не дано належної оцінки доказам у справі, на які посилається ОСОБА_8 обґрунтовуючи свої заперечення.

Так, у матеріалах справи є договір від 26 жовтня 1994 року укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 зміст якого відповідає умовам договору найму (оренди) житла. За умовами цього договору ОСОБА_8 надав свою квартиру АДРЕСА_2 в с.м.т. Липовець для безоплатного проживання ОСОБА_6 строком на 1 рік. ОСОБА_6 зобовязалась здійснювати плату за квартиру, забезпечувати її схоронність та на вимогу ОСОБА_8 зобовязана звільнити квартиру в двохтижневий строк (а.с.4).

Вказана квартира належить на праві власності ОСОБА_8 внаслідок її приватизації на підставі свідоцтва виданого 30 жовтня 1992 року та зареєстрованого Вінницьким ВООБТІ 16 листопада 1992 року за №2129 (а.с. 52- 52а).

Наявність цих обставин не оспорюється сторонами та підтверджується належними та допустимими доказами.

Виходячи із змісту статті 344 ЦК України положення про набувальну давність не підлягає застосуванню, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа майном на підставі договору з його власником, зокрема на підставі договору оренди (найму). Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном.

Оскільки встановлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 стала володіти спірною квартирою на підставі вказаного вище договору, то положення частини 1 статті 344 ЦК України застосованими бути не можуть.

Виходячи із зазначеного підстав для задоволення позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Липовецької міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю немає, тому рішення суду в цій частині слід скасувати, а у задоволенні зазначених вимог відмовити, оскільки суд неправильно витрактував застосовану ним норму матеріального права.

До того ж Липовецька міська рада не може відповідати за такими вимогами, оскільки встановлено, що міська рада не має ніякого відношення ні до спірної квартири, ні до будинку у якому квартира знаходиться.

Вимоги про визнання недійсним свідоцтва на право власності на спірну квартиру теж не підлягають задоволенню, оскільки на час видачі вказаного свідоцтва (30 жовтня 1992 року) прав та інтересів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 порушено не було і стороною у правовідносинах з приватизації цієї квартири вони не були.

Відповідно до положень статті 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом у випадку порушення її невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зустрічний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення задоволенню також не підлягає виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_6 разом із сином ОСОБА_7 вселились у спірну квартиру на підставі вказаного вище договору від 26 жовтня 1994 року.

Договір містить умови за яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зобовязані виселитись із цієї квартири, а саме на вимогу ОСОБА_8 у строк дві неділі.

Доказів дотримання умов договору щодо виселення з спірної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_8 суду не надано. Після набуття рішенням суду законної сили ОСОБА_8 не позбавлений можливості попередити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про виселення в порядку встановленому законом та умовами договору.

Отже суд дійшов до своїх висновків внаслідок їх невідповідності встановленим обставинам справи та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Невідповідність висновків суду обставинами справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до правил пунктів 3 та 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Липовецької міської ради про визнання свідоцтва на право власності на квартиру недійсним та визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, а також у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

У відповідності до порядку визначеному частиною 5 статті 88 ЦПК України стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 в дохід держави 2290 грн. 60 коп. судового збору за подачу позовної заяви за вимогами матеріального характеру, виходячи із визначеної судом першої інстанції ціни позову у розмірі 2397 грн. та сплачених позивачами 107 грн. 30 коп. по квитанції №к21/н/39 від 17 липня 2012 року (а.с.1), а також на користь відповідача ОСОБА_8 з ОСОБА_6, ОСОБА_7 солідарно слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1198 грн. 50 коп. понесених за подачу апеляційної скарги (а.с. 82, 98) та правової допомоги в сумі 2000 грн. (а.с.53 -56), а всього на користь ОСОБА_8 - 3198 грн. 50 коп..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.3, п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 9 листопада 2012 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Липовецької міської ради про визнання свідоцтва на право власності на квартиру недійсним та визнання права власності на квартиру відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 в дохід держави 2290 грн. 60 коп. судового збору за подачу позовної заяви та з них солідарно на користь ОСОБА_8 понесені ним витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1198 грн. 50 коп. та правової допомоги в сумі 2000 грн. а всього на користь ОСОБА_8 - 3198 грн. 50 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

/підпис/ ОСОБА_4

З оригіналом вірно: