Справа №442/3979/13-ц
Провадження №2/442/1394/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2013 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді - ОСОБА_1

при секретарі - Антоненко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «Благо-Інвест» про захист прав споживача, визнання угоди недійсною та стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір №002064 від 27.07.2007 року з додатками до нього №1 та №2, укладений між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 «Благо-Інвест», як такий, що порушує її права та не відповідає вимогам законодавства України, стягнути з відповідача в її користь 44916,18 грн. сплачених нею коштів згідно зазначеного договору, та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Позов мотивує тим, що на початку липня місяця 2007 року вона прочитала оголошення в газеті «Експрес» під назвою «Зроби крок в майбутнє сьогодні», в якому йшлось про те, що ОСОБА_3 «Благо-Інвест» надає послуги з придбання товару, а саме нового автомобіля зі знижкою, без застави та довідки про доходи, за кошти - внески клієнта. У даному оголошенні було зазначено, що по організаційних питаннях слід звертатись за адресою м. Дрогобич, ринок «Матадор», до агента фірми. Через кілька днів вона із сином, ОСОБА_4, приїхали до ринку «Матадор», згідно прочитаного оголошення, однак, охорона ринку повідомила, що представники фірми ОСОБА_3 «Благо-Інвест» переїхали в приміщення готелю «Тустань» в м.Дрогобичі. Цього ж дня вони з сином поїхали в готель «Тустань», де їх прийняла представник фірми ОСОБА_3 «Благо-Інвест» - ОСОБА_5. Остання розповіла про умови надання послуг та укладення угоди, при цьому запевнила щодо законності таких послуг, зіславшись на те, що все відбувається на підставі угоди, передбаченої законодавством України. Пояснила при цьому, що для підписання даної угоди потрібно зробити перший внесок в сумі 5000 грн. Оскільки у них при собі не було необхідної суми грошей, через 8 днів вони з сином вдруге прийшли в офіс фірми ОСОБА_3 «Благо-Інвест» до представника ОСОБА_5 з необхідними коштами, де вона підписала уже підготовлену угоду від 27.07.2007 року №002064, до якої було надано додаток №2. У суть самої угоди та додатку не вникали, оскільки детально не перечитували їх.

Відповідно до ст.1 договору №002064 адміністратор, за згодою учасника, зобовязується вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, зазначеного в додатку №1 до даного договору, на умовах діяльності Програми «інцест», що міститься в додатку №2, який є невідємною частиною цього договору. На протязі 2007 -2012 років нею щомісяця згідно вищевказаного договору та додатків №1, №2 від 27.07.2007 року, в обумовлений строк, на поточні рахунки відповідача, які періодично змінювались, про що її попередньо повідомляли листом, через банківські установи м.Дрогобича перераховувались кошти, щомісячний чистий внесок 416 грн. 64 коп., та адміністративний платіж в сумі 166 грн. 67 коп. За період від 27 липня 2007 року по вересень 2012 року вона сплатила згідно угоди всього 44916 грн. 18 коп., з яких 32083 грн. 59 коп становить чистий внесок, та 12833 грн. 59коп. - адміністративні витрати. У вересні 2012 року, коли подзвонила у фірму «Благо-Інвест», їй повідомили, що необхідно розірвати договір і не здійснювати більше оплат по внесках, так як заблоковано рахунки фірми. Вважає, що вищевказана угода, укладена між нею та відповідачем повинна бути визнана недійсною, оскільки укладення такої, а також її умови не відповідають вимогам чинного законодавства. Згідно умов такої, відповідач виступає виконавцем певних послуг, зазначених у ст. 1 договору, а позивач є їх споживачем. При цьому, умови договору порушують її права як споживача. Здійснені нею внески не створюють для відповідача будь-яких обов'язків. Останній покладає на учасників системи придбання автомобілів у групах їх витрати, не вкладаючи при цьому власних коштів, що робить таку діяльність пірамідальною схемою, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Зазначений вид нечесної підприємницької практики, що вводить споживача в оману, включено в умови самої угоди. Також угодою передбачено, що право на отримання автомобіля учасником системи за результатами розподілу фонду групи, є підставою для придбання за рахунок фонду групи автомобіля для учасника системи. Таким чином, відповідач, керуючись додатком № 2 до угоди, формує групу учасників системи, надалі створює фонд цієї групи за рахунок чистих щомісячних платежів, сплачених учасниками групи, тобто за кошти учасників системи, а потім один раз на місяць розподіляє фонд групи між учасниками системи, але право на купівлю автомобіля отримують не всі учасники системи, а тільки ті, які зробили найбільшу кількість авансових чистих щомісячних платежів та задекларували найбільшу кількість чистих щомісячних внесків. Отже, розподіл фонду групи проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", коли один учасник системи за свої власні кошти без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учаснику системи. При цьому, саме одержання права на отримання автомобіля, що передається у власність учаснику системи, до його повної оплати є «компенсацією» за рахунок коштів інших учасників системи, залучених до умови діяльності програми "Інвест". Змістом укладеного договору підтверджується, що грошовий фонд учасників програми, за рахунок якого відповідач зобов'язується придбати й передати товар, формується виключно за рахунок коштів учасників програми без залучення до нього коштів товариства, та що оплата товару учасникам програми, які набули право на отримання товару, здійснюється коштами інших її учасників без інвестування в цю оплату коштів товариства. Вказана обставина підтверджується пунктом 1.3, ст.1 умов договору №002064 «Благо-Інвест», де зазначено, що учасник програми «Благо-Інвест» доручає товариству використовувати суми чистих внесків для формування ОСОБА_6 та його розподілу з метою здійснення оплати товару на користь учасників ОСОБА_6 чи надавати відповідні суми у позику.

Отже, шляхом укладення оспорюваного договору, вважає, що її було втягнуто ОСОБА_3 "Благо - Інвест" у пірамідальну схему під виглядом учасника організованої цим товариством програми соціальної допомоги, яка виражається у сприянні її учасникам в придбанні товару. Тобто відповідач здійснює організацію власної діяльності за рахунок споживачів, що робить такий договір несправедливим відносно неї, як споживача. Згідно п.п.2.1.6 ст.2 договору передбачено, що вона зобовязана укласти договори страхування життя та страхування об'єкта застави зі страховою компанією, яку вказує відповідач, при чому вигодонабувачем за цим договором є Адміністратор, тобто відповідач, а не учасник, який застрахований. Крім того, відповідно до п.п.2.1.5 ст.2 оспорюваного договору вона, як учасник, зобовязується укласти з Адміністратором (відповідачем) договір застави майна, договір поруки, або надати банківську гарантію з метою забезпечення виконання своїх платіжних зобовязань по даному договору. Таким чином, із вказаного договору вбачаються явно невигідні одній стороні - споживачу договірні умови, які протилежна сторона правочину - відповідач сформулював у односторонньому порядку, і тим самим створив істотний дисбаланс між правами і обовязками сторін за договором на свою користь, не врахувавши при цьому інтересів контрагента - споживача.

Враховуючи те, що законом прямо не визначено нікчемні правочини, що вчинені з використанням нечесної підприємницької практики, вважає, що такий правочин є оспорюваним, тобто може бути визнаний судом недійсним з моменту його укладення.

Крім того, виходячи зі змісту договору №002064 від 27.07.2007р. та умов Програми «Інвест», є очевидним, що діяльність відповідача повязана із наданням послуг за Програмою системи придбання в групах товару (автомобіля) і є по суті діяльністю з надання фінансових послуг, оскільки має характерні для таких послуг ознаки: відповідач здійснює операції з фінансовими активами, отримує від учасника грошові кошти у вигляді щомісячних та фінансових платежів, перерозподіляє отримані грошові кошти в інтересах третіх осіб і має прибуток від такої діяльності. Однак, виходячи зі змісту ч.1 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами. ОСОБА_3 «Благо-Інвест» на момент укладення договору не мало статусу фінансової установи, так як не було внесено до Реєстру фінансових установ, який веде Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг. Таким чином, відповідач не вправі здійснювати описану вище діяльність з надання фінансових послуг.

Крім того, вважає, що порушення відповідачем її права, як споживача послуг, завдало їй моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях та переживаннях, пригніченості душевного стану внаслідок нечесного відношення до неї як інваліда, втраті душевного спокою, нормального здорового сну, підвищенні серцевого тиску, внаслідок чого змушена була вживати медичні препарати, тощо. Все це заподіяло їй моральну шкоду, яку оцінює в суму 10 000 гривень, яку просить стягнути з відповідача.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_3 «Благо-інвест» в судове засідання не зявився, однак, від останнього надійшло письмове заперечення на позовну заяву, в якому, зокрема просить відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає його безпідставним. Разом з тим, не заперечує, що позивач дійсно сплатила на рахунки підприємства кошти, вказані в позові (44916,18 грн.). Проте, ОСОБА_3 «Благо-Інвест» визнано банкрутом і розпочата процедура ліквідації підприємства.

Вислухавши позивачку, беручи до уваги вищенаведене, зясувавши обставини справи та оглянувши її матеріали, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 27 липня 2007 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 «Благо-Інвест» укладено договір № 002064 з додатками № 1, 2 до договору, предметом якого є надання відповідачем позивачу послуг, спрямованих на придбання товару, зазначеного в додатку № 1 до цього договору («авто»), та на умовах, зазначених у додатку № 2 до основного договору (а.с. 11 -14).

Згідно із ст. 2 договору № 002064 від 27.07.2007 року позивач зобов"язався одноразово сплатити реєстраційний платіж у день підписання сторонами даного договору та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу, своєчасно сплачувати загальний платіж щомісяця, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор (ОСОБА_3 «Благо-Інвест») здійснює оплату вартості товару чи надає відповідіні суми у позику, та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності Програми, після отримання Дозволу підписати Додаток №3 до договору з метою визначення заборгованості перед адміністратором та укласти з адміністратором договір позики, а також виконувати інші зобовязання, передбачені Умовами.

Відповідно до ст.3 Договору, за порушення, невиконання або неналежне виконання взятих по Договору зобовязань, сторони несуть відповідальність один перед одним згідно умов даного Договору, Додатків до нього, а також у відповідності до чинного законодавства.

У правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у Постанові від 11 вересня 2013 року по справі № 6-40 цс 13, Суд зазначив наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

При цьому, в зазначеному Законі нормативне визначення поняття "пірамідальної схеми" не надано, однак, визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до "пірамідальної схеми".

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником до схеми інших споживачів.

Із дослідженого договору №002064 від 27.07.2007 року, а також Додатку № 2 до Договору "Умови Програми "Інвест", встановлено, що програма товариства формується виключно на коштах клієнтів, без залучення коштів товариства.

Зокрема, відповідно до п. 1.3 Умов програми "Інвест", яка є додатком № 2 до договору №002064, послуги, які є предметом Договору, надаються шляхом формування груп Учасників Програми "Інвест", метою яких є придбання товару, зазначеного у Додатку №1 та Договору. Відповідно до п.2.3. вказаних Умов, кошти, необхідні для отримання товару (чисті внески), вносяться учасником на розрахунковий рахунок Адміністратора щомісячно, чисті внески є власністю учасника.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 сплачувала відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на купівлю товару, яке надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми. Право одержати товар позивачем залежить від розміру фонду і внесення коштів іншими учасниками товариства. При цьому, право на придбання товару, орієнтовною вартістю 100000 грн. надається у невизначеному майбутньому.

Як зазначено вище, згідно із ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У свою чергу, відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, в ході розгляду справи встановлено, що укладений 27.07.2007 року між сторонами договір за №002064 є нікчемним внаслідок того, що його недійсність передбачена Законом, а саме, як правочин, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики.

Разом з цим, визнання недійсним вказаного договору не потребує ухвалення судового рішення, відповідно, у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору №002064 від 27.07.2007 року, укладеного між ОСОБА_3 «Благо-Інвест» та ОСОБА_2 слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На виконання умов договору ОСОБА_2 27.07.2007 року провела оплату (перший внесок) у розмірі 5000 грн. (що стверджується квитанцією а.с.19).

Крім цього, на виконання умов укладеного договору № 002064 від 27.07.2007 року згідно додатку № 1 до договору позивачка сплатила: 32083,59 грн. чистих внесків; 12832,59 грн. - адміністративних витрат, загалом проведено платежів на суму 44916,18 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_3 «Благо-Інвест» слід стягнути в користь позивача 44916,18 грн., понесених нею витрат відповідно до Договору №002064 від 27.07.2007 року.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів", при задоволенні вимог споживача, суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із внесеними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер неправомірних дій відповідача, тривалість порушення прав позивачки, що призвело до порушення нормального ритму життя останньої (потреба у вчиненні додаткових дій, які за належних обставин не було б необхідності вчиняти), нормальних життєвих звязків, тяжкість вимушених змін, моральних переживаннях у звязку з понесенням матеріальних витрат, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. Відтак, вважає, що задоволений судом розмір моральної шкоди в сумі 500 гривень відповідатиме ступеню страждань позивачки.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 3, 10, 57-60, 64, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Благо-Інвест» в користь ОСОБА_2 32083,59 грн. чистих внесків та 12832,59 грн. - адміністративних витрат, а всього - 44916,18 (сорок чотири тисячі девятсот шістнадцять) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Благо-Інвест» в користь ОСОБА_2 500 (пятсот) грн. моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Благо-Інвест» в дохід держави судовий збір в розмірі 692,76 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ____________