Справа № 2-381/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2013 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

секретарів - Богуславської Х.О., Тищенко А.М., Деркач М.М., Підлипенського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Шоста Харківська державна нотаріальна контора про визнання недійсними заповітів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсними заповіт, складений 05.12.2003 року ОСОБА_3, яка померла 18 квітня 2009 року та на момент смерті мешкала у АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_4 та посвідчений Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-2614, а також заповіт, складений 01.11.2005 року ОСОБА_3, яка померла 18 квітня 2009 року та на момент смерті мешкала у АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_2 та посвідчений Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-124.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач та його представник посилається на обставини, викладені в позовній заяві, вказуючи про те, що ОСОБА_5 в момент складання заповітів від 05.12.2003 року та 01.11.2005 року не усвідомлювала значення своїх дій через стійкий розлад здоровя та не могла керуватися ними.

Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували, вказуючи на те, що кожен з трьох складених ОСОБА_3 заповітів був її волевиявленням, складені заповіти скасовували дію попереднього, під час складання кожного із заповітів, у нотаріальній конторі перевірялась дієздатність ОСОБА_3 та встановлювалась її дійсне волевиявлення.

Представник 3 особи Шостої Харківської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено наступне.

Від імені ОСОБА_3, яка померла 18 квітня 2009 року та на час смерті мешкала за адресою: АДРЕСА_2 були посвідчені заповіти:

● 27 січня 2003 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-124 на імя ОСОБА_1;

● 05 грудня 2003 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-2614 на імя ОСОБА_4 (цим заповітом був скасований заповіт, посвідчений 27 січня 2003 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-124 на імя ОСОБА_1);

● 01 листопада 2005 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №5-2841 на імя ОСОБА_2 (цим заповітом був скасований заповіт, посвідчений 05 грудня 2003 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-2614 на імя ОСОБА_4).

Після смерті ОСОБА_3 заведено спадкову справу №399/2009 від 11 червня 2009 року.

З заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим 01 листопада 2005 року Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №5-2841 звернулась відповідачка ОСОБА_2.

Крім того, з заявою про прийняття спадщини звернувся позивач ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто.

На підставі ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду достатніх доказів того, що дії ОСОБА_3 як заповідача, щодо складання заповітів не булу вільними та не відповідали її волі. Волевиявлення померлої ОСОБА_3 щодо надання спадщини спочатку позивачу ОСОБА_1, потім ОСОБА_4, а остаточно ОСОБА_2 були чіткими та послідовними.

Факт складання заповіту заповідачем на імя ОСОБА_2 у судовому засіданні підтвердив державний нотаріус Шостої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, яка посвідчила 01.11.2005 року волевиявлення ОСОБА_3

За клопотанням позивача ОСОБА_1 судом було призначено комісійну судово-медичну експертизу, з висновків якої вбачається, що відомості, які б дозволяли оцінити статичний та психічний стан здоровя ОСОБА_3 на час складання заповіту 5 грудня 2003 року на користь ОСОБА_4 та на 01 листопада 2005 року на користь ОСОБА_2 відсутні.

Експертами була вивчена надана медична документація щодо вікових захворювань ОСОБА_3 , але зробити висновок про те, що стан її здоровя міг вплинути на психічний стан заповідача не змогли. Крім того, експертами не надано стверджувального висновку про те, що ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій та керуватися ними за своїм станом здоровя.

Допитані у судовому засіданні свідки також не підтвердили суду про те, що волевиявлення ОСОБА_3 не відповідало її волі.

Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обовязок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України з матеріалів справи вбачається, що доводи заявника окрім позовної заяви та поясненнях останньої не на чому не ґрунтуються.

Таким чином, з врахуванням наведених обставин суд відмовляє в задоволення вимог позивача ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 79, 88, 209, 212 215, 218 ЦПК України, ст. 1254, 1257 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя