Справа № 444/2-1609/11 Головуючий у 1 інстанції: Копняк С.М.
Провадження № 22-ц/783/4353/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2013 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Богонюка М.Я.,Шашкіної С.А.,

з участю секретаря Рванцової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,ОСОБА_5ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 4 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Рава-Руської міської ради, Рава-Руської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2, ДКП Червоноградське МБТІ, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частину квартири в порядку приватизації та в порядку спадкування,-

в с т а н о в и л а:

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 4 квітня 2013 року позов задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на квартиру №3 у будинку № 35 на вулиці Івасюка у м. Рава-Руська, Жовківського району Львівської області, видане Рава-Руським бюро по приватизації житлового фонду 19 листопада 1993 року на імя ОСОБА_7 та зареєстроване в Червоноградському МБТІ у реєстраційній книзі за № 987, в частині реєстрації права власності на ? частину вказаної квартири на імя ОСОБА_7 Визнано право власності ОСОБА_4 на ? ідеальну частину вказаної квартири в порядку приватизації за законом.Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 30 вересня 2010 року Рава-Руською Державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в частині спадкування кожною по ? частини квартири, яка зареєстрована в цілому на імя ОСОБА_7 В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 Апелянт вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вказує, що покійний ОСОБА_7 був її батьком та чоловіком позивача. Зазначає, що спірне житло було приватизовано ним батьком одноособово. Стверджує, що згадана квартира мала залишитися її сину. Вона ніколи не проживала в даній квартирі. Вказує, що спадкування відбулося відповідно до вимог закону. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Встановлено, що ОСОБА_4 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7В з 7 лютого 1987 року, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії П-СГ №357694 (актовий запис № 4), виданим Потелицькою сільською радою Жовківського району Львівської області. Для забезпечення житлом із державного житлового фонду їм було надано спірну квартиру, у ній вони були зареєстровані. Квартира складається з 2-х кімнат, житловою площею 33 кв.м., кухні, площею 8.8 кв.м., коридору площею, 3.9 кв.м. та лоджії, площею 3.6 кв.м. Загальна площа квартири становить 49,3 кв.м.

Відповідно до ст.ст. 64, 65 ЖК України, право на житлову площу породжує фактичне проживання там особи, як члена сімї наймача.

18 жовтня 1993 року ОСОБА_7 і позивач подали заяву до органу приватизації про передачу їм у власність спірної квартири з визначенням уповноваженим власником ОСОБА_7 (а.с.68-70). В зазначеній квартирі на час приватизації проживав ОСОБА_7 та ОСОБА_4 Постійним місцем проживання позивача станом на жовтень 1993 року була спірна квартира, у якій вона зареєстрована та проживає з 1989 року по даний час.

Розрахунок площі квартири, що безоплатно приватизовується, проведено на дві особи (а.с.71). Рішенням виконавчого комітету Рава-Руської міської ради народних депутатів № 182 від 28 жовтня 1993 року спірна квартира передана у власність ОСОБА_7 на сімю з двох осіб з визначеною доплатою за лишки житлової площі для цих обох осіб відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.8,75). Із вказаного рішення вбачається, що у ньому вказувалися і за іншими адресами лише уповноважені власники квартир, що приватизовувалися, інші члени сімей у рішенні не вказані, а зазначено лише кількість осіб у квартирах, які такі приватизовували. ОСОБА_7 і позивач використали свої житлові чеки для безоплатної приватизації спірної квартири.

Згідно з ч.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир у власність громадян відповідно до ст.5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації.

Відповідно до ст.ст. 3, 4, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 кв.м на сімю. Відповідно до цього Закону право на безоплатну приватизацію квартири з державного житлового фонду мають особи, які таке житло на час приватизації займали. Позивач на час приватизації спірної квартири проживала в ній, була членом сімї наймача; відтак, мала право на безоплатну приватизацію житла, від якої не відмовилася. Вона використала своє право на приватизацію житла з державного житлового фонду шляхом участі в приватизації спірної квартири. Інше житло в порядку безоплатної приватизації їй не передавалось.

Вказаним Законом не встановлено умов, за яких визначається розмір часток власників у приватизованому житлі, відтак, слід виходити з того, що частки кожного є рівними.

На підставі аналізу наявних у справі суд прийшов до вірного висновку, що, будучи членом сімї наймача ОСОБА_7 та його дружиною, позивач набула рівні з ним права користування житлом, мала право разом з чоловіком на приватизацію квартири, а, відтак, і право бути співвласником квартири в рівних частинах.

Згідно з ч.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир у власність громадян відповідно до ст.5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації. Таке свідоцтво на право власності на спірну квартиру видано ОСОБА_7 19 листопада 1993 року (а.с.11).

ОСОБА_7 помер 29 березня 2010 року. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Із заявами про спадкування після смерті ОСОБА_8 у державну нотаріальну контору звернулися дружина покійного - позивач ОСОБА_4 та дочка покійного від першого шлюбу відповідач ОСОБА_2

Рава-Руською державною нотаріальною конторою ОСОБА_4 та ОСОБА_2, як спадкоємцям першої черги за законом, згідно їх заяв видані свідоцтва про право на спадщину за законом кожній на ? частину спадкового майна. В таких зазначено, що вони є спадкоємцями спадкового майна по ? частини. Спадщина складається з квартири №3 в будинку №35 на вулиці Івасюка у м.Рава-Руська, яка належить спадкоємцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 листопада 1993 року на підставі рішення №182 від 28 жовтня 1993 року та зареєстрованого 19 листопада 1993 року Червоноградським МБТІ.

Суд вірно виходив з того, що оскільки спірна квартира передана у власність ОСОБА_7 на сімю в складі 2-х осіб, то його частка та частка ОСОБА_4 були рівними (по ?). Тому після смерті ОСОБА_7 спадщина відкривалася лише на належне йому спадкове майно, тобто на ? частину спірної квартири. З огляду на наведене, суд прийшов до вірного висновку, що відповідно, кожен із спадкоємців, маючи право на спадкування ? частини спадкового майна, успадкував по ? частині квартири, а не по ? , як вказано у свідоцтві про право на спадщину. Висновки суду ґрунтуються на аналізі наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що про порушення своїх прав позивач довідалася лише після смерті чоловіка та звернення в нотаріальну контору із заявою про спадкування, де їй було розяснено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру, єдиним власником такої є її покійний чоловік.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відтак, підстави для відмови в позові за пропуском строку позовної давності відсутні.

З висновками суду першої інстанції слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 4 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: