Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2013 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Гапоненко А. П. ,

при секретарі Миронова Н. В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Біла Церква, справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків правочину , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом в якому вказала, що в грудні 2004 року, перебуваючи у похилому віці (77 років), будучи непрацездатною і хворою, потребуючи в силу віку та стану здоров'я сторонньої допомоги і догляду, вона в присутності свого старшого сина ОСОБА_5 домовилася зі своїм молодшим сином відповідачем по справі ОСОБА_3 про те, що передасть йому у власність, належну на праві приватної власності квартиру № 11 в житловому будинку № 145 по бульвару 50-річчя Перемоги в м. Біла Церква Київської області, а він в свою чергу буде довічно доглядати її, купувати ліки, утримувати. Відповідач займався підготовкою укладення письмового договору і повідомив, що потрібно підписати його у нотаріуса. 25 грудня 2004 року вона разом з сином прибула до нотаріальної контори, де підписала договір, за яким, як вона на той час вважала, що передавши вищезазначену квартиру у власність відповідача, отримає від останнього необхідне довічне утримання. В подальшому відповідач припинив допомагати матеріально та відмовлявся купувати їй ліки посилаючись на відсутність коштів. Після 15 вересня 2012 року вона дізналась через сина ОСОБА_6, що насправді уклала з відповідачем договір дарування квартири, а не договір довічного утримання. У звязку з тим, що допустила помилку щодо укладення спірного договору дарування, оскільки замість нього, виходячи з домовленостей із сином, мала укладати договір довічного утримання, що відповідало її волевиявленню на час укладення договору, тому звернулась до суду з даним позовом, яким просить суд поновити строк для звернення до суду, визнати недійсним договір дарування квартири № 11 в житловому будинку № 145 по бульвару 50-річчя Перемоги в м. Біла Церква Київської області укладений між нею та відповідачем ОСОБА_3 25 грудня 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 2-4415 та визнати нею право власності на зазначену квартиру.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, пославшись на обставини та підстави, викладені у позовній заяві, просить суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, просить суд позов задовольнити та визнати вищезазначений договір дарування недійсним і визнати за позивачем право власності на спірну квартиру. При цьому пояснив, що дійсно у 2004 році на сімейній раді за участю матері, яка є позивачем у справі, та братів було вирішено укласти договір довічного утримання між ним та матірю з послідуючим успадкуванням ним зазначеної квартири. Підготовкою укладення договору займався він особисто за допомогою фахівця в області нерухомості, який порадив укласти договір дарування. В зазначений час ОСОБА_7 привезли до нотаріуса для підписання укладеного договору, що вона і зробила. Спочатку він допомагав матері, а потім не мав можливості цього робити із-за матеріального свого становища. Мати та брати в середині вересня місяця 2012 року дізналися від нього, що замість договору довічного утримання був укладений договір дарування і він передав їм всі документи на квартиру і договір дарування.

Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

За ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що не заперечується сторонами у справі, 25 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири № 11 в житловому будинку № 145 по бульвару 50-річчя Перемоги в м. Біла Церква Київської області, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 2-4415. Між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 за участю членів сімї була попередня домовленість про укладення між ними договору довічного утримання. При укладені зазначеного договору волевиявлення позивача ОСОБА_2 було направлене на укладення договору довічного утримання вважаючи, що після підписання договору вона отримає від відповідача необхідне довічне утримання.

Судом також встановлено, що істотною умовою договору, який мала намір укласти позивач було здійснення в подальшому догляду за нею з боку відповідача, що повністю підтвердив в судовому засіданні сам відповідач.

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність.

Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

У відповідності до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно п.19 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 229 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Враховуючи, що позивач при укладені договору дарування через свій вік та стан здоровя помилилася щодо природи правочину, рахуючи, що відповідач буде утримувати її до смерті, тобто вважала, що укладає договір довічного утримання, суд вважає, що позов заявлено обґрунтовано, його було доведено протягом судового засідання, тому підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ч.2. п. 5 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність для розірвання договору дарування в один рік.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відповідності до ч.1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Враховуючи те, що позивач дізналася про порушення її прав у вересні 2012 року, що підтвердив відповідач, суд вважає причини пропуску строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав поважними і вимоги позивача в частині клопотання про поновлення цього строку також підлягають задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати з оплати судового збору на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 229, 717 ЦК України, п.19 розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 10, 11, 60,61, 73,88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_2 строк для звернення до суду.

Договір дарування квартири № 11 в житловому будинку № 145 по бульвару 50-річчя Перемоги в м. Біла Церква Київської області укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 25 грудня 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 2-4415 визнати недійсним.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру № 11 в житловому будинку № 145 по бульвару 50-річчя Перемоги в м. Біла Церква Київської області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 214,60 грн.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_8