Справа № 369/6449/13-ц
провадження 2/369/2883/13
РІШЕННЯ

Іменем України

06.11.2013 року Києво Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Сохань Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У липні 2013 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 1998 року по 2006 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У 2001 році відповідачу була подарована земельна ділянка площею 0,1198га по вул. Польова, 16 в с. Тарасівка. На даній земельній ділянці в 2004 році вони розпочали будівництво житлового будинку та побудували його на 68,1% готовності за час подружнього життя. З часу розірвання шлюбу вона зверталась до суду з позовами про поділ спільного майна, але на спірне майно не було жодних правовстановлюючих документів, тому вона вимушена була залишати позови без розгляду. У 2013 році їй стало відомо, що відповідач зареєстрував незавершене будівництво та виставив його на продаж, без її дозволу.

Просила суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнавши за нею право власності на ? частину житлового будинку № 16 по вул. Польова в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, готовністю 68,1%, загальною площею 76.2 кв.м та на ? частину земельної ділянки площею 0,1198 га; поділити незавершений будівництвом житловий будинок в натурі між співвласниками відповідно до їх часток за варіантом №1, запропонованим у висновку судової будівельно-технічної експертизи №0044 від 18 січня 2008 року; поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в натурі земельну ділянку відповідно до часток у праві власності на будинок.

У судовому засіданні позивачка надала суду заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог. Ухвалою суду залишено без розгляду позовні вимоги про визнання права власності на ? частину земельної ділянки площею 0,1198 га; поділ незавершеного будівництвом житлового будинку в натурі між співвласниками відповідно до їх часток за варіантом №1, запропонованим у висновку судової будівельно-технічної експертизи №0044 від 18 січня 2008 року; поділ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в натурі земельної ділянки відповідно до часток у праві власності на будинок.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовну вимогу про визнання права власності на ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку підтримали. Позивачка подала суду заяву про поновлення строку позовної давності. Просили задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечували як з-підстав необґрунтованості та недоведеності позовних вимоги, так і з-підстав пропуску строку позовної давності. Просили суд відмовити в задоволенні позову також застосувавши строки позовної давності, оскільки причини пропуску його є не поважними.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 03 жовтня 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Києво-Святошинської районної державної адміністрації.

30 жовтня 2006 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія 1-ОК №059678, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції в Київській області.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

23 червня 2001 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1198га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по вул. Польовій, 16 в с.Тарасівка.

20 жовтня 2001 року ОСОБА_2 отримав державний акт IV-КВ №003263 на право власності на земельну ділянку площею 0,1198га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд по вул. Польовій, 16 в с. Тарасівка.

Рішенням виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №88/1 від 27 серпня 2004 року надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських приміщень за типовим проектом ОСОБА_4 К 213 на 4 кімнати житловою площею 79,46 кв.м, загальною 212,67 кв.м в с.Тарасівка по вул. Польовій.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи №0044 від 18 січня 2008 року, складеного експертом Українського незалежного інституту судових експертиз вбачається, що будівельна готовність одноповерхового цегляного житлового будинку становить 68,1%.

З матеріалів інвентаризаційної справи №1394 на будинок №16 по вул. Польовій в с.Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрував право власності на обєкт незавершеного будівництва 21 червня 2012 року, будинок в стані будівництва готовністю 57%, загальною площею 109,5 кв.м (а.с. 109-110).

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Оскільки будівництво житлового будинку здійснювалось в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тому суд вважає дане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, тому задовольняє вимоги про визнання за позивачкою право власності на ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку.

Оскільки відповідно до витягу про реєстрацію права власності готовність обєкту становить 57% загальною площею 109,5кв.м, тому суд визнає право позивачки саме на таку частину, а посилання представника позивача на висновок експертизи з посиланням на готовність 68,1% суд вважає необґрунтованими.

Також суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, що в будівництво були вкладені його особисті кошти та кошти його батьків від продажу квартири, належної їм на праві спільної сумісної власності. На підтвердження даних доводів були подані суду свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру №8 по вул. Шевченко в с.Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, та договір купівлі-продажу від 17 вересня 2004 року.

Разом з тим, у п. 2.1 договору визначено, що продаж квартир вчинено за 10800 грн., які продавці одержали повністю від покупця під час оформлення цього договору.

Доводи відповідача, що від продажу квартири він отримав значно більшу суму коштів, а саме близько 5000 дол. США за свою частку та ще 5000 дол. США дала його мати, суд вважає недоведеними, так як належних та допустимих доказів цим обставинам суду подано не було. Покази свідків по цим обставинам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дані обставини не підтверджують та не є належними.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

За правилом ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлено, що шлюб між сторонами розірвано в 2006 році. Починаючи з 2006 року ОСОБА_1 зверталась до суду за захистом свого порушеного права, але позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишала без розгляду за її заявою, що підтверджується поданими суду позовними заявами ОСОБА_1 датовані 20 червня 2007 року, 30 травня 2012 року, ухвалами Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2009 року, 28 травня 2012 року, 06 червня 2013 року.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У судовому засіданні позивачка подала суду заяву про поновлення строку звернення до суду, а відповідач заявив про застосування строків позовної давності, про що подав суду відповідну заяву.

За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оскільки право власності на обєкт незавершеного будівництва був зареєстрований відповідачем ОСОБА_2 лише у червні 2012 року, тому позивачка не могла у встановлено законом порядку захистити своє право, подала суду заяву про поновлення строку на звернення до суду, тому суд вважає причини пропуску поважними, поновлює строк на звернення до суду та задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину незавершеного будівництвом житлового будинку № 16 по вул. Польова в с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, готовністю 57%, загальною площею 109,5 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич