Справа № 1304/2-2468/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/114/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2013 року колегія суддів
Судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Бакуса
В.Я., Мацея М.М.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2,
ОСОБА_3, який представляє інтереси
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Галицького районного суду м.
Львова від 07 лютого 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості, збитків та
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В
И Л А:

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 07 лютого 2012 року в
задоволенні зазначеного позову
відмовлено.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_2,
вважає, що таке ухвалене з грубим
порушенням норм матеріального та
процесуального права, є незаконним,
необґрунтованим та підлягає
скасуванню. Судом неправомірно
зроблено висновок про безпідставність
та недоведеність вимог позивача.

Просить задовольнити апеляційну
скаргу, скасувати рішення Галицького
районного суду м. Львова від 07 лютого 2012
року та ухвалити нове, яким його позов
задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, який представляє інтереси
ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Проте, дане рішення суду зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Встановлено і сторонами не
заперечується, що 18 листопада 2008 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено біржовий
договір купівлі - продажу
транспортного засобу, а саме
автомобіля «MERCEDES-BENZ E220» 2000 року
випуску.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України в
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, яка перевищує у двадцять та
більше разів розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. У тексті договору повинні
бути вказані його сторони, предмет і
зміст угоди, інші істотні умови
договору.

Письмова форма договору
купівлі-продажу автомобіля
передбачена й постановою Кабінету
Міністрів України від 7 вересня 1998 року
№ 1388, якою затверджені Правила
державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин на шасі, автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів та мотоколясок
згідно з п. 2 яких вони є обов'язковими
для всіх юридичних і фізичних осіб.

З матеріалів справи, а саме
повідомлення управління державної
автомобільної інспекції ГУМВСУ
України у Львівській області за № 9/8821
від 13.09.2011 року, вбачається, що по базі
даних комп'ютерного обліку ДАІ ГУМВСУ
України у Львівській області,
автомобіль «MERCEDES-BENZ E220» 2000 р.в., кузов
НОМЕР_1, 29.06.2004 року був зареєстрований
за ОСОБА_2, та видано на автомобіль
державний номер НОМЕР_2. 18.11.2008 року
вказаний автомобіль було знято з
обліку гр. ОСОБА_2 та цього ж 18.11.2008 року
зареєстровано за ОСОБА_4 у зв'язку з чим
видано на автомобіль державний номер
НОМЕР_3 та свідоцтво про реєстрацію
НОМЕР_4 (а.с. 28).

Суд критично ставиться до твердження
ОСОБА_4, що договір купівлі-продажу
продажу даного автомобілю вчинено за
20.00 (двадцять) гривень, як вказано у
біржовому договорі, оскільки це
спростовується письмовим поясненням
ОСОБА_4, яке було ним дане заступнику
начальника УБОЗ у Львівській області
підполковнику міліції Невському О.Ю. 03
листопада 2010 року ( а.с. 17-18).

З вищевказаного пояснення вбачається,
що згідно домовленості даний
автомобіль ОСОБА_4 було придбано у
ОСОБА_2 за суму, яка: «еквівалента 24000
доларів США», з яких 15000 доларів США він
- ОСОБА_4 одразу ж заплатив ОСОБА_2 при
покупці цього автомобіля, решту
зобов'язався віддати, коли: «буде мати
таку можливість» та «без чітких
термінів виплат і визначення певних
сум внесків».

Також встановлено, що в 2008 році між
сторонами був укладений усний договір
позики, відповідно до якого ОСОБА_4 взяв
у ОСОБА_2 в борг гроші у сумі 30000 доларів
США зі сплатою 1,5% щомісячно, що
вбачається з письмового пояснення
ОСОБА_4, яке було ним дане заступнику
начальника УБОЗ у Львівській області
підполковнику міліції Невському О.Ю. 03
листопада 2010 року ( а.с. 17-18). В поясненні
ОСОБА_4 стверджує, що отримані ним у 2008
році у борг кошти в сумі 30000 доларів США,
на час дачі пояснення він частково
повернув ОСОБА_2 - в сумі 20000 доларів США,
та крім цього сплатив йому за період до:
«червня - липня 2009 року» щомісячні
відсотки, які згідно домовленості
становили 1,5 % від суми боргу. Оскільки у
нього виникли матеріальні проблеми і
він не взмозі був виплачувати
заборгованість по основному боргу та
відсотках, то повідомив про це ОСОБА_2,
який погодився відстрочити йому
повернення грошей: «до кращих часів».

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що у 2011 році відповідач
через відділення АТ «Райффайзен Банк
Аваль» перерахував позивачу в рахунок
повернення боргу гроші в загальній
сумі 4300.00 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК
України).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності з вимогами ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Суд відмовляючи в позові послався на
те, що згідно біржового договору
купівлі-продажу транспортного засобу
позивач отримав кошти за проданий
автомобіль до підписання договору та
прийшов до висновку, що умови договору
виконані в повному обсязі, а щодо
заборгованості по позиці, то обставини
на які посилається позивач вважає
недоведеними з підстав, що у
відповідності до ст. 1047 ЦК України
договір позики повинен укладатися в
письмовій формі.

У порушення вимог ст. 212 ЦПК України,
районним судом не надано належної
оцінки факту визнання відповідачем
отримання у борг від позивача коштів у
2008 році, та заборгованості по договору
купівлі-продажу автомобіля, що
підтверджено письмовими поясненнями
останнього, наданими заступнику
начальника УБОЗ у Львівській області,
про що також зазначено у постанові про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 17 листопада 2010 року по заяві
ОСОБА_4 за ознаками злочину,
передбаченого ст. 355 КК України (а.с. 19-20),
а ці факти відповідно до вимог ст. 61 ЦПК
України не підлягають доказуванню.

В той же час суд першої інстанції бере
до уваги розписки 2010 року щодо
заборгованості 8000 доларів США ОСОБА_4
перед ОСОБА_2, які відповідач подав, як
доказ існування між ним та позивачем
лише цих договірних відносин, та по
яких рішенням Галицького районного
суду м. Львова від 20 листопада 2011 року в
користь ОСОБА_2 стягнуто 6500 доларів США,
і не приймає до уваги, що рішенням
Апеляційного суду Львівської області
від 12 квітня 2012 року, було встановлено,
що 2000 гривень, були повернуті ОСОБА_4
ОСОБА_2 в період січня - червня 2011 року
(через банк) в рахунок погашення
заборгованості по інших зобов'язаннях,
а не в рахунок погашення
заборгованості згідно розписок від 03
листопада 2010 року.

Слід також зазначити, що районний суд
робить вкрай суперечливий (всупереч
встановленому у вищевказаному рішенні)
висновок, що кошти в сумі 4000.00 гривень,
перераховані ОСОБА_4 через відділення
АТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_2 в
рахунок повернення коштів за договором
позики (згідно розписок).

На підставі таких бездоказових та
суперечливих посилань, районний суд
дійшов необґрунтованого висновку, що
спір щодо стягнення заборгованості уже
вирішено судом.

Відповідно до ст. 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі.

Твердження відповідача про повернення
боргу, в порушення ч. 1 ст.60 ЦПК України,
не доведені, позивачем факт повернення
боргу не визнається.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

За таких обставин колегія суддів
вважає обґрунтованими вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача суми
боргу за договором позики у сумі 10 000
доларів США зі сплатою відсотків за
користування коштами в сумі 4 350.00
доларів США за період з серпня 2009 року
по 03 лютого 2012 року та заборгованості
по договору купівлі-продажу автомобіля
в сумі 8 460.00 доларів США.

Вимогу позивача щодо стягнення з
відповідача упущеної вигоди у сумі 64
906,29 грн., яка проведена на основі
базової річної відсоткової ставки по
депозитних вкладах в національній
валюті, розміщених в АТ «Райффайзен
Банк Аваль», колегія суддів вважає
такою, що не підлягає задоволенню,
оскільки в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України позивач не надав суду доказів,
які підтверджують заподіяння йому
збитків (упущеної вигоди) у розумінні
ст. 22 ЦК України в зв'язку з
неповерненням відповідачем суми боргу
за договором позики та купівлі-продажу,
а також не довів, що вказана ним упущена
вигода являлася для нього очікуваною, а
не передбачуваною.

За правилами ст. 611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування моральної шкоди.

Зі змісту біржового договору
купівлі-продажу вбачається, що сторони
не передбачили відшкодування
моральної шкоди в разі невиконання або
неналежного виконання зобов'язання.

Також, позивачем не доведено, що
укладаючи усний договір позики,
сторони передбачили відшкодування
моральної шкоди в разі невиконання або
неналежного виконання даного
зобов'язання.

Не передбачено відшкодування
моральної шкоди за порушення договору
позики й спеціальною нормою - ст. 1050 ЦК
України.

Тому позов у частині стягнення
моральної (немайнової) шкоди з
відповідача до задоволення не
підлягає.

Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

На день ухвалення районним судом
оскаржуваного рішення - 07 лютого 2012
року НБУ України встановлено офіційний
курс долара США до гривні в сумі 7,9897
грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
з відповідача на користь позивача
підлягають відшкодуванню судові
витрати пропорційно задоволеним
вимогам.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія
суддів доходить висновку, що
беззаперечно доведено наявність боргу
відповідача ОСОБА_4 перед позивачем, а
заперечення останнього спрямовані на
ухилення від обов'язку погасити таку,
тому вимоги ОСОБА_2 підлягають
частковому задоволенню, і зокрема
підлягає до стягнення з відповідача в
користь позивача заборгованість в сумі
18 460,56 доларів США, що еквівалентно 147
494,34 грн.; відсотки за користування
позикою в сумі 4 350,00 доларів США, що
еквівалентно 34 755,20 грн., а всього 22 810,56
дол. США, що еквівалентно 182 249,53 грн., а
також понесені позивачем судові
витрати в сумі 3592,00 грн.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового - на підставі ч. 1 п.п.
3, 4 ст. 309 ЦПК України, оскільки суд
ухвалив зазначене рішення при
невідповідності висновків обставинам
справи, неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2; 309 ч. 1
п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 07 лютого 2012 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в
користь ОСОБА_2 заборгованість в сумі 18
460,56 доларів США, що еквівалентно 147 494,34
грн.; відсотки за користування позикою
в сумі 4 350,00 доларів США, що
еквівалентно 34 755,20 грн., а всього 22 810,56
дол. США (двадцять дві тисячі вісімсот
десять доларів США і 56 центів), що
еквівалентно 182 249,53 грн. (сто вісімдесят
дві тисячі двісті сорок дев'ять гривень
і 53 копійки).

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 1 700
гривень оплаченого судового збору, 120
гривень витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи, 1 772 гривні понесених
витрат на правову допомогу, всього 3 592
(три тисячі п'ятсот дев'яносто дві)
гривні.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Бакус В.Я.

Мацей М.М.