Справа № 0417/9953/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 листопада 2013 року
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді
- Шклярука Д.С.

при секретарі
- Пугач Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ГУ ДМС
України в Дніпропетровській області,
про усунення перешкод у користуванні
квартирою та зняття з реєстраційного
обліку, та за зустрічною позовною
заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про
припинення права власності на 79/300
частини квартири та стягнення грошової
компенсації, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
ГУ ДМС України в Дніпропетровській
області, про усунення перешкод у
користуванні квартирою та зняття з
реєстраційного обліку, в якому просить
суд усунути перешкоди у користуванні
квартирою АДРЕСА_1 та скасувати
реєстрацію ОСОБА_2 за вказаною адресою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач
ОСОБА_2 є її рідним сином, а ОСОБА_3
донькою. Їм трьом, в рівних частках, на
праві спільної часткової власності
належить 79/100 частини квартири АДРЕСА_1.
21/100 частини квартири належить їй на
праві на праві власності на підставі
договору дарування від 21.01.2009 року.

Вона та діти зареєстровані у
спірній квартирі та до 2001 року всі
разом там проживали.

В липні 2001 року її сина ОСОБА_2
вступив до Збройних сил України та
після демобілізації він перейшов
проживати до своєї жінки за адресою:
АДРЕСА_2. До теперішнього часу її син
проживає за вказаною адресою разом зі
своєю жінкою та дітьми.

Оскільки син є співвласником
квартири та зареєстрований у ній то він
повинен сплачувати й комунальні
платежі, оскільки нарахування таких
послуг здійснюється згідно загальної
площі квартири або на кількість
зареєстрованих у квартирі осіб.

Але, з 2001 року син не приймає
участі в сплаті зазначених послуг, а
тому всі послуги сплачує вона та її
донька.

Реєстрації ОСОБА_2 є формальною,
оскільки він постійно проживає за
іншою адресою.

Вважає, що своєю реєстрацією
ОСОБА_2 порушує її права як
співвласника майна.

ОСОБА_2 не погодившись із позовом
ОСОБА_1 пред'явив зустрічну позовну
заяву до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про припинення
права власності на 79/300 частини
квартири та стягнення грошової
компенсації, в якій просить суд
припинити його право власності на 79/300
частин спірної квартири та стягнути з
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь
компенсацію вартості 79/300 частини
квартири згідно оцінки
судово-технічної експертизи.

Обґрунтовуючи вимоги за
зустрічним позовом ОСОБА_2 зазначає, що
між ним та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 склалися
недоброзичливі стосунки та
користуватися квартирою мати йому не
дає, в квартиру не пускає, ключів не дає,
а сестра ОСОБА_3 матір підтримує. В
добровільному порядку його мати та
сестра не бажають вирішувати питання
про припинення його частки у квартирі
та не бажають сплатити йому
компенсацію вартості належних йому 79/300
частини квартири. Оскільки його частка
є незначною та виділити її у натурі не
має можливості він бажає припинити
своє право власності на неї стягнувши з
відповідачів за зустрічним позовом
суму вартості 79/300 частин спірної
квартири.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її
представник підтримали первісний
позов та просили його задовольнити,
посилалися на обставини викладені у
позовній заяві. У задоволенні
зустрічного позову просили відмовити у
повному обсязі.

ОСОБА_2 та його представник
позовні вимоги первісного позову не
визнали та у його задоволенні просили
відмовити. Зустрічну позовну заяву
підтримали та посилаючись на викладені
у ній обставини, просили її
задовольнити.

ОСОБА_3 проти задоволення
зустрічного позову заперечувала та
просила відмовити ОСОБА_2 у його
позовних вимогах, вважаючи їх
необґрунтованими та безпідставними.

Суд, вислухавши пояснення сторін
та їхніх представників, вивчивши
матеріали справи та дослідивши надані
письмові докази, встановив наступні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних
частках, на праві спільної часткової
власності належить 79/100 частини
квартири АДРЕСА_1. 21/100 частини квартири
належить позивачці за первісним
позовом на праві власності на підставі
договору дарування від 21.01.2009 року.

Сторони зареєстровані у спірній
квартирі, що підтверджується довідкою
житлової організації, та до 2001 року
разом проживали у ній.

Згадана квартира АДРЕСА_1 являє собою
житлову трикімнатну квартиру з трьома
ізольованими жилими кімнатами площею
21,2 кв.м, 13,0 кв.м та 10,0 кв.м. Житлова площа
квартири становить 44,2 кв.м. Загальна
площа спірної квартири складає 73,5 кв.м.

ОСОБА_2 хоч і зареєстрований за
вказаною адресою але з 2001 року там не
проживає, що сторони визнали у судовому
засіданні.

Разом з тим, в судовому засіданні
встановлено, що з 2001 року після
демобілізації ОСОБА_2 з лав Збройних
Сил України він почав проживати за
адресою:
АДРЕСА_2, разом зі своєю дружиною та
дітьми. У квартирі за адресою: АДРЕСА_1,
він не зміг проживати, оскільки
повернувшись зі служби в Збройних
Силах України він не зміг потрапити до
квартири, т.я. ОСОБА_1 не надала йому від
неї ключів. До квартири ОСОБА_2 не може
потрапити і станом на 18.11.2013 року,
оскільки не має до неї доступу, у якому
його обмежують його матір ОСОБА_1 та
сестра ОСОБА_3

З-за цього випадку з 2001 року, між
сторонами склалися неприязні стосунки
з приводу поділу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК
Української РСР ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Статтею 322 ЦК України передбачено,
що власник зобов'язаний утримувати
майно, що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Статтею 357 ЦК України передбачено,
що частки у праві спільної часткової
власності вважаються рівними, якщо
інше не встановлено за домовленістю
співвласників або законом.

Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України
кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 360 ЦК України
співвласник відповідно до своєї частки
у праві спільної часткової власності
зобов'язаний брати участь у витратах
на управління, утримання та
збереження спільного майна, у сплаті
податків, зборів (обов'язкових
платежів), а також нести
відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями,

пов'язаними із спільним майном.

Статтею 365 ЦК України передбачено,
що право особи на частку у спільному
майні може бути припинене за рішенням
суду на підставі позову інших
співвласників, якщо: 1) частка є
незначною і не може бути виділена в
натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне
володіння і користування майном є
неможливим; 4) таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. Суд
постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Отже, за встановлених в судовому
засіданні обставин, суд вважає, що
зустрічна позовна заява не підлягає
задоволенню, оскільки сторонами не
доведено належними, допустимими та
достатніми доказами дійсну ринкову
вартість спірної квартири, без чого не
може бути вирішені позовні вимоги
зустрічного позову, на депозитний
рахунок суду не було внесено грошові
кошти в рахунок компенсації вартості
79/300 частин квартири. Відповідна судова
будівельно-технічна експертиза була
призначена ухвалою суду за клопотанням
ОСОБА_2 з метою з'ясування дійсної
вартості спірного майна, але останнім
оплачена не була, у зв'язку з чим справу
було повернуто з Дніпропетровського
НДІ судових експертиз до суду.

До наданого ОСОБА_2 в судовому
засіданні звіту про оцінку майна суд
відносить критично та не приймає його
до уваги, оскільки дане дослідження
оцінювачем проводилося за
статистичними даними по м.
Дніпропетровську, а конкретний об'єкт
нерухомості - спірна квартира,
безпосередньо не досліджувалася,
оскільки ОСОБА_1 не забезпечила та
перешкоджала доступу до квартири як
оцінювача, який здійснював оцінку, так
і самого ОСОБА_2, що було підтверджено
сторонами у судовому засіданні.

Первісний позов також не підлягає
задоволенню, оскільки ОСОБА_2 будучи
співвласником у рівних частках з
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 79/100 частини спірної
квартири має відповідне право на
користування своєю власністю та на
реєстрацію за вказаною адресою.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що
ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності чи бути
обмеженим у його здійсненні.

З огляду на ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

В судовому засіданні встановлено,
що ОСОБА_2 з 2001 року не проживає
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, та його
мати ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 у
користуванні його часткою у спірній
квартирі, та не впускає його до
помешкання, у зв'язку з чим, відповідно
ОСОБА_2 має право звернутися до суду із
позовом про усунення йому таких
перешкод та встановлення порядку
користування спірною квартирою,
захистивши таким чином своє право
власності.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 59-60, 212, 213-215,
218 Цивільно-процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ГУ ДМС
України в Дніпропетровській області
про усунення перешкод у користуванні
квартирою та зняття з реєстраційного
обліку - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про припинення
права власності на 79/300 частини
квартири та стягнення грошової
компенсації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через суд першої інстанції
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Д.С.
Шклярук