Справа № 1309/2-1372/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/48/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Бакуса
В.Я., Мацея М.М.,

секретарів
Трофімової І.О., Дідуся О.Р.,

з участю ОСОБА_2,
ОСОБА_3, представника Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» Жовтонецького
В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 11 листопада 2011 року у справі
за позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
договором позики, -

В С Т А Н О
В И Л А:

В грудні 2010 року позивач - Державне
територіально-галузеве об'єднання
«Львівська залізниця» звернулося з
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому
просило стягнути з них в його користь
солідарно заборгованість по позиках за
договорами-зобов'язаннями в сумі 43 764.03
грн. та штрафні санкції в сумі 6 321,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що згідно чотирьох
договорів - зобов'язань, укладених 31
грудня 2000 року між ОСОБА_2 та
відокремленим підрозділом «Вокзалом
станції Львів» Львівської державної
залізниці, який відповідно до наказу
від 31 січня 2006 року № 80 перейменований
в Державне територіально-галузеве
об'єднання «Львівська залізниця»,
ОСОБА_2 було видано, як працівнику
залізниці, позику для придбання
індивідуального житла в сумі 45000.00 грн.
із строком погашення до 01.09.2020 року. З
метою забезпечення виконання
зобов'язання ОСОБА_2 перед Залізницею
щодо повернення отриманої нею позики в
сумі 45000.00 грн., між Залізницею та ОСОБА_3
було укладено та нотаріально
посвідчено договір поруки від 06.07.2000
року. 18.02.2010 року ОСОБА_2 звільнилась з
роботи. В рахунок погашення боргу
ОСОБА_2 сплачено лише 1235.87 грн., а тому
заборгованість станом на 01.12.2010 року
становить 43764.03 грн. На підставі п. 3
договорів-зобов'язань та ст. 549 ЦК
України ОСОБА_2 зобов'язана сплатити
пеню, що розрахована з подвійної
облікової ставки НБ України за період з
15.02.2010 року по 10.12.2010 року в сумі 6321.20 грн.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 11 листопада 2011 року, у
якому ухвалою цього ж суду від 01 грудня
2011 року виправлено описку, позов
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики та
інше - задоволено.

Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» (р/р 0801,
) - заборгованість за
договорами позики в сумі 42 714,13 грн.,
суму штрафних санкції в розмірі 6 321,20
грн.

Стягнуто в солідарному порядку з
ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» 500 грн. 86 коп.
судового збору та 120,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення є необґрунтованим, не
відповідає вимогам закону, обставинам
справи, ухвалене з порушенням
процесуальних норм. Вона внесла кошти,
які фактично погасили заборгованість
по двох договорах від 31.12.2000 року на
суму 10 000,00 грн. та 5 000,00 грн. Вважає, що
позивачем не доведено наявність у неї
заборгованості. Крім цього, судом не
прийнято до уваги, що нею відповідно до
п. 2 Договорів-зобов'язань було подано
заяву про утримання із заробітної
плати чергових платежів по даних
договорах, яка була долучена до
матеріалів справи. Кошти не
стягувались з її заробітної плати, тому
вона самостійно сплачувала грошові
суми шляхом внесення їх в касу
підприємства. Вважає, що застосовувати
штрафні санкції не було законних
підстав. Щодо стягнення коштів
солідарно з ОСОБА_3 заперечує, оскільки
договір поруки був укладений 06 липня 2000
року тоді, як договір про надання їй
коштів укладався 31.12.2000 року, фактично
через півроку після укладення договору
поруки. Крім цього, ОСОБА_3 згоди на
укладення декількох договорів позики в
грудні 2000 року не давав і не міг дати,
так як вони на той час не підтримували
жодних стосунків. Отже його порука від
06.07.2000 року припинилася і він не може
солідарно відповідати за її договорами
позики.

Просить рішення суду змінити та
стягнути з неї на користь ДТГО
«Львівська залізниця» заборгованість
за договорами позики в сумі 30 505,00 грн., а
в решті позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, представника Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» Жовтонецького
В.М., перевіривши матеріали справи, межі
та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Проте зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, районний суд
виходив з того 31.12.2000 року між ОСОБА_2 та
позивачем укладено чотири
договори-зобов'язання на загальну суму
45000.00 грн. У зв'язку із звільненням
відповідачки з роботи, у відповідності
до п. 3 договорів, ОСОБА_2 зобов'язана
була сплатити видану їй позику в
повному обсязі, однак взяті на себе
зобов'язання не виконала, позику
сплатила частково. Станом на 27.09.2011 року
сума заборгованості становить 42714.13
грн., а пеня, що розрахована за період з
15.02.2010 року по 10.12.2010 року становить 6321.20
грн. Оскільки боржник та поручитель
несуть солідарну відповідальність
перед Державним
територіально-галузевим об'єднанням
«Львівська залізниця» за порушення
зобов'язання і в добровільному порядку
сплатити існуючу заборгованість
відмовляються, тому з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
слід стягнути в солідарному порядку в
користь Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» заборгованість
за договорами позики в сумі 42714.13 грн.
(43764.03 грн. вказано у рішенні, 42714.13 грн. -
в ухвалі про виправлення описки) та
штрафні санкції в розмірі 6321.20 грн.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що договори-зобов'язання на
20000.00 грн., 10000.00 грн., 10000.00 грн. та 5000.00
грн. між відокремленим підрозділом
«Вокзалом станції Львів» Львівської
державної залізниці та ОСОБА_2 були
укладені 31 грудня 2000 року, згідно яких
отриману позику остання
зобов'язувалась сплачувати щомісячно
рівними частинами протягом періоду
починаючи з 01.03.2001 року по 01.09.2020 рік.

Згідно п. 5 договорів-зобов'язань ОСОБА_2
зобов'язалась у випадку звільнення з
роботи повернути позику в повному
обсязі.

Відповідачка не заперечує щодо
отримання нею 45000.00 гривень по
вищевказаних договорах-зобов'язаннях.

З матеріалів справи вбачається, що
06.07.2000 року державним нотаріусом
Другої Львівської нотаріальної
контори було посвідчено поруку ОСОБА_3,
якою він зобов'язався перед Львівською
залізницею сплачувати платежі по
позиці, яка одержана ОСОБА_2, у випадку
невиконання останньою взятих на себе
зобов'язань по поверненню позики в сумі
70000.00 грн.

18.02.2010 року згідно наказу по
підприємству ОСОБА_2 було звільнено з
роботи з посади квиткового касира
другої категорії вокзалу станції Львів
за власним бажанням.

На момент звернення позивача до суду
сума заборгованості відповідачкою
сплачено частково.

Відповідно до ст. 374 ЦК Української РСР
(у редакції 1963 року, чинній на момент
укладання договору) за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним у момент передачі грошей або
речей.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України 2003 року
щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

За договором позики, як наведено вище,
повернення боргу передбачалось до 2020
року. Отже, на спірні правовідносини
розповсюджується Цивільний кодекс
України 2003 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК
України).

У відповідності до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності з вимогами ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що у
порушення вимог ст. 212 ЦПК України,
районним судом не надано належної
оцінки факту часткової сплати
відповідачкою заборгованості по
договорах позики.

Згідно квитанцій до прибуткових
касових ордерів, представлених
відповідачкою, оригінали яких були
оглянуті в суді апеляційної інстанції,
та сум погашення позики, на які
посилається позивач в своїх
розрахунках, згідно даних бухгалтерії,
ОСОБА_2, в рахунок погашення позики
згідно всіх укладених договорів,
всього сплачено 14821.74 грн., а саме: 23.03.2001
року 897.39 грн.; 04.10.2001 року 900.00 грн.; 21.11.2001
року 300.61 грн.; 24.01.2002 року 902.00 грн.; 01.03.2002
року 300.00 грн.; 15.04.2002 року 550.00 грн.; 04.09.2002
року 250.00 грн.; 22.10.2002 року 900.00 грн.; 17.12.2002
року 1230.86 грн.; 25.08.2004 року 150.00 грн.; 07.12.2004
року 100.00 грн.; 26.01.2006 року 200.00 грн.; 20.02.2006
року 200.00 грн.; 31.08.2006 року 200.00 грн.; 01.12.2006
року 800.00 грн.; 30.01.2007 року 200.00 грн.; 27.02.2007
року 200.00 грн.; 15.08.2007 року 200.00 грн.; 29.01.2008
року 350.00 грн.; 23.04.2008 року 500.00 грн.; 28.08.2008
року 200.00 грн.; 26.02.2009 року 800.00 грн.; лютий
2009 року 1235.87 грн.; 04.02.2010 року 300.00 грн.;
25.02.2010 року 300.00 грн.; лютий 2010 року 1205.00
грн.; 21.06.2011 року 300.00 грн.; 11.07.2011 року 250.00
грн.; 16.08.2011 року 500.00 грн.; 300.00 та 100.00
гривень згідно квитанцій до
прибуткового касового ордера
відповідно за № 87 та № 14 без зазначення
дати (а.с. 76-82, 88).

Оскільки рішенням колегії суддів
Апеляційного суду Львівської області
від 31 січня 2013 року в рахунок погашення
боргу по договору позики укладеного на
суму 15000.00 грн. зараховано 1000.00 гривень,
які сплачені відповідачкою по
квитанціях до прибуткових касових
ордерів, то сума яку відповідачка
сплатила в рахунок чотирьох інших
договорів позики, що є предметом
розгляду даної справи, на загальну суму
45000.00 гривень (20000.00 грн., 10000.00 грн., 10000.00
грн. та 5000.00 грн.) становить 13821.74 грн.
(14821.74 грн. /згідно квитанцій до
прибуткових касових ордерів та сум
погашення позики, на які посилається
позивач у своїх розрахунках, згідно
даних бухгалтерії/ - 1000.00 грн. = 13821.74
грн.).

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що сума
заборгованості відповідачки по
договорах позики на суму 45000.00 гривень
становить 31178.26 гривень (45000.00 грн. - 13821.74
грн. = 31178,26 грн.).

Тому рішення суду в частині стягнення з
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку
на користь Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» заборгованості
за договорами позики в сумі 42714.03 гривні
слід скасувати та стягнути
заборгованість в сумі 31 178.26 грн.

Вимогу позивача щодо стягнення з
відповідачів пені в сумі 6321.20 гривень
колегія суддів вважає такою, що не
підлягає задоволенню.

Відповідно до преамбули Закону України
«Про відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» цей
Закон регулює договірні
правовідносини між платниками та
одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань.
Суб'єктами зазначених правовідносин є
підприємства, установи та організації
незалежно від форм власності та
господарювання, а також фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності.

Оскільки спірні правовідносини
виникли між Державним
територіально-галузевим об'єднанням
«Львівська залізниця» та ОСОБА_2, як
фізичною особою, то висновок суду
першої інстанції про те, що дія цього
Закону поширюється на спірні
правовідносини є помилковим.

Таким чином апеляційний суд в
порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України
не визначився з характером спірних
правовідносин і застосував до них
закон, дія якого на них не поширюється.

Не можна погодитись і з висновком суду,
щодо стягнення заборгованості по
договорах позики солідарно з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 у відповідності до договору
поруки від 06.07.2000 року, який був
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори, за реєстровим №
1909 (а.с. 39).

Відповідно до ст. 191 ЦК України 1963 року,
який діяв на час виникнення спірних
правовідносин, порукою може бути
забезпечена лише дійсна (реальна)
вимога.

Як вбачається з матеріалів справи
договори-зобов'язання на 20000.00 грн., 10000.00
грн., 10000.00 грн. та 5000.00 грн. між
відокремленим підрозділом «Вокзалом
станції Львів» Львівської державної
залізниці та ОСОБА_2 на час укладення
договору поруки від 06.07.2000 року між
Львівською залізницею та ОСОБА_3 - не
існували, оскільки були укладені, як
встановлено судом, лише 31 грудня 2000
року, про що сторони не заперечують.

Оскільки порука має похідний характер
від забезпеченого нею зобов'язання то
відповідно між сторонами - Львівською
залізницею (правонаступником
Державним територіально-галузевим
об'єднанням «Львівська залізниця») та
ОСОБА_3 не виникли взаємні права та
обов'язки по даному договору поруки
щодо вищевказаних договорів позики.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» до
ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за
договором позики в сумі 42714.03 грн. та
пені в сумі 6321.20 грн. на підставі ст. 554
ЦК України солідарно з ОСОБА_2, також
підлягає скасуванню, та в цій частині
позовних вимог слід відмовити.

Крім цього, з ОСОБА_2 слід стягнути в
користь Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця», з врахуванням 31
178.26 грн. - суми задоволеного позову, 311.78
грн. судового збору та 120 грн. понесених
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового - на підставі ч. 1 п.п.
3, 4 ст. 309 ЦПК України, оскільки суд
ухвалив зазначене рішення при
невідповідності висновків обставинам
справи, неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2; 309 ч. 1
п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 11 листопада 2011 року, у якому
ухвалою цього ж суду від 01 грудня 2011
року виправлено описку, скасувати та
ухвалити нове рішення, яким:

Позов Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» заборгованість
за договорами позики в сумі 31 178,26 грн.
(тридцять одну тисячу сто сімдесят
вісім гривень 26 копійок), 311,78 грн.
сплаченого судового збору та 120 грн.
понесених витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи, а всього: 31 610,04 грн.
(тридцять одну тисячу шістсот десять
гривень чотири копійки).

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Бакус В.Я.

Мацей М.М.