Справа № 1301/2-744/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/302/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2013 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді Монастирецького
Д.І.,

суддів:
Гірник Т.А., Мацея М.М.,

секретаря
Дідуся О.Р.,

з участю
Хамуляка О.Б., який представляє
інтереси ПАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тейлор» на рішення
Бориславського міського суду
Львівської області від 26 квітня 2012 року
у справі за позовом ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» до ОСОБА_3, ТзОВ «Тейлор», третя
особа - ТзОВ «Кредит Колекшн Груп», про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

В С Т А Н О
В И Л А:

21 грудня 2011 року ПАТ «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» звернувся з позовом до ОСОБА_3,
ТзОВ «Тейлор», третя особа - ТзОВ
«Кредит Колекшн Груп», про стягнення
заборгованості за кредитним договором.
В обгрунтування позову посилається на
те, що 04.12.2007 року Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк (закрите акціонерне товариство) та
відповідач ОСОБА_3 уклали кредитний
договір № 491/КР312, відповідно до умов
якого останньому надано кредит у сумі
150 000 грн. Виконання зобов'язань
відповідача ОСОБА_3 за кредитним
договором забезпечене порукою та
заставою. Зокрема, 04.12.2007 року між
позивачем та відповідачем ТзОВ
«Тейлор» укладено договір поруки № 312,
відповідно до якого останній
поручається перед позивачем за
виконання відповідачем ОСОБА_3
зобов'язань за кредитним договором.
Крім цього, 04.12.2007 року між позивачем та
відповідачем ТзОВ «Тейлор» було
укладено договір іпотеки № 2072,
відповідно до умов якого останній
забезпечує заставою (цегляна нежитлова
будівля гаражу-актового залу, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1)
виконання зобов'язань за кредитним
договором. Зазначає, що ОСОБА_3, не
повертаючи кредит (чергову частину) та
не сплачуючи проценти за кредитним
договором, порушує вимоги ст. 1054 ЦК
України щодо обов'язку позичальника
повернути кредит та сплатити проценти.
Вказує, що станом на 15.07.2011 року
загальна сума заборгованості
відповідача перед позивачем становить
129 272 грн. 92 коп. Просить суд ухвалити
рішення, яким стягнути солідарно з
відповідачів ОСОБА_3, ТзОВ «Тейлор» на
користь ПАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
заборгованість за кредитним договором
№ 491/КР312 від 04.12.2007 року у розмірі 129 272
грн. 92 коп., в тому числі: заборгованість
за кредитом - 127 455,00 грн., з неї
прострочена - 13360,00 грн.; прострочені
відсотки за користування кредитом - 739,16
грн.; пеня - 1078,76 грн., а також стягнути
оплачені судові витрати.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Стягнуто солідарно з відповідачів
ОСОБА_3, ТзОВ «Тейлор» на користь ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
заборгованість за кредитним договором
№ 491/КР312 від 04.12.2007 р. у розмірі 129 272 грн.
92 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3, ТзОВ «Тейлор» на
користь ПАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» по 646
грн. 37 коп. оплаченого позивачем
судового збору.

Рішення суду оскаржило ТзОВ «Тейлор»,
вважає його ухваленим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що судом не враховано
заперечення на позов в частині, що
спірна заборгованість за договором у
позові зазначена як сумнівна, а також
клопотання про сприяння суду у
витребуванні у позивача частини
доказів для повного та всебічного
з'ясування усіх обставин по справі.
Невірно застосовано Постанову
правління НБУ № 424 від 13.09.2010 року,
оскільки така розповсюджується на
заборгованість, що визначається як
безнадійна, у цей час коли за позовом
заборгованість зазначена, як сумнівна.
Суд не надав змоги виступити з
поясненнями ні директору підприємства
«Тейлор», ні представнику позивача,
хоча при цьому посилається на
пояснення представника позивача у
спірному рішенні, що не може братись до
уваги. Боржником регулярно
здійснювались платежі за спірним
договором, що не заперечується
позивачем, в сукупності по тілу кредиту
та відсотках боржником сплачено 109 724,95
грн. Фактична заборгованість по даному
договору складає 150 000 грн. - 109 724,95 грн. =
40 275,05 грн., що у три рази менше збитків,
що заявлені за позовом (129 972,02 грн.),
оскільки сплачені кошти ОСОБА_3 банком
безпідставно першочергово
зараховувались на погашення процентів,
а не тіла кредиту. Вказує, що пеня
розрахована станом на 06.12.2007 року, а
тому позивачем пропущено термін
позовної давності, щодо стягнення
даної суми.

Також зазначає, що за його клопотанням
було залучено до даної справи
спеціаліста з банківської справи,
однак її пояснення не були заслухані у
суді.

Просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким заявлений позов залишити без
задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, Хамуляка
О.Б., який представляє інтереси ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга відповідача
підлягає задоволенню частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції
України, статті 368 ЦК України всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права спільної сумісної
власності.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Проте зазначеним вимогам рішення
міського суду частково не відповідає.

Судом встановлено, що 04.12.2007 року між
«Акціонерним комерційним промислово-
інвестиційним банком» (закрите
акціонерне товариство),
правонаступником якого є ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № 491/Кр 312, відповідно
до умов якого відповідач ОСОБА_3
отримав кредит в сумі 150 000 грн.,
кінцевий термін повернення кредиту та
процентів за ним - не пізніше 03.12.2022
року, за користування кредитом
встановлена процентна ставка у розмірі
16,5% річних. ОСОБА_3 зобов'язався
здійснювати погашення кредиту та
процентів за ним щомісячно, згідно з
графіком погашення. 04.12.2007 року між
позивачем та відповідачем ТзОВ
«Тейлор» укладено договір поруки № 312,
відповідно до якого останній
поручається перед позивачем за
виконання відповідачем ОСОБА_3
зобов'язань за кредитним договором.
Крім цього, 04.12.2007 року між позивачем та
відповідачем ТзОВ «Тейлор» було
укладено договір іпотеки № 2072,
відповідно до умов якого останній
забезпечує заставою (цегляна нежитлова
будівля гаражу-актового залу, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1)
виконання зобов'язань за кредитним
договором. З березня 2010 року ОСОБА_3
неналежним чином виконує взяті на себе
зобов'язання за вищевказаним кредитним
договором, внаслідок чого утворилась
заборгованість.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Пунктом 3.7 кредитного договору
встановлено черговість погашення
Позичальником заборгованості за
кредитним договором.

З матеріалів справи - розрахунку
заборгованості вбачається, що
погашення заборгованості проводилось
банком у відповідності до вищевказаних
умов.

Пунктом 3.8. договору встановлено
порядок зміни процентної ставки по
кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що з
жовтня 2008 року ОСОБА_3 почав
здійснювати сплату процентів за
кредитом з урахуванням 21 % річних,
будь-якого повідомлення на адресу
банку щодо незгоди із запропонованим
розміром процентів за користування
кредитом не надіслав, а тому колегія
суддів приходить до переконання, що
новий розмір відсоткової ставки між
сторонами був погоджений.

З довідки про стан заборгованості та
розрахунку заборгованості позивачем
розрахована пеня в сумі 1078,76 грн.

Як у вищевказаній довідці, так і в
розрахунку заборгованості по кредиту
сума пені вказана однією сумою та без
періоду її нарахування.

Ухвалою судового засідання від 14 січня
2013 року позивача було зобов'язано
представити Апеляційному суду
помісячний розрахунок пені на
заборговану суму, із зазначенням
періоду розрахунку, що позивачем
виконано не було.

З урахуванням викладеного та в силу
положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, яка
передбачає, що кожна особа повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, позивач належним чином
не довів підставність та
обґрунтованість заявлених позовних
вимог в частині нарахування та
стягнення з відповідача розрахованої
ним пені.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до переконання, що на користь
позивача слід стягнути заборгованість
за кредитом - 127 455 грн., з неї
прострочена - 13360 грн., та прострочені
відсотки за користування кредитом в
сумі 739,16 грн., а всього 128 194,16 грн.

У відповідності до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Згідно ст. 553 ч. 1 ЦК України за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

За положеннями частини першої статті 559
ЦК України припинення поруки в разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, унаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності, зокрема, у разі
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення, презюмується. У цьому разі
звернення до суду з позовом про
визнання договору поруки припиненим не
є необхідним, проте такі вимоги
підлягають розгляду судом у разі
наявності відповідного спору.

З заперечення ТзОВ «Тейлор» на позов
вбачається, що про зміну процентної
ставки 31 жовтня 2008 року з 16.5% до 21 %, його
як поручителя повідомлено не було.
Вказує, що у зв'язку з цим порушено його
цивільні права, а тому його солідарна
відповідальність є незаконною.

Позивач доказів про належне
повідомлення ТзОВ «Тейлор» про зміну
умов основного зобов'язання, а саме
зміну процентної ставки з 16.5% до 21 %,
внаслідок чого збільшився обсяг
відповідальності останнього не надав.

На підставі викладеного колегія
приходить до висновку, що порука за
договором поруки від 04.12.2007 року між ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ
«Тейлор» припинена.

Безпідставним є посилання позивача на
те, що оскільки заборгованість визнана
сумнівною та за їхніми даними списана у
грудні 2010 року то відповідно відсутні
підстави для її стягнення.

Згідно Положення про порядок
формування та використання резерву для
відшкодування можливих втрат за
кредитними операціями банків,
затвердженого постановою правління
НБУ від 06.07.2000 № 279, категорія
заборгованості за кредитами, які
включені до портфеля однорідних
споживчих кредитів, визначається
банком щомісяця залежно від кількості
днів прострочення основного боргу
та/або процентів/комісій за ним.
Кредитні операції класифікуються
залежно від рівня ризику та
поділяються на «стандартні», «під
контролем», «субстандартні»,
«сумнівні» та «безнадійні».
Заборгованість віднесена до категорії
«безнадійна», якщо прострочення
платежів складають більше 90 днів,
сумнівна у випадку прострочення
платежів від 61 до 90 днів.

Постановою правління Національного
банку України (НБУ) від 13 вересня 2010
року № 424 затверджено Порядок
формування банками резервів за
кредитами та нарахованих відсотків по
них і списання безнадійної
заборгованості. Постанова № 424
зареєстрована в Міністерстві юстиції
України від 27 жовтня 2010 року за № 998/18293
і набрала чинності з 07 листопада 2010
року.

Згідно з цим порядком банк має право
списати за рахунок сформованого ним
резерву кредитну заборгованість за
умови її відповідності одночасно за
наступними критеріями: заборгованість
віднесена до категорії «безнадійна»
відповідно до положення про порядок
формування та використання резерву для
відшкодування можливих втрат за
кредитними операціями банків,
затвердженого постановою правління
НБУ від 06.07.2000 року № 279, до дати вступу в
силу постанови № 424; фінансовий стан
позичальника є незадовільним;
прострочення платежів складають
більше 90 днів. Списання банком за
рахунок сформованого резерву
заборгованості за кредитами пов'язаних
з банком осіб, а також заборгованості,
що віднесена до категорії
«безнадійна», після вступу в силу
постанови № 424 здійснюється відповідно
до порядку за умови її відповідності
хоча б одній з ознак безнадійної
заборгованості, визначених податковим
законодавством. При цьому списання
безнадійної заборгованості за
кредитами не є підставою для
припинення вимог банку до
позичальника. Банк повинен вживати
заходів щодо відшкодування списаної за
рахунок резерву безнадійної
заборгованості, у тому числі шляхом
проведення претензійно-позовної
роботи.

З викладеного вбачається, що
віднесення заборгованості до тієї чи
іншої категорії не є підставою для
припинення вимог банку до
позичальника.

За таких обставин апеляційна скарга
відповідача підлягає задоволенню
частково, рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене з
неправильним застосуванням норм
матеріального права (ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК),
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

З огляду на це, судова колегія вважає
також за необхідне стягнути з ОСОБА_3 в
користь ПАТ «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк» 1 292,73
грн. оплачених судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 2
ст. 307, ч. 1 п. 4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.
ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,
-

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Тейлор»
задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду
Львівської області від 26 квітня 2012 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким:

Позов Публічного акціонерного
товариства «Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Публічного
акціонерного товариства «Акціонерний
комерційний промислово-інвестиційний
банк» заборгованість за кредитним
договором № 491/Кр 312 від 04 грудня 2007 року
в розмірі 128 194,16 грн. (сто двадцять вісім
тисяч сто дев'яносто чотири гривні 16
копійок) та 1 292,73 грн. (одну тисячу
двісті дев'яносто дві гривні 73 копійки)
оплаченого судового збору, а всього - 129
486,89 грн. (сто двадцять дев'ять тисяч
чотириста вісімдесят шість гривень 89
копійок).

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку на
протязі двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:

Монастирецький Д.І.

Судді:
Гірник Т.А.

Мацей М.М.