Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2013 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

при секретарях - Ютланчук К. А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Державний
науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка, ОСОБА_1, звернулась до суду
із позовом до ДП «Державний
науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,

Обгрунтовує тим, що з 07.02.2007 р.
працювала у відповідача на посаді
начальника планово-економічного
відділу, 15.02.2013 р. звільнилась за
власним бажанням у зв»язку із
заборгованістю по заробітній платі за
ст. 38 КЗпП України.

Починаючи з 01.07.2012 р. відповідач не
виплачував заробітну плату, склалась
заборгованість в сумі 18390 грн. 96 коп., не
провів остаточний розрахунок у день
звільнення, не виплатив вихідну
допомогу у розмірі тримісячного
середнього заробітку при звільненні
через порушення законодавства про
працю, крім того повинен виплатити
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
та компенсацію за невчасно виплачену
заробітну плату на підставі Закону
України «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв»язку з
порушенням строків їх виплати».

Позивачка просила позов задовольнити.

Відповідач, ДП «Державний
науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» позовні вимоги
визнав частково, у частині
заборгованості по заробітній платі у
сумі 18390 грн. 96 коп., у письмових
запереченнях навів наступні підстави.

Зокрема, що 04.02.2013 р. позивачка подала
заяву на звільнення за власним
бажанням у зв»язку із заборгованістю
по заробітній платі ( ч. 3 ст. 38 КЗпП
України), проте відпрацювавши два
тижні, була звільнена за ч. 1 ст. 38 КЗпП
України, підстави звільнення вчасно не
оскаржила, і у порядку ст. 233 КЗпП
України пропустила тримісячний строк
для вирішення трудового спору.

Позивачка стверджує, що заборгованість
по заробітній платі існує до
теперішнього часу, тому не
встановлюючи період затримки виплати
заробітку, неможливо стягнути середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Компенсація втрати частини заробітної
плати у зв»язку з порушенням строків її
виплати, передбачена Законом України «
Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» провадиться у тому
ж місяці, у якому здійснюється виплата
заборгованості за відповідний місяць,
і лише відмова власника або
уповноваженого ним органу (особи) від
виплати такої компенсації може бути
оскаржена у судовому порядку.

У судове засідання позивачка та
представник відповідача не з»явилися,
подали заяви про розгляд справи за їх
відсутності, просять розглянути справу
на підставі наявних даних і доказів, та
ухвалити відповідне рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає,
що позовні вимоги підтверджені і
підлягають задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 115
КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про
оплату праці» заробітна плата
виплачується працівникам регулярно в
робочі дні у строки, встановлені
колективним договором або нормативним
актом роботодавця, але не рідше двох
разів на місяць через проміжок часу, що
не перевищує шістнадцяти календарних
днів, та не пізніше семи днів після
закінчення періоду, за який
здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Суд установив, що з 07.02.2007 р. позивачка
працювала у відповідача на посаді
начальника планово-економічного
відділу, починаючи з 01.07.2012 р. не
отримувала заробітну плату, склалась
заборгованість в сумі 18390 грн. 96 коп.( а.
с. 3).

Відповідно до положень ст. 44 КЗпП при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору ( статті 38 і 39)
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

04.02.2013 р. позивачка подала заяву на
звільнення за власним бажанням у
зв»язку з порушенням трудового
законодавства у частині виплати
заробітної плати ( ч. 3 ст. 38 КЗпП
України), проте відпрацювавши два
тижні, була звільнена за ч. 1 ст. 38 КЗпП
України, підстави звільнення вчасно не
оскаржила, і у порядку ст. 233 КЗпП
України пропустила тримісячний строк
для вирішення трудового спору в цій
частині, на застосуванні якого
наполягає представник відповідача ( а.
с. 5).

У відповідності з ч. ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП
передбачено, що працівник може
звернутися із заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права.

У разі порушення законодавства про
працю працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Відповідач не провів остаточний
розрахунок позивачці у день
звільнення, не виплатив заборгованість
по заробітній платі за період з 01.07.2012 р.
в сумі 18390 грн. 96 коп., тому повинен
виплатити середній заробіток за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 20,
21, 23, 25 постанови « Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» від 24.12. 1999 р. N 13
роз»яснив, що установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

При визначенні середньої заробітної
плати слід виходити з того, що в усіх
випадках, коли за чинним
законодавством вона зберігається за
працівниками підприємств, установ,
організацій, це слід робити відповідно
до Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними
змінами і доповненнями).

Непроведення розрахунку з працівником
у день звільнення або, якщо в цей день
він не був на роботі, наступного дня
після його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення
до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Відтак передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, визначені ст. 116 зазначеного
Кодексу. При цьому визначальними є такі
юридично значимі обставини, як
невиплата належних працівникові сум
при звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Відповідно до довідки відповідача
середньомісячна заробітна плата
позивачки за останні два місяці роботи,
що передували звільненню, складає 4268
грн. 50 коп., середньоденна - 203 грн. 26 коп.,
розрахованих відповідно до Порядку
обчислення заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 р. №100.

Відповідач не довів відсутності вини у
невиплаті позивачці заборгованості по
заробітній платі, тому відповідно до ч.
1 ст. 117 КЗпП повинен виплатити середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку з 19.02.2013 р. по день
постановлення рішення 26.12.2013 р. ( за 8
днів лютого, з березня по листопад - за 9
повних місяців, і 18 днів грудня місяця ),
в загальні сумі 41871 грн. 92 коп..

Відповідно до ст. ст. 4, 7 Закону України
« Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» компенсація втрати
частини заробітної плати у зв»язку з
порушенням строків її виплати
провадиться у тому ж місяці, у якому
здійснюється виплата заборгованості
за відповідний місяць, і лише відмова
власника або уповноваженого ним органу
(особи) від виплати такої компенсації
може бути оскаржена у судовому порядку.

Ураховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги позивачки
доведені та підлягають задоволенню
частково, у частині стягнення
заборгованості по заробітній платі за
період з 01.07.2012 р. по 18.02.2013 р. в сумі 18390
грн. 96 коп., і середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
починаючи з 19.02.2013 р. по день
постановлення рішення, в сумі 41871 грн. 92
коп., всього у загальній сумі 60262 грн. 88
коп., у задоволенні решти позовних
вимог відмовляє.

У порядку п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд
допускає негайне виконання рішень у
справах про присудження виплати
заробітної плати за один місяць в сумі
4268 грн. 50 коп..

Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно розміру
задоволених вимог.

Суд присуджує з відповідача за
стягнення заробітної плати у дохід
держави судовий збір у сумі 602 грн. 63
коп..

На підставі наведеного, ст. ст. 44, 47, 83, 115,
116, 117, 221, 231-234 КЗпП України, ст. 24 Закону
України «Про оплату праці», керуючись
ст. ст. 10, 11, 58-60, 88, 208, 212, 213-215, 218, 367 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути із Державного підприємства
«Державний науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний
номер облікової картки платника
податків - НОМЕР_1) заборгованість по
заробітній платі за період з 01.07.2012 р.
по 18.02.2013 р. в сумі 18390 грн. 96 коп., і
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за період з
19.02.2013 р. по 26.12.2013 р. в сумі 41871 грн. 92
коп., всього у загальну суму 60262 грн. 88
коп. ( шістдесят тисяч двісті шістдесят
дві грн. коп. 88), у задоволенні решти
позовних вимог відмовити.

Рішення в частині присудження
заробітної плати за один місяць в сумі
4268 грн. 50 коп. допустити до негайного
виконання.

Стягнути з Державного підприємства
«Державний науково-дослідний та
проектно-конструкторський інститут
інноваційних технологій в енергетиці
та енергозбереженні» () у дохід держави судовий збір у
сумі 602 грн. 63 коп. ( шістсот дві грн. коп.
63).

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд міста у
встановленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Л. О. Трегубенко