Справа № 1319/1509/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1046/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Бакуса В.Я.,
Мацея М.М.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника ПАТ «Універсал Банк» Кузя
В.Л., ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та їхнього
представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» на заочне рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 13 вересня
2012 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

в с т а
н о в и л а:

В лютому 2012 року ПАТ «Універсал Банк»
звернулося до суду із вищезазначеним
позовом, в якому просило стягнути
солідарно з відповідачів
заборгованість за кредитним договором
в сумі 92 815,52 швейцарських франків, що в
еквіваленті до національної валюти за
курсом НБУ становить 792 254,72 грн. та
судові витрати в сумі 3 219,00 грн. В
обґрунтування позовних вимог
посилалося на те, що 27.03.2008 року між ВАТ
«Банк Універсальний»,
правонаступником якого є ПАТ
«Універсал Банк», та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 015-2008-929,
згідно з яким позивач надав
відповідачці ОСОБА_3 кредит у розмірі 108
800,00 швейцарських франків строком на 30
років - з 27.03.2008 року по 10.03.2038 року зі
сплатою 9,95% річних за користування
кредитом. Для забезпечення належного
виконання даного договору 27.03.2008 року
було укладено договори поруки, згідно з
якими відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_4
взяли на себе обов'язок відповідати за
зобов'язаннями ОСОБА_3 виконання умов
кредитного договору. Однак, остання
взяті на себе зобов'язання за Кредитним
договором не виконує, поточні платежі
по кредиту та нараховані відсотки,
згідно графіку не сплачує, на
попередження не реагує. Відповідачі
ОСОБА_6, ОСОБА_4, як поручителі, свої
зобов'язання також не виконують. У
зв'язку з наведеним позивач вимушений
звернутися до суду за захистом свого
порушеного права.

В подальшому позивач уточнив свої
вимоги та у зв'язку зі зменшення
розміру заборгованості просив
стягнути солідарно з відповідачів
заборгованість за кредитним договором
в сумі 91 654,60 швейцарських франків, що в
еквіваленті до національної валюти за
курсом НБУ становить 800 108,00 грн. та
судові витрати в сумі 3 219,00 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 13 вересня 2012 року позов
Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором - задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Універсал Банк» заборгованість за
кредитним договором від 27.03.2008 року №
015-2008-929 в розмірі 91 654,60 швейцарських
франків, що еквівалентно 800 108,00 грн., та
судові витрати на суму 3 219,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило Публічне
акціонерне товариство «Універсал
Банк». В апеляційній скарзі зазначає,
що при ухваленні рішення не
встановлено обставин, що мають
значення для справи. Відмовляючи в
частині стягнення заборгованості з
поручителів, суд першої інстанції не
навів доказів для звільнення їх від
солідарної відповідальності. Просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_4 заборгованість за кредитним
договором у сумі 91 654,35 швейцарських
франків, що еквівалентно в
національній валюті України за
офіційним курсом НБУ станом на дату
розрахунку - 800 108 грн.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника ПАТ «Універсал Банк» Кузя
В.Л., ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та їхнього
представника - ОСОБА_5, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону,
виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальнику у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У відповідності до ст. 1056-1 ЦК України
розмір процентів та порядок їх сплати
за договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 27.03.2008 року між
ВАТ «Банк Універсальний»,
правонаступником якого є ПАТ
«Універсал Банк», та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № 015-2008-929,
згідно з яким позивач надав
відповідачці ОСОБА_3 кредит у розмірі 108
800,00 швейцарських франків строком на 30
років з 27.03.2008 року по 10.03.2038 року зі
сплатою 9,95 % річних за користування
кредитом.

За умовами п. 5.3.2. Кредитного договору
позичальник зобов'язується повернути
кредит, своєчасно сплачувати проценти
за користування кредитом, а також у
випадку невиконання або неналежного
виконання взятих на себе зобов'язань за
цим договором сплатити штрафні санкції
та інші платежі у строки та на умовах,
що визначені цим Договором.

Також, судом встановлено та не
заперечувалось сторонами, що
відповідачкою ОСОБА_3 неналежним чином
виконуються зобов'язання, прийняті нею
за умовами кредитного договору.

Згідно з розрахунком заборгованості,
станом на 12.04.2012 року заборгованість
ОСОБА_3 перед позивачем за кредитом
становить 91 654,60 швейцарських франків,
що в еквіваленті до національної
валюти за курсом НБУ становить 800 108,00
грн.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, заставою.

З метою забезпечення виконання
відповідачкою зобов'язань за Кредитним
договором 27.03.2008 року між ВАТ
«Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено
договір іпотеки, за умовами якого
остання передала позивачу в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачкою своїх зобов'язань за
Кредитним договором позивач звернувся
до нотаріуса з метою вчинення
виконавчого напису для звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи,
27.05.2009 року приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 вчинено виконавчий
напис, зареєстрований в реєстрі за № 714,
яким запропоновано звернути стягнення
на квартиру АДРЕСА_1. За рахунок коштів,
отриманих від реалізації зазначеного
майна, задовольнити вимоги ВАТ
«Універсал Банк» згідно кредитного
договору № 015-2008-929 від 27.03.2008 року на
суму 112 020,94 швейцарських франків, що в
гривневому еквіваленті становить 745
205,19 грн., а також згідно кредитного
договору № 015-2008-930 від 27.03.2008 року на
суму 79 164,92 швейцарських франків, що в
гривневому еквіваленті становить 526634,66
грн.

Згідно з протоколом проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого майна (предмету іпотеки)
від 26.10.2009 року № 1411187-1 філії 14 ПП
«Нива-В.Ш.» квартира АДРЕСА_1, яка
належала ОСОБА_3 була продана ПАТ
«Універсал Банк» за 790 008,00 грн. Розмір
коштів за придбане на прилюдних торгах
майно в сумі 750 507,60 грн., що дорівнює
різниці між продажною ціною та сумою
винагороди організатора прилюдних
торгів, перераховано на депозитний
рахунок державної виконавчої служби.

Постановою державного виконавця
Підрозділу виконання рішень відділу
ДВС Головного управління юстиції у
Львівській області від 22.11.2011 року
закінчено виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
напису приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 від 27.05.2009 року № 714 про
звернення стягнення на квартиру
АДРЕСА_1.

З вказаної постанови вбачається, що
17.11.2011 року кошти від реалізації
заставленого майна в розмірі 682 207,61 грн.
перераховані на рахунок стягувана ПАТ
«Універсал Банк».

Відповідно до положень п. 17 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
наявність виконавчого напису
нотаріуса, вчиненого за невиконання
кредитного договору, за відсутності
реального виконання боржником свого
зобов'язання, не свідчить про
припинення договірних правовідносин
сторін й не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання процентів
за користування кредитом і пені,
передбачених договором за несвоєчасну
сплату кредиту. У разі звернення
кредитодавця до суду після вчинення
виконавчого напису про звернення
стягнення на предмет іпотеки з вимогою
про стягнення кредитної
заборгованості суд має з'ясувати
питання про виконання виконавчого
напису і з урахуванням цього вирішити
спір на підставі чинного законодавства
та умов кредитного договору.

Судом встановлено, що кошти від
реалізації заставленого ОСОБА_3 майна в
розмірі 682 207,61 грн. були зараховані
позивачем в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 015-2008-930 від 27.03.2008 року, як це було
визначено виконавчим написом
нотаріуса, оскільки стягнення
зверталося на предмет іпотеки з метою
задоволення вимог кредитора за двома
кредитними договорами.

Вказані обставини, також встановлені
рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 20.06.2012 року у справі №
1319/147/2012.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до
висновку, що твердження ОСОБА_3
стосовно невірного розрахунку
позивачем суми заборгованості за
кредитним договором № 015-2008-929 від 27.03.2008
року через неврахування коштів від
реалізації предмета іпотеки, є
безпідставними та необґрунтованими.
Вчинення виконавчого напису та
подальша реалізація предмету іпотеки
не призвели до реального виконання
боржником свого зобов'язання за
спірним Кредитним договором. Суд також
вважав безпідставними твердження
відповідачки щодо неможливості зміни
Банком в односторонньому порядку
розміру процентної ставки за кредитом.

Статтею 627 ЦК України визначено, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Положеннями ст. 629 ЦК України визначено,
що договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до умов п. 2.12 кредитного
договору кредитор може збільшити
процентну ставку, зазначену в п. 1.1
договору, у разі зміни Національним
банком України розміру чинної
облікової ставки та/або у разі
запровадження адміністративних та/або
інших заходів, які збільшують вартість
коштів на українському ринку, та/або у
випадку зміни ставок LІВОR. ЕURІВОR та/або
в інших випадках, якщо кредитор
обґрунтовано вважає, що така зміна
відповідає ринковим умовам або має
безпосередній вплив на вартість
кредитних ресурсів кредитора.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 була
ознайомлена з умовами спірного
кредитного договору, що
підтверджується її особистим підписом
на ньому.

Листом від 16.07.2008 року № 2290ГО-2/1256
позивач у зв'язку з тенденціями у
фінансовій сфері та економічною
ситуацією в Україні загалом,
відповідно до умов укладеного
кредитного договору, змінив ОСОБА_3
процентну ставку на іпотечний кредит.
Починаючи з 15.07.2008 року нарахування
відсотків здійснювалося за базовою
процентною ставкою 10,95 % річних.

Статтею 1056-1 ЦК України та ч. 4 ст. 55
Закону України «Про банки і банківську
діяльність» визначено, що банкам
забороняється в односторонньому
порядку змінювати умови укладених з
клієнтами договорів, зокрема,
збільшувати розмір процентної ставки
за кредитними договорами.

Проте, районний суд врахував, що
Цивільний кодекс України та Закон
України «Про банки і банківську
діяльність» було доповнено вказаними
вище положеннями у зв'язку з прийняттям
Закону України «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» від 12.12.2008 року № 661-VI, який
набрав чинності з 10.01.2009 року.

Роз'ясненнями, наданими в п. 28 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
визначено, що при вирішенні спорів щодо
правомірності підвищення процентної
ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у
зв'язку з прийняттям Закону України від
12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо заборони банкам змінювати
умови договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною, суди мають
виходити з того, що цей закон набрав
чинності з 10.01.2009 року. Виходячи із
закріпленого Конституцією України
принципу незворотності дії в часі
законів та інших нормативно-правових
актів (частина перша статті 58), всі
рішення банку в будь-якій формі
(постанова, рішення, інформаційний
лист) щодо підвищення процентної
ставки в односторонньому порядку є
неправомірними лише з 10 січня 2009 року
(Рішення Конституційного Суду України
від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про
зворотну дію в часі законів та інших
нормативно-правових актів).

Відтак, враховуючи дату зміни
відсоткової ставки за кредитним
договором, укладеним між сторонами, суд
дійшов висновку, що на той час не
існувало законодавчо встановленої
заборони банкам змінювати в
односторонньому порядку відсоткову
ставку за кредитними договорами,
оскільки Закон України «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо заборони банкам змінювати
умови договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» набрав чинності вже після
зміни позивачем розміру відсоткової
ставки.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, порукою.

Нормами ст. 553 ЦК України передбачено,
що за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Як вбачається з договорів поруки від
27.03.2008 року № 015-2008-929-Р та № 015-2008-929- Р/1
відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_4 взяли на
себе зобов'язання відповідати за
виконання відповідачкою ОСОБА_3 умов
кредитного договору та відповідно до п.
1.4 договорів поруки, зобов'язалися
нести солідарну відповідальність у
випадку його невиконання чи
неналежного виконання останньою.

При укладанні договорів поруки
поручителі виходили з погодження
істотних умов кредитного договору,
зокрема, встановленої процентної
ставки (плата за отриманий кредит) в
розмірі 9,95%, яка обумовлена в п. 1.1
Кредитного договору та у п. 1.2.
договорів поруки.

Пункт 1.2 договорів поруки визначає, що
поручителям добре відомі всі умови
кредитного договору, укладеного між
кредитором та позичальником, у тому
числі: предмет договору, ПІБ
позичальника, ідентифікаційний номер,
сума договору, термін повернення
кредиту, процентна ставка, терміни і
порядок сплати відсотків, інші штрафні
санкції.

Згідно з п. 2.1 договорів поруки кредитор
не вправі без згоди поручителів
змінювати умови Основного договору з
позичальником, внаслідок чого
збільшується обсяг відповідальності
поручителя. Під згодою розуміється як
візування змін у кредитний договір
поручителями, так і одержання згоди
шляхом обміну листами, факсимільними
повідомленнями тощо.

Матеріалами справи стверджується, що
позивач в односторонньому порядку з
15.07.2008 року змінив істотну умову
договору, а саме збільшив відсоткову
ставку (плату за отриманий кредит) з 9,95 %
річних на 10,9 5% річних.

Судом встановлено, що відповідачі
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не давали згоди на
зміну умов кредитного договору, в т.ч.
на збільшення процентної ставки. За
таких обставин, одностороння зміна
банком умов кредитного договору, а саме
зміна розміру процентної ставки в
сторону збільшення, призвела до
збільшення розміру плати за
користування кредитними коштами, а
тому збільшився обсяг
відповідальності поручителів без
погодження з ним таких змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» визначено, що
відповідно до частини першої статті 559
ЦК України припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. При цьому обсяг
зобов'язання поручителя визначається
як умовами договору поруки, так і
умовами основного договору, яким
визначено обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель.

З огляду на викладене, районний суд
прийшов до вірного висновку, що згідно
з приписами ч. 1 ст. 559 ЦК України,
укладені між позивачем та
відповідачами ОСОБА_6 і ОСОБА_4 договори
поруки від 27.03.2008 року № 015-2008-929-Р, №
015-2008-929-Р/1 є припиненими у зв'язку зі
зміною зобов'язання без згоди
поручителів, внаслідок чого
збільшується обсяг їх
відповідальності, а тому позовні
вимоги банку про стягнення з ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, як солідарних боржників,
несплаченого кредиту, процентів за
його користування, а також інших,
обумовлених кредитним договором
платежів, є безпідставними та
задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання грошового
зобов'язання.

Проте, відповідачка ОСОБА_3 умови
договору не виконала та кошти за
Договором кредиту відповідно до
встановленого графіку не повертала.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 5.2.5 Кредитного договору
визначено, що відповідно до статей 525 та
611 ЦК України сторони погодили, що у
випадку настання будь-якої з обставин,
вказаних нижче, та направлення
кредитором на адресу позичальника
повідомлення (вимоги) про дострокове
повернення кредиту і неусунення
позичальником порушень умов за цим
договором протягом 30 календарних днів
з дати відправлення кредитором
вищевказаного повідомлення (вимоги)
позичальнику, вважати термін погашення
кредиту таким, що настав на 31
календарний день з дати відправлення
кредитором позичальнику повідомлення
(вимоги) про дострокове погашення
боргу. Серед обставин, що тягнуть за
собою зміну терміну погашення кредиту,
є прострочення сплати чергового
платежу за кредитом та/або процентів
понад два місці.

Судом встановлено, що 24.11.2008 року, 13.01.2009
року на адресу позивача направлялися
вимоги про дострокове погашення
кредиту у зв'язку з порушенням умов
кредитного договору, які залишені
останньою без належного реагування.

З огляду на те, що ОСОБА_3 прострочила
погашення поточних платежів по кредиту
та нарахованих відсотках, не повернула
отриманий кредит, не виконавши взятих
за договором зобов'язань, та
припиненням поруки ОСОБА_6 і ОСОБА_4, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
заборгованість за кредитним договором
підлягає стягненню на користь позивача
з відповідача ОСОБА_3, як позичальника.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Вищенаведеним повністю спростовуються
доводи апеляційної скарги.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» відхилити

Заочне рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 13 вересня 2012 року
залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький
Д.І.

Судді: Бакус В.Я.

Мацей М.М.