Справа № 310/9728/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2013 рокум. Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області у складі судді
Полянчука Б.І., при секретарі Івакіній
Ю. П., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Бердянської міської ради до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Бердянська міська рада
звернулась з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, вказуючи, що гуртожиток по
АДРЕСА_1 є власністю Бердянської
міської ради. У кімнаті НОМЕР_1
гуртожитку зареєстровано місце
постійного проживання відповідачів.
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 не проживають у
зазначеній кімнаті більше шести
місяців без поважних причин. Просили
визнати їх такими, що втратили право
користування кімнатою АДРЕСА_1 на
підставі ст. 71 та 72 ЖК України.

У судовому засіданні
представник позивача вимоги підтримав
і просив їх задовольнити.

Відповідачі у судове
засідання не з'явились без поважних
причин, про слухання справи
повідомлені належним чином.

З'ясувавши обставини справи
та перевіривши їх доказами, суд
приходить до наступного.

Згідно свідоцтва про право
власності на гуртожиток від 06.06.2002 року
будівля по АДРЕСА_1 належить
Бердянській міській раді (а.с.56).

Заявляючи вимоги до
відповідачів про визнання їх такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням у гуртожитку позивач
посилався на ст. ст. 71, 72 ЖК України, але
суд вважає, що спірні правовідносини
зазначеними статтями не регулюються у
тому сенсі, як це заявлено позивачем
виходячи з наступного.

Главою 4 ЖК УРСР не
передбачено можливості визнати особу,
яка користується житловим приміщенням
у гуртожитку, такою, що втратила право
користування цим приміщенням.

У статті 130 ЖК УРСР
передбачено, що порядок користування
житловою площею в гуртожитках
визначається законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

У «Примірному положенні про
гуртожитки» та «Положенні про
гуртожитки територіальної громади м.
Бердянськ», якими передбачено
відповідальність за порушення правил
надання жилої площі в гуртожитку,
користування гуртожитками та їх
утримання, зазначено, що особи, винні у
порушенні правил користування
гуртожитками, несуть відповідальність
відповідно до законодавства.

Статтею 1 ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» передбачено, що
сфера дії цього Закону поширюється на
громадян, які не мають власного житла,
більше п'яти років на законних
підставах зареєстровані за місцем
проживання у гуртожитках та фактично
проживають у них.

Цей Закон не поширюється на
громадян, які проживають у гуртожитках,
призначених для тимчасового
проживання у зв'язку з навчанням,
перенавчанням чи підвищенням
кваліфікації у навчальних закладах та
у зв'язку з роботою (службою) за
контрактом; осіб, які мешкають у
гуртожитку без законних підстав (без
офіційної реєстрації місця
проживання); громадян, які проживають у
спеціальних гуртожитках, призначених
для тимчасового проживання осіб, які
відбували покарання у виді обмеження
волі або позбавлення волі і потребують
поліпшення житлових умов, або жила
площа яких тимчасово заселена, або
повернути колишнє жиле приміщення яким
немає можливості; на
військовослужбовців, працівників
Збройних Сил України та Міністерства
внутрішніх справ України, які
проживають у гуртожитках; а також на
осіб, які потребують медичної допомоги
у зв'язку із захворюванням на
туберкульоз; на осіб, які проживають у
гуртожитках, що мають статус
соціальних на момент набрання чинності
цим Законом.

Сфера дії цього Закону
поширюється на гуртожитки, які є
об'єктами права державної та
комунальної власності, крім
гуртожитків, що перебувають у
господарському віданні чи в
оперативному управлінні військових
частин, закладів, установ та
організацій Збройних Сил України,
інших військових формувань, утворених
відповідно до закону, Міністерства
внутрішніх справ України та державних
навчальних закладів.

Дія цього Закону не
поширюється на гуртожитки, що
знаходяться у приватній власності,
крім гуртожитків, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації).

Статтею 4 ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» визначено, що
громадяни, на яких поширюється дія
цього Закону, мають право на
приватизацію житлових приміщень у
гуртожитках, які перебувають у
власності територіальних громад і
можуть бути приватизовані відповідно
до закону.

Приватизація житлових
приміщень у гуртожитках здійснюється
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» з урахуванням особливостей,
визначених цим Законом.

Громадяни, які на законних
підставах проживають у гуртожитках
державної форми власності,
гуртожитках, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації), набувають право на
приватизацію житлових приміщень у
таких гуртожитках після їх передачі у
власність відповідної територіальної
громади.

Оскільки правовий режим
гуртожитків, житлові приміщення яких
підлягають приватизації згідно ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» прирівняні до правового режиму
житлових приміщень в будинках
державного і громадського житлового
фонду, то до мешканців таких
гуртожитків у разі їх тимчасової
відсутності поширюються вимоги статей
71, 72 ЖК УРСР.

Позивач не надав суду
докази, які підтверджують відсутність
у відповідачів власного житла,
реєстрацію відповідачів за місцем
проживання у гуртожитку та фактичне
проживання у ньому більше п'яти років
на законних підставах, що дало би
підстави застосування ст. ст. 71, 72 ЖК
УРСР. Клопотання про витребування
таких доказів у порядку ст. 137 чи
забезпечення доказів у порядку ст. 135
ЦПК України не заявляли.

За таких обставин
відповідачі не відносяться до
мешканців гуртожитків на які
поширюються гарантії, передбачені ЗУ
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду». Таким чином на них правила
статей 71, 72 ЖК УРСР не поширюються,
оскільки можливість визнання
мешканців таких гуртожитків такими, що
втратили право користування жилим
приміщення не передбачена ЖК УРСР та
Примірним положенням про гуртожитки.

Разом з тим, суд вважає, що
оскільки главою 4 ЖК УРСР не
врегульовано питання про правові
наслідки не проживання відповідачів у
жилому приміщенні без поважних причин,
тому знаходить можливим на підставі ч. 8
ст. 8 ЦПК України застосувати ст. 71, 72 ЖК
УРСР як закон, що регулює подібні за
змістом відносини (аналогія закону).

Згідно ст. 71 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

За статтею 72 ЖК УРСР
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно довідки КП
«Житлосервіс-2А» від 27.09.2012 року в
кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 (а.с.10).

На підтвердження
непроживання відповідачів у спірному
житлі позивач надав акт від 01.03.2011 року
за яким на момент обстеження кімнати
АДРЕСА_1 зі слів сусідів встановлено, що
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 не проживають в
цій кімнаті. В ній проживають
квартиранти (а.с.9). Суд вважає, що цей
акт не підтверджує не проживання
відповідача у спірному жилому
приміщенні більше шести місяців,
оскільки він підтверджує конкретну
обставину на момент його складання, а
не обставини які мали місце у певний
період, які стали відомі з пояснень
сусідів.

Пояснення осіб, про
наявність або відсутність обставин
можуть бути прийняті до уваги судом
шляхом допиту їх у якості свідків, а не
відображення їх пояснень у акті без
зазначення їх прізвищ.

Інших доказів, які би
підтверджували непроживання
відповідачів у спірному жилому
приміщенні на протязі шести місяців
суду не надано.

Враховуючи встановлені у
судовому засіданні обставини, суд
вважає, що підстави для задоволення
позову відсутні в зв'язку його
недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215, 224-226
ЦПК України, ст. 71, 72 ЖК УРСР, ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду», «Примірним положенням про
гуртожитки», «Положенням про
гуртожитки територіальної громади м.
Бердянськ», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних
вимог відмовити.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного
рішення може бути подана протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя