Провадження № 22ц/782/3481/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі :

головуючого: Заіки В.В.

суддів: Медведєва
А.М., Лозко Ю.П.

при секретарі : Івасенко І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Жовтневого районного суду м. Луганська
від 17 липня 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті
особи - Орган опіки та піклування
Слов'яносербської
райдержадміністрації Луганської
області, Орган опіки та піклування
Жовтневої районної у м. Луганську ради,
про визначення місця проживання дитини
та передачу дитини матері за її
постійним місцем проживання та
зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи - Орган опіки та
піклування Слов'яносербської
райдержадміністрації Луганської
області, Орган опіки та піклування
Жовтневої районної у м. Луганську ради,
про визначення місця проживання
малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

31 жовтня 2012 року позивачка
звернулась до суду з вказаним позовом,
в обґрунтування якого вказала, що з 12
вересня 2003 року по 07 лютого 2008 року
сторони перебували у шлюбі, від якого
мають спільну малолітню дитину -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку з
негативним відношенням ОСОБА_1 до
позивачки, вона переїхала з дитиною до
своєї матері, та відповідач проти цього
не заперечував. Однак 01 серпня 2012 року
відповідач взяв дитину на 18 днів на
канікули та на цей час не повернув. У
зв'язку з вказаним просить суд
визначити місце проживання дитини
ОСОБА_3, з матір'ю ОСОБА_2, відібрати
малолітню доньку ОСОБА_3 від ОСОБА_1 та
повернути дитину ОСОБА_2

ОСОБА_1 звернувся до суду з
зустрічною позовною заявою, в
обґрунтування якої вказав, що з лютого
2008 року він припинив шлюбні відносини з
ОСОБА_2 та донька на той час залишилася
проживати разом із матір'ю, однак йому
стало відомо, що ОСОБА_2 ніде не працює
та недбало ставиться до виховання
дитини, крім того в липні 2012 року йому
стало відомо, що ОСОБА_2 зареєструвала
шлюб, та хоче забрати дитину на
постійне місце проживання до Росії.
Також ОСОБА_1 вказує, що дитина хоче
проживати разом з ним, він працює та
зможе забезпечувати доньці гідне життя
зараз і в майбутньому. У зв'язку з
вказаним просить суд визначити місце
проживання малолітньої дитини ОСОБА_3
разом з ним - батьком ОСОБА_1 за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Луганська від 17 липня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визначення місця проживання дитини та
передачу дитини матері за її постійним
місцем проживання задоволено.

Визначено місце проживання
дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з її
матір'ю ОСОБА_2.

Відібрано малолітню доньку
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від ОСОБА_1 та
повернуто дитину ОСОБА_2.

В задоволенні зустрічної
позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи - Орган опіки та піклування
Слов'яносербської
райдержадміністрації Луганської
області, Орган опіки та піклування
Жовтневої районної у м. Луганську ради,
про визначення місця проживання
малолітньої дитини, відмовлено за
необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду, вважаючи що
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи та
дійсності, та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні первісного позову
ОСОБА_2 відмовити, а зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному
обсязі.

Судова колегія не знайшла підстав для
задоволення апеляційної скарги
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом, що сторони
перебували у фактичних шлюбних
відносинах з жовтня 2002 року та у
зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2003
року по 07 лютого 2008 року, від якого
мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з копії свідоцтва про
укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 21
липня 2012 року, ОСОБА_2 уклала шлюб з
ОСОБА_7, який зареєстровано відділом
ЗАГС м. Новоросійська управління ЗАГС
Краснодарського краю, РФ, та змінила
прізвище на ОСОБА_2 (а.с.10).

Також судом було встановлено, що
внаслідок негативного відношення
ОСОБА_1 до позивачки, вона переїхала з
дитиною до своєї матері, та відповідач
проти цього не заперечував. Однак 01
серпня 2012 року відповідач взяв доньку
на 18 днів на канікули та видав розписку
з обов'язком повернути дитину, однак
дитину так і не повернув.

Крім того судом встановлено, що
малолітня ОСОБА_3 проживає разом з
батьком ОСОБА_1 та навчається в школі №
36 м. Луганська.

Згідно довідки СФГ ОСОБА_8 від жовтня
2012 року, ОСОБА_2 працює бухгалтером у
фермерському господарстві та її
заробітна плата у середньому складає
1110,00 грн. (а.с. 32).

Згідно ч. 1 ст. 141 СК України як мати, так
і батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, зокрема право на її
виховання, незалежно від того
проживають вони з дитиною чи ні.

Згідно ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішуються батьками
спільно. Той з батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею, а
проживаючий з дитиною батько немає
права перешкоджати їх спілкуванню.

Відповідно до правил ст. ст. 160-161 СК
України, в разі відсутності згоди
батьків, які проживають окремо, щодо
того, з ким із них буде проживати
дитина, спір вирішується виходячи з
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, віку дитини,
стану здоров'я, особистої прихильності
дитини до батьків та інших істотних
обставин.

При цьому, перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дитини.

В обґрунтування своїх вимог апелянт
послався на те, що ОСОБА_2 веде
розпутний образ життя, вживає алкоголь
та недбало відноситься до виховання
дитини, що на думку апелянта є
обставинами, які виключають можливість
визначення місця проживання дитини з
нею.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Всупереч вимогам вказаної норми
апелянт не надав суду доказів
зловживання позивачкою ОСОБА_2
спиртними напоями або наркотичними
засобами, а тому висновок суду з
приводу цих вимог є обґрунтованим.

Вирішуючи спір щодо місця проживання
дитини суд оцінював докази щодо умов
проживання кожного з батьків, їх
матеріальний стан, характеристики їх
особистостей та інші обставини, які
мають значення для справи.

Так із матеріалів справи вбачається, що
сторони задовільно характеризуються
за місцем проживання та роботи,
працюють, обмежень за станом здоров'я
для проживання разом з дитиною не мають
(а.с. 18,19,20-23,32,33,38,76,77,82,83,84).

Також згідно матеріалів справи позивач
та відповідач мають постійне місце
проживання (а.с. 17,83).

Згідно актів обстеження матеріально -
побутових умов за місцем проживання
позивача та відповідача створені
необхідні та достатні умови для
нормального проживання дитини (а.с.
11,12,13,81).

Зазначені обставини також
підтверджуються поясненнями сторін,
третіх осіб, характеристиками
відповідних компетентних органів,
поясненнями свідків та іншими
матеріалами справи.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року
(ратифікована Україною 27 лютого 1991
року, дата набуття чинності для України
27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питанням
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що місце проживання дитини з
матір'ю судом визначене з врахуванням
віку дитини, стану її здоров'я,
ставлення батьків до виконання
батьківських обов'язків, як це
передбачено ч.1 с. 161 СК України та з
врахуванням висновків органів опіки та
піклування як за місцем проживання
батька, так і за місцем проживання
матері, встановлених органами опіки
та піклування обставин щодо умов
проживання дитини, даних, які
характеризують обох батьків позитивно
та інших обставин.

Доводи апелянта відносно того, що він
краще проявляє турботу до дитини та
може забезпечити всі умови для її
виховання, висновків суду не
спростовують. Рішення суду не
позбавляє його права проявляти турботу
та любов до дитини незалежно від того з
ким із батьків дитина проживає.

За таких обставин колегія суддів
підстав для задоволення апеляційної
скарги не вбачає, та вважає, що судом
постановлене правильне і законне
рішення про задоволення позовних вимог
та відмову у задоволенні зустрічного
позову відповідача.

Таким чином, оскільки рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності його висновків, то
рішення слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ч.3 ст. 209, ст.ст. 303, 307, 308, 319 ЦПК
України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 17 липня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :