АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/2226/13 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: відшкодування шкоди Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2013 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Харківської філії Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант - Авто» про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що 22 жовтня 2011 року на перехресті вул. Леніна та вул. Кримської у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода - зіткнення автомобіля «Mitsubishi», державний р/н - НОМЕР_2, під керуванням позивачки та автомобіля «CHERY Jaqqi», державний р/н - НОМЕР_1, що належить ОСОБА_4, під керуванням водія ОСОБА_2, в результаті чого належний позивачці транспортний засіб зазнав значних механічних пошкоджень.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2011 року водія автомобіля «CHERY Jaqqi», державний р/н - НОМЕР_1 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні зазначеної ДТП та за порушення Правил дорожнього руху України, що призвело до пошкодження належного позивачці транспортного засобу, притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 11317 від 15 листопада 2011 року, проведеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса за ініціативою позивачки, розмір матеріальної шкоди, завданої пошкодженням належного їй автомобіля «Mitsubishi», державний р/н - НОМЕР_2, внаслідок ДТП, що мала місце 22.10.2011 року, складає 23 860 грн. 40 коп.

На момент скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в Публічному акціонерному товаристві «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (далі: ПАТ «УСК «Гарант-Авто») за полісом обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/5389484 від 24.06.2011 року, яке визнало дорожньо-транспортну пригоду, що мала місце 22.10.2011 року, страховим випадком та виплатила позивачці страхове відшкодування в розмірі 16 772 грн. 57 коп.

Але, свої зобов'язання перед потерпілою ОСОБА_3 ПАТ «УСК «Гарант-Авто» фактично виконало лише частково, позаяк страхова виплата, що здійснена страховиком, є недостатньою для повного відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачці ушкодженням внаслідок ДТП належного їй транспортного засобу.

Таким чином, невиплачена різниця між фактичним розміром завданої їй шкоди, визначеної експертним висновком, та здійсненою страховою виплатою становить 7 087 грн. 73 коп.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що внаслідок ДТП їй було завдано й моральної шкоди, пов'язаної із душевними стражданнями та моральними переживаннями в зв'язку з пошкодженням належного їй автомобіля, яким вона тривалий час не могла користуватися за призначенням, а відповідачі в добровільному порядку не бажають відшкодовувати завдану їй матеріальну шкоду в повному обсязі, позивачка ОСОБА_3 просила суд на підставі ст.ст. 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1194 ЦК України та Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь:

- 7 087,73 грн. в рахунок недоплаченого ПАТ «УСК «Гарант-Авто» страхового відшкодування за шкоду, завдану пошкодженням належного їй автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди;

- 3 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної їй у результаті ДТП;

- 675,36 грн. понесених нею витрат на оплату експертного автотоварознавчого дослідження № 11317 від 15 листопада 2011 року;

- судові витрати, понесені нею по справі, які пов'язані зі сплатою судового збору при зверненні до суду.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі й наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги не визнав, та заперечуючи проти їх задоволення посилався на те, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільна відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у страховика - ПАТ «УСК «Гарант-Авто», розмір заподіяної позивачці шкоди не перевищує ліміту відповідальності останнього, а тому саме страховик і повинен відшкодовувати шкоду, завдану позивачці внаслідок ДТП.

Представник відповідача - ПАТ «УСК «Гарант-Авто» проти задоволення заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог не заперечував, позаяк безпосередньо до страхової компанії будь-яких вимог чи претензій останньою не заявлено.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки 7 087,83 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 675,36 грн. витрат, пов'язаних з проведенням експертного автотоварознавчого дослідження пошкодженого транспортного засобу, а також судові витрати, понесені нею по справі, а саме: 214,60 грн. сплаченого судового збору.

У задоволенні решти заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_3 вимог у повному обсязі, за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, залишив поза увагою той факт, що на момент вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої автомобіль позивачки отримав механічні ушкодження, його цивільна відповідальність була застрахована в ПАТ «УСК «Гарант - Авто» згідно з полісом обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/5389484 від 24.06.2011 року, а тому відповідно до ст. 1194 ЦК України на ньому лежить обов'язок відшкодувати заподіяну позивачці матеріальну шкоду лише в разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для її покриття.

Проте, згідно наданих страховиком до суду письмових доказів останній повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_3 шкоду, завдану внаслідок ДТП, сплативши їй страхове відшкодування в розмірі оціненої шкоди відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством, та за виключенням ПДВ.

При цьому потерпіла ОСОБА_6 була повідомлена страховиком, що за наявності документального підтвердження оплати проведеного ремонту пошкодженого в ДТП транспортного засобу їй може бути доплачено й ПДВ.

Однак, суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув, у зв'язку з чим безпідставно поклав відповідальність за шкоду, завдану позивачці внаслідок ДТП, на нього - апелянта, не зважаючи на те, що його цивільна відповідальність була застрахована в установленому законом порядку, та стягнув з нього на користь позивачки ще й витрати на проведення автотоварознавчого дослідження пошкодженого транспортного засобу, необхідності проведення якого в даному випадку взагалі не було.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Так, задовольяючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині, що стосується стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь 7 087,83 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, а фактично за змістом заявлених позовних вимог суму недоплаченого страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив із того, що безпосереднім винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.10.2011 року, є саме відповідач ОСОБА_2, розмір завданих позивачці збитків внаслідок пошкодження належного їй автомобіля підтверджується висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 11317 від 15 листопада 2011 року, а тому відповідно до ст. 1166 ЦК України відповідач ОСОБА_2 і повинен відшкодувати завдану позивачці шкоду в вищезазначеному розмірі (залишок, не покритий страховим відшкодуванням), а також відшкодувати їй витрати, пов'язані з оплатою вартості проведеного експертом автотоварознавчого дослідження пошкодженого транспортного засобу.

Однак, повністю погодитися з такими висновками районного суду судова колегія не може, оскільки ці висновки суду першої інстанції в більшій своїй частині, є помилковими та такими, що суперечать матеріалам справи й не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені законодавцем у ст. 1166 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ.

Порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, визначений законодавцем у ст. 1194 ЦК України, про що йтиметься нижче.

Відносини у сфері страхування регулюються Законом України «Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР, а також Главою 67 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 979, 980 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові виплати та виконувати інші умови договору.

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування); відшкодування шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів безпосередньо регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (далі: Закон № 1961-IV), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно ст. 3 вказаного Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Тобто виходячи із суті такого страхування Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди.

Відповідно до вищезазначеної норми матеріального права - ст. 1194 ЦК України, якою встановлено порядок відшкодування шкоди особою, що застрахувала свою цивільну відповідальність, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, страхування цивільної відповідальності на випадок заподіяння шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яке передбачено п. 3 ч. 1 ст. 980 ЦК України, та реалізується відповідно до приписів Закону № 1961-IV, є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання особою, що її завдала.

Однак, при цьому страхове відшкодування, що підлягає виплаті потерпілому, не завжди покриває завдану шкоду, оскільки межі відповідальності страховика встановлюються за домовленістю сторін, а в разі обов'язкового страхування - законом, і засновуються на гіпотетичних (умовно передбачених), а не фактичних розмірах відповідальності.

У зв'язку з чим у ст. 1194 ЦК України й закріплено обов'язок особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, відшкодовувати потерпілому завдану шкоду (сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), однак лише в тому разі, якщо фактичний розмір заподіяної нею шкоди перевищує обов'язковий ліміт відповідальності страховика (грошову суму, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору, зменшену на суму франшизи), та на загальних підставах відшкодувати шкоду, яка згідно зі ст. 32 Закону № 1961-IV страховиком взагалі не відшкодовується, зокрема: шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу, тощо.

Відповідно до ст.ст. 6, 9, 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Обов'язковим лімітом відповідальності страховика - є грошова сума, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, встановленої при укладенні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, виплата якої покладається на страхувальника.

Згідно зі ст. 22 Закону № 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це зокрема шкода, що пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (ст. 28 Закону № 1961-IV).

Відповідно до ст. 29 Закону № 1961-IV у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Дії страховика після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), детально визначені в ст. 34 Закону № 1961-IV.

Відповідно до вказаної правової норми протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку (ДТП), страховик зобов'язаний розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування, та протягом 10 робочих днів направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком залучаються їх працівники.

Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Згідно зі ст. 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв'язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеним лімітом.

У разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими страховик зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі заподіяної шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ).

У разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, страховик зобов'язаний у той же строк прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку.

Як встановлено по справі, 22 жовтня 2011 року на перехресті вул. Леніна та вул. Кримської у м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода: зіткнення автомобіля «Mitsubishi», державний р/н - НОМЕР_2, під керуванням позивачки ОСОБА_3 та автомобіля «CHERY Jaqqi», державний р/н - НОМЕР_1, під керуванням відповідача ОСОБА_2, в результаті якої належний позивачці транспортний засіб зазнав значних механічних ушкоджень, що підтверджується офіційною довідкою відділу Державтоінспекції Харківського міського управління ГУ УМВС України в Харківській області (а.с. 56).

Вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення відповідачем - водієм ОСОБА_2 п.п. 8.1, 16.12 Правил дорожнього руху України, що останнім визнається й не заперечується (а.с 7).

На момент скоєння зазначеної ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в ПАТ «УСК «Гарант-Авто» за полісом обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/5389484 від 24.06.2011 року (Тип Договору 1), згідно якого ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) становить 50 000,00 грн., розмір франшизи - 1 000,00 грн. (а.с. 6).

Після отримання 24.10.2011 року відповідних повідомлень та письмових заяв потерпілої ОСОБА_3, а також винуватця ДТП ОСОБА_2 про вказану дорожньо-транспортну пригоду представником страховика - ПАТ «УСК «Гарант-Авто» в той же день, тобто в строки, передбачені ст. 22 Закону № 1961-IV, було оглянуто належний позивачці автомобіль «Mitsubishi», державний р/н - НОМЕР_2 та за участю останньої складено протокол його огляду (№ 129289 від 24.10.2011 року), згідно якого на транспортному засобі виявлені механічні пошкодження, у тому числі й ті, що вже мали місце на момент ДТП (деформація двері передньої правої та інш.) і в будь-якому причинному зв'язку з цією подією не знаходяться (а.с 57, 58-60).

У подальшому, вищезазначена дорожньо-транспортна пригода була визнана страховиком - ПАТ «УСК «Гарант-Авто» страховим випадком, що підтверджується відповідним страховим актом від 22.03.2012 року, та на підставі заяви потерпілої ОСОБА_3 останній на вказаний нею рахунок в банківській установі 03.05.2012 року було перераховано суму страхового відшкодування за шкоду, пов'язану з пошкодженням внаслідок ДТП належного їй транспортного засобу, в загальній сумі 16 314,99 грн. без урахування франшизи (а.с. 64, 65, 66).

Наведена загальна сума страхового відшкодування була визначена страховиком на підставі ремонтної калькуляції з урахуванням коефіцієнту технічного зносу пошкодженого транспортного засобу на момент ДТП, як те передбачено ст. 29 Закону № 1961-IV, розрахованого аварійним комісаром Українського центру післяаварійного захисту «ЕКСПЕРТ-СЕРВІС» ОСОБА_7 відповідно до підпункту «б» пункту 7.39 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, з наступними змінами (а.с. 61, 62, 63).

При цьому 05 липня 2012 року страховиком - ПАТ «УСК «Гарант-Авто» на письмову претензію потерпілої ОСОБА_3 щодо невідповідності суми виплаченого страхового відшкодування розміру заподіяної їй внаслідок ДТП матеріальної шкоди, зазначеному у висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 11317 від 15 листопада 2011 року, проведеного експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса, було надано відповідь, що наданий нею висновок експертного автотоварознавчого дослідження пошкодженого транспортного засобу не може бути прийнятий до уваги, оскільки при здійсненні розрахунку розміру заподіяної потерпілій матеріальної шкоди експертом не було враховане пошкодження належного їй автомобіля «Mitsubishi», державний р/н - НОМЕР_2, яке не пов'язане з ДТП, що визнана страховим випадком, а саме: деформація двері передньої правої, внаслідок чого загальний розмір матеріальної шкоди визначено експертом у супереч вимогам підпункту «б» пункту 7.39 «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» у завищеному розмірі без урахування коефіцієнту технічного зносу транспортного засобу (а.с. 17).

Крім того, потерпілу ОСОБА_3 було повідомлено, що за розрахунком страховика загальний розмір заподіяного їй внаслідок ДТП матеріального збитку складає 23 884,40 грн., що є навіть більшим ніж визначив експерт ХНДІСЕ (і це дійсно відповідає матеріалам справи), проте сума страхового відшкодування була виплачена потерпілій з урахуванням коефіцієнту технічного зносу транспортного засобу за мінусом визначеної договором страхування суми франшизи та без урахування ПДВ (що також відповідає дійсності), який може бути доплачено страховиком потерпілій за наявності документального підтвердження оплати нею ремонту пошкодженого автомобіля.

Зазначена відповідь страховика є обґрунтованою та відповідає приписам закону, оскільки відповідно до п.п. 196.1.3 ст. 196 Податкового кодексу України надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов'язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів, не є об'ектом оподаткування податком на додану вартість.

Крім того, згідно листа Державної податкової адміністрації України від 21 серпня 2009 року № 10143/5/16-1516 у разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.

У разі ж якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати здійснюється без урахування сум податку на додану вартість.

Тобто сам факт наявності шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого, не є підставою для виникнення податкових зобов'язань, що виникають з надання послуг щодо проведення відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Зазначені зобов'язання виникають лише внаслідок фактичного надання послуги з проведення такого ремонту за умови, що виконавець цієї послуги є платником ПДВ. Таким чином у випадку не проведення фактичного ремонту транспортного засобу, або проведення його особою, яка не платником ПДВ, податкові зобов'язання не виникають.

Проте, як свідчать матеріали цивільної справи, вона не містять будь-яких об'ективних доказів на підтвердження того, що позивачкою ОСОБА_3 реально були понесені витрати на оплату ремонту пошкодженого внаслідок ДТП належного їй транспортного засобу, у тому числі й з урахуванням податку на додану вартість (ПДВ).

Не надано таких доказів позивачкою й до суду апеляційної інстанції.

Більш того, як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду вповноважений представник позивачки ОСОБА_3, на теперішній час остання вже відремонтувала пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 22.10.2011 року, належний їй транспортний засіб в приватному порядку й цей ремонт здійснено фізичною особою-підприємцем, яка не є платником ПДВ.

Однак, суд першої інстанції, вирішуючи виниклий між сторонами спір по суті заявлених позовних вимог та приймаючи рішення у справі, на вказані фактичні обставини справи та норми матеріального права, які безпосередньо регулюють виниклі між сторонами спірні правовідносини, належної уваги не звернув та до спірних правовідносин їх не застосував, наведені відповідачем ОСОБА_2 та його представником доводи проти заявленого до нього позову належним чином не перевірив, у зв'язку з чим формально керуючись лише загальними підставами відповідальності за завдану майнову шкоду та хибним, як з'ясувалося судом апеляційної інстанції, висновком експерта ХНДІСЕ ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса, безпідставно задовольнив заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги щодо відшкодування цієї шкоди (яка фактично вже відшкодована страховиком у відповідності до приписів Закону № 1961-IV за виключенням франшизи) в повному обсязі, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 7 087,83 грн. у рахунок недоплаченого ПАТ «УСК «Гарант-Авто» страхового відшкодування.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року, ухвалене по справі, окрім відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, не може бути визнане цілком законним, обґрунтованим, а тим більш справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1- 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, та частково задовольнивши заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги щодо відшкодування заподіяної їй внаслідок ДТП матеріальної шкоди, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь 1 000 грн. - суму франшизи згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/5389484 від 24.06.2011 року, не сплачену страховиком при виплаті страхового відшкодування, відмовивши у задоволенні іншої частини позовних вимог останньої про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь недоплаченого страхового відшкодування та вартості експертного автотоварознавчого дослідження № 11317 від 15 листопада 2011 року, позаяк згідно приписів п. 34.2 ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наявної необхідності проведення зазначеного експертного дослідження в даному випадку не було, вказане дослідження замовлено позивачкою за власною ініціативою та на власний розсуд, а виконаний експертом висновок, який по своїй суті є хибним, не прийнятий до уваги страховиком та є неприйнятним для застосування при вирішенні справи.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне скасувати вказане рішення суду першої інстанції у частині, що стосується розподілу судових витрат по справі - стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 2 14 грн. 60 коп. у рахунок компенсації сплаченого нею судового збору, оскільки документального підтвердження цих витрат матеріали цивільної справи не містять, оригіналу квитанції щодо сплати цього судового збору стороною позивачки до суду апеляційної інстанції не представлено, а наявна в матеріалах справи ксерокопія платіжного документа не свідчить, що судовий збір у сумі 2 14 грн. 60 коп. був сплачений позивачкою, саме у цій справі.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 22, 979, 980, 1166, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, ст.ст. 3, 6, 9, 12, 22, 28, 29, 34, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 88, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1 000 (одну тисячу) гривень - суму франшизи згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/5389484 від 24.06.2011 року в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної їй в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_2 на її користь недоплаченого страхового відшкодування та вартості експертного автотоварознавчого дослідження - відмовити.

Зазначене рішення суду першої інстанції в частині, що стосується розподілу судових витрат по справі та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 14 грн. 60 коп. судового збору - скасувати.

У решті рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року, що стосується відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок ДТП, - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: