Справа № 2001/2549/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.02.2013 року Балаклійський районний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Усенко С.І.,

при секретарі - Бартєнєвої Ю.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Андріївської селищної ради про встановлення факту мешкання зі спадкодавцем та визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

28.05.2012р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому просить встановити факт мешкання з ОСОБА_3, який помер 09.08.2011р., з 1989р. по день його смерті та визнати заповіт ОСОБА_3 посвідченого 03.08.2011р. Андріївською с/радою на користь ОСОБА_2, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ОСОБА_2І є її рідним братом по матері ОСОБА_4 З 1989р. їх мати мешкала цивільним шлюбом з ОСОБА_3 М.Д.26.06.1990р. їх мати зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 З того часу як їх мати стала проживати з ОСОБА_3 вона також стала мешкати разом з ними за адресою с.Андріївка Балаклійського району по вул.Підченко б.23, а через 3 роки з ними став мешкати відповідач ОСОБА_2 09.06.2010р. померла їх мати. ОСОБА_6 03.08.2011р. ОСОБА_3 було складено заповіт, згідно якого він заповів все своє майно ОСОБА_2. Вищевказаний заповіт вона вважає недійсним з тих підстав, що її вітчим - ОСОБА_3 на момент складання та підписання заповіту не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Позивач стверджує, що з 1972р. ОСОБА_3 знаходився на обліку у врача психіатра, після отримання травми голови Він періодично знаходився на лікуванні в психіатричних лікарнях. В зв"язку з тим, що вітчим хворів, він потребував сторонньої допомоги, у нього була неадекватна поведінка, галюцінації, також у нього були епілептичні приступи.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представник проти позову заперечували, пояснили, що ОСОБА_3 на час складення та підписання заповіту знаходився у свідомості, від будь якого оперативного чи іншого лікування, окрім знеболювальних , відмовлявся, значення своїх дій усвідомлював у повному обсязі та керував ними, жодного тиску на спадкодавця він не вчиняв, він сам почав вести з ним розмову про необхідність складення заповіту, оскільки рідних дітей в нього не було, він забажав написати на його користь заповіт, бо саме він доглядав його в цей період. У зв"язку зі станом здоров"я ОСОБА_3 не міг самостійно дійти до селищної ради,то він запросив відповідального співробітника виконкому Андріївської селищної ради для складання та посвідчення заповіту. В момент посвідчення секретар селищної ради перевірила особу ОСОБА_3 за його паспортом, пересвідчилась у дійсності його наміру, після чого він сам власноручно підписав заповіт.

Третя особа - секретар Андріївської селищної ради Балаклійського району позов не визнала, пояснила, що 03 серпня 2011 року вона посвідчила заповіт, складений на користь відповідача. ОСОБА_3 під час розмови з нею виявив свою волю, сказав що він бажає залишити майно відповідачеві. Він особисто підписав заповіт На всі її запитання заповідач відповідав ясно, чітко, називач свої прізвище ім"я по батькові, вів себе адекватно. Ніяких дій щодо його недієздатності чи неадекватності нею не замічено.

Суд вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

03 серпня 2011 року ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося ОСОБА_2, 30.07.1984р.народження. Зазначений заповіт посвідчений секретарем Андріївської селищної ради Балаклійського району (а.с. 80).

ОСОБА_2 був рідним сином померлої дружини спадкодавця ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2 серії 111-ВЛ №451668 виданого виконкомом Андріївською селищною радою та копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії 111-ВЛ №408309, виданого відділом запису актів цивільного стану 26.06.1990 року (а.с. 15,18).

09.08.2011р. ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ВЛ №326034 (а.с.23).

Згідно ст.ст. 203, 216 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частина 3 ст. 203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Не можна також погодитись з висновками щодо визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, відповідно до якої судом може бути визнаний недійсним правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 225 ЦК України та розяснень, що містяться у п. 18. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування»за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Згідно акту № 1208 посмертної судово-психіатричної експертизи був наданий експертний висновок, згідно якого ОСОБА_3 за життя виявлено ознаки стійкого хронічного психічного розладу у вигляді органічного розладу особистості внаслідок епілепсії. За своїм психічним станом ОСОБА_3 під час оформлення та підписання ним заповіту 03.08.2011 року міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 168-173).

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження перебування ОСОБА_3 під час складання заповіту у стані, з яким закон (ст. 225 ЦК) повязує можливість визнання його судом недійсним позивачем не надано та її ствердження щодо цього спростовуються показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8 які показали, що впродовж всієї хвороби поведінка ОСОБА_3 була адекватною та він розумів значення своїх дій. Свідок ОСОБА_8 зазначив також, що ОСОБА_3 говорив йому, що хоче залишити будинок ОСОБА_2.

Судом не можуть бути прийняті до уваги показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, у звязку з тим, що вони не були свідками сімейних відношень сторін.

Також судом встановлено, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що передбачені ст. 203 ЦК України, а також вимоги щодо змісту і правових наслідків заповіту, що посвідчувався, секретарем селищної ради були виконані.

Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях та безпідставних ствердженнях. Суду не надані докази, які підтверджували б, що волевиявлення ОСОБА_3 на укладення заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, суд дійшов висновку, що при складанні оспорюваного заповіту волевиявлення ОСОБА_3 було вільним та відповідало його внутрішній волі, вчинено у межах цивільної дієздатності, у звязку з чим суд вважає заявлені позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про встановлення проживання з ОСОБА_3 з 1989р. по 09.08.2011р. суд прийшов до наступного.

Судовий порядок встановлення зазначеного факту передбачений ч.2 ст.256 ЦПК України. Від його встановлення залежить виникнення майнових прав у позивача. З метою отримання спадкових прав на житловий будинок, який розташований в с.Андріївка по вул.Підченко 73 Балаклійського району, заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_3, починаючи з 1989 р. по 09 серпня 2011 р.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

За правилами ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що мав довести заявник.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що безперечних доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач ОСОБА_1 проживала однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, немає.

Позивач не довів , що між нею та спадкодавцем існували відносини в розумінні ч.2 ст. 3 СК України і що вони тривали не менше як п'ять років. З показань свідків вбачається, що безумовно мала місце допомога з боку заявника ОСОБА_3, однак наявність спільного побуту та наявність взаємних прав та обов'язків знаходяться під сумнівом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях а, отже, і підстав для задоволення позову про встановлення даного факту немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215, 256,259 ЦПК України, ст.ст. 203, 216, 225, 1257 ЦК України, п. 18. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи Андріївської селищної ради про встановлення факту мешкання зі спадкодавцем та визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Балаклійський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

СУДДЯ