У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2013 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Колодійчука В.М.

Суддів:Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, Кагарлицької сільської ради
Овідіопольського району Одеської
області, треті особи: товариство з
обмеженою відповідальністю «Золотий
фазан», товариство з обмеженою
відповідальністю «Віклен» про
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання рішення та свідоцтва про
право власності недійсними та їх
скасування, зобов'язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 на ухвалу апеляційного
суду Одеської області від 11 грудня 2013
року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом, вимоги якого уточнила в
ході розгляду справи та просила
встановити факт прийняття спадщини
після смерті її батька ОСОБА_10; визнати
незаконними та скасувати рішення
Калаглійської сільради від 1 жовтня 2001
року «Про видачу свідоцтва на право
особистої власності на дім та
господарські споруди ОСОБА_6» та від 22
квітня 2010 року «Про оформлення права
власності ОСОБА_6 на нерухоме майно»;
визнати незаконним та скасувати
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, виданого 11 червня 2010
року на ім`я відповідача; визнати за нею
право власності на 1/6 частину будинку
АДРЕСА_1, як за членом колишнього
колгоспного двору, на 1/12 частину, як
прийняту у спадщину після смерті
батька, і по 1/2 частини іншого майна, що
залишилося після його смерті.

Позов мотивовано тим, що станом на 15
квітня 1991 року садиба АДРЕСА_1
відносилася до колгоспного двору,
позивач та її родина були його членами
та власниками його майна у рівних
частках. Після введення в дію 15 квітня
1991 року Закону України «Про власність»
інститут колгоспного двору був
скасований, але право спільної
сумісної власності в рівних частках на
майно колгоспного двору кожного його
члена залишилося, тому позивач вважає
що їй належить 1/6 частина майна
колишнього колгоспного двору і зокрема
будинку з господарчими спорудами
розташованого за вказаною вище
адресою. Крім того позивач посилалася
на те, що після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_10
відкрилася спадщина у вигляді: 1/6
частини спірного будинку з
господарчими спорудами (як одного з 6-ти
членів колгоспного двору); 36000
карбованців на ощадній книжці у ПАТ
«Ощадбанк»; майнового паю розмірі 32513,36
грн. та земельної ділянки площею 5,09 га.
За заповітом, укладеним батьком
23 червня 1995 року, спадкоємцями є
позивач, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 У зв'язку з
тим, що ОСОБА_8 до нотаріальної контори
у 6-місячний строк не зверталася і
спадщину фактично не приймала, позивач
вважає, що спадщину прийняли вона та її
брат ОСОБА_7, оскільки на день смерті
спадкодавця вони обидва мешкали у
спірному будинку, тому фактично
прийняли спадщину. Калаглійською
сільською радою були прийняті рішення,
на підставі яких право власності на
будинок з господарськими спорудами
отримала лише мати позивача. Позивач
вважає, що вона та інші члени
колишнього колгоспного двору штучно
позбавлені права власності на спірну
садибу.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 3
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 11 грудня 2013 року, позов
задоволено частково. Встановлено факт
прийняття ОСОБА_5 спадщини, що
залишилося після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її
батька ОСОБА_10 у вигляді 1/12
частини будинку з господарськими
спорудами, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1; 1/2 частини грошового вкладу у
розмірі 18000 карбованців,
1/2 частини майнового паю у розмірі 10755,42
грн.; 1/2 земельної частки (паю) у
розмірі 2,545 га. Визнано незаконним та
скасовано рішення Калаглійської
сільської ради №2 від 1 жовтня 2001 року
«Про видачу свідоцтва на право
особистої власності на дім та
господарські споруди ОСОБА_6». Визнано
незаконним та скасовано рішення
Калаглійської сільської ради «Про
оформлення права власності ОСОБА_6 на
нерухоме майно» від 22 квітня 2010 року.
Визнано незаконним та скасовано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане 11 червня 2010 року
на ім'я ОСОБА_6 на підставі рішення
Калаглійської сільради від 22 квітня 2010
року. Визнано за ОСОБА_5 право приватної
власності в порядку спадкування за
законом на: ј частину будинку з
господарськими спорудами та будівлями,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, який
складається з житлового будинку А; а,
а(1), а(2), А(1), а(3), загальною площею 205,7
кв.м, житловою площею 75,3 кв.м;
сараю «Б» загальною площею 20,0 кв.м;
навісу «В» загальною площею 36,3 кв.м;
літньої кухні «Г» загальною площею 28,9
кв.м; навісу «Д» загальною площею 23,3
кв.м; сараю «Е» загальною площею 14,5 кв.м;
гаражу «Ж» загальною площею 25,9 кв.м;
сараю «З» загальною площею 7,0 кв.м;
сараю «И» загальною площею 7,0 кв.м;
убиральні «К» загальною площею 1,1 кв.м;
сараю «Л-2» загальною площею 5,7 кв.м;
літньої кухні «М» загальною площею 42,1
кв.м; прибудови «м» загальною площею
15,9 кв.м; споруд №1-7, І, розташований на
земельній ділянці площею 0,18 га, яка
знаходиться у фактичному користуванні;
Ѕ частину грошового вкладу в розмірі
18000 карбованців, що знаходяться згідно
ощадної книжки у Овідіопольської філії
№ 5990 ПАТ «Державний ощадний банк
України» на рахунку за № 06885; Ѕ частину
майнового паю у розмірі 10 755,42 грн., який
згідно свідоцтва на право на майновий
пай, виданого 25 березня 1997 року КСП
«Іскра», знаходиться в оренді
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Віклен»; Ѕ частину
земельного паю в розмірі 2,545 га землі,
що згідно сертифікату на право на
земельну частку (пай), виданого 25 липня
1996 року належала померлому ОСОБА_10 та
яка у даний час знаходиться в оренді
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Золотий фазан». В
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, не
погоджуючись з даними рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій подали
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, просять їх
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
частково задовольняючи позов виходив
з того, що ОСОБА_5 є власницею 1/6 частини
майна колишнього колгоспного двору і
зокрема спірного будинку з
господарським спорудами. Вказане право
власності виникло у неї за фактом
народження в сім`ї, члени якої були
членами колгоспного двору, і має право
на частку колгоспного двору.

Згідно висновків суду першої
інстанції прийняттям Калаглійської
сільською радою рішень, зокрема
рішення від 1 жовтня 2001 року «Про видачу
свідоцтва на право особистої власності
на дім та господарські споруди ОСОБА_6»
та рішення від 22 квітня 2010 року «Про
оформлення права власності ОСОБА_6 на
нерухоме майно» були порушені майнові
права не лише ОСОБА_5, а і інших членів
колгоспного двору, зокрема: ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 Наявність свідоцтва про
право власності на спірний будинок
виключно у відповідача ОСОБА_6 також
порушує майнові права інших
співвласників майна колишнього двору.

За таких обставин суди дійшли
висновку про обґрунтованість вимог
щодо визнання недійсними вказаних
рішень та свідоцтва про право
власності на спірний будинок, виданого
ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача
ОСОБА_10, який 23 червня 1995 року
склав заповіт та усе своє майно заповів
ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 З числа
спадкоємців за заповітом фактично
спадщину прийняли ОСОБА_5 та ОСОБА_7, які
на момент смерті спадкодавця проживали
у спірному домоволодінні. ОСОБА_8 у
визначений законом строк не звернулася
до нотаріальної контори, у спірному
будинку не проживала, тому не є такою,
що виконала вимоги ст. 549 ЦК України в
редакції 1963 року щодо фактичного
прийняття спадщини. Фактично спадщину
прийняли ОСОБА_5 та ОСОБА_7
кожний по Ѕ його частки.

Згідно довідки ТОВ «Віклен» розмір
майнового паю спадкодавця складає 21
510,84 грн., тому суд дійшов висновку, що
позивач успадкувала Ѕ частину від цієї
реально існуючої суми, тобто 10 755,42 грн.

З такими висновками судів першої та
апеляційної інстанцій погодитися не
можна, оскільки вони зроблені без
належного з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін, без
належної оцінки наявних у матеріалах
справи доказів з огляду на наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Таким вимогам закону рішення судів
першої та апеляційної інстанцій не
відповідають.

Відповідно до частини першої статті
120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на
час виникнення правовідносин) майно
колгоспного двору належить його членам
на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК
УРСР (у редакції, що була чинною на час
виникнення правовідносин) розмір
частки члена двору встановлюється
виходячи з рівності часток усіх членів
двору, включаючи неповнолітніх і
непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, викладених
в пункті 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 1995 року № 20
"Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності", спори щодо майна
колишнього колгоспного двору, яке було
придбане до 15 квітня 1991 року, мають
вирішуватися за нормами, що регулювали
власність цього двору, а саме: а) право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його
майні. Такими, що втратили це право,
вважаються працездатні члени двору,
які не менше трьох років підряд до
цієї дати не брали участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на
дійсній строковій військовій службі,
навчання в учбовому закладі,
хвороба); б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору може
бути зменшено або відмовлено у її
виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права
на частку в його майні, вона
визначається виходячи з того майна
двору, яке було на час їх вибуття і яке
збереглося.

Порядок ведення погосподарського
обліку в сільських радах визначався
Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів (далі -
Вказівки), затвердженими постановою
Державного комітету статистики СРСР
(далі - Держкомстат СРСР) від 12
травня 1985 року №5-24/26, а згодом -
Вказівками, затвердженими постановою
Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року
№ 69.

Згідно із зазначеними Вказівками
суспільна група господарства
визначалась залежно від роду занять
голови господарства (сім'ї). Особи, які
працюють у колгоспі, але не є членами
колгоспу, відносяться до суспільної
групи робітників або службовців
залежно від займаної посади.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи позов про визнання
права власності в порядку спадкування
за законом на 1/4 частку житлового
будинку з господарсько-побутовими
будівлями суд першої інстанції
належним чином не перевірив підстави
позову, не врахував, що позивач просила
визнати за нею право власності на 1/6
частину будинку АДРЕСА_1, як за членом
колишнього колгоспного двору, а на 1/12
частину, як прийняту у спадщину після
смерті батька.

Суд першої інстанції, посилаючись на
положення статей 120, 123 ЦК УРСР, виходив
з того, що спірний будинок відносився
до суспільної групи господарств -
колгоспний двір. Разом з тим, визнав за
позивачем право власності на ј частину
цього будинку саме в порядку
спадкування за законом. При тому, що
спадкодавцем був складений заповіт.

Суд апеляційної інстанції на вказане
уваги не звернув.

Крім того, в ході розгляду справи
судами не з'ясовано питання щодо
обґрунтованості віднесення будинку до
зазначеної вище суспільної групи
господарств, хоча правильність цього
визначення та відомості в цій частині,
заперечувались відповідачем.

Суди не визначилися із нормою закону,
яка підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, зокрема щодо
застосування норм статей 120, 123 ЦК УРСР
за умов з'ясування питання щодо
правильності віднесення будинку до
суспільної групи господарств -
колгоспний двір.

Судами не наведено правових підстав
для визнання незаконними та скасування
рішення Калаглійської сільради №2 від 1
жовтня 2001 року «Про видачу свідоцтва на
право особистої власності на дім та
господарські споруди ОСОБА_6» та
рішення Калаглійської сільради «Про
оформлення права власності ОСОБА_6 на
нерухоме майно» від 22 квітня 2010
року. Не зазначено в чому саме полягає
їх незаконність та на підставі якої
норми матеріального права вони
скасовуються судом.

В оскаржуваних рішеннях відсутнє
мотивування правових підстав визнання
незаконним та скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
виданого 11 червня 2010 року на ім'я ОСОБА_6

Судами не надано оцінки доводам
відповідача щодо пропуску строку
позивачем строку позовної давності та
застосування наслідків пропуску
такого строку. Жодної оцінки з цього
приводу оскаржувані рішення судів не
містять.

Суди попередніх інстанцій не
встановили обставин, які мають істотне
значення для вирішення справи, не
надали належної правової оцінки
правовідносинам, що виникли між
сторонами, та не визначилися з нормою
закону, яка підлягає застосуванню, не
перевірили усі доводи сторін і докази,
на які вони посилалися, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, ухвалені судами
першої та апеляційної інстанцій
рішення не можуть вважатися законними
і обґрунтованими, у зв'язку із чим,
відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід
скасувати з передачею справи до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, Колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 3 квітня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 11 грудня 2013
року скасувати.

Справу передати до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Колодійчук В.М. судді
Висоцька В.С. Гримич М.К. Умнова О.В.
Фаловська І.М.