Справа № 463/23/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3532/13
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Служалі А.Ю.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх
представника -

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» Концерну
«Військторгсервіс» на рішення
Личаківського районого суду м. Львова
від 31 січня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3
звернулися з позовом до Концерну
«Військторгсервіс» в особі філії
«Управління торгівлі західного
оперативного командування»,
Міністерства оборони України, третіх
осіб Львівської міської ради, КЕВ м.
Львова, Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання права
на проживання в кімнаті АДРЕСА_1 та
усунення перешкод у проживанні у цьому
приміщенні.

Уточнивши позовні вимоги позивачі
просили визнати за ними право на
користування квартирою АДРЕСА_1 для
проживання.

Концерн «Військторгсервіс» в особі
філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування» звернувся
до суду із зустрічним позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, СГІ та
РФО Личаківського РВ ЛМУ ГУ МВС України
у Львівській області про виселення із
займаного приміщення без надання
іншого жилого приміщення, зобов»язання
зняти їх з реєстрації по місцю
проживання. Ухвалою Личаківського
районного суду м. Львова від 31.01.2013 р.,
яка в апеляційному порядку не
оскаржувалася, зустрічний позов
залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1
ст. 207 ЦПК України

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено, визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 право на користування
кімнатою АДРЕСА_1 для проживання.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила філія «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
Концерну «Військторгсервіс».

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення мотивуючи спільним рішенням
адміністрації ремонтної майстерні
техагрегатів продовольчої служби
ПрикВО та профкому РМТПС ПрикВО, згідно
з яким в 1987 році сім»ї ОСОБА_5 було
надане спірне приміщення у будинку,
який є житлово - адміністративним,
проте відповідно до акту прийому -
передачі основних фондів, оборотних
активів, власного капіталу та
зобов»язань ДП Львівська ремонтна
майстерня техніки ПС, у зв»язку із
реорганізацією шляхом приєднання до
Концерну «Військторгсервіс» із
будівель у списку адміністративно -
житлових немає. Даний факт
підтверджується і передвальним актом
від 07.12.2007 р. між Львівською філією №2
Концерну «Військторгсервіс» та філією
Управління торгівлі Західного
оперативного командування «Концерну
«Військторгсервіс» у яком зазначено,
що дана будівля не є гуртожитком, а
відповідно і житлових приміщень у
будівлі немає. Проживання в
адміністративних будівлях чинним
житловим законодавством не
передбачено. З наведених підстав
просить оскаржуване рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача,
заперечення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх
представника ОСОБА_4 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що така не підлягає до
задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором. Право
визначення підстав і предмета позову
належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК
України).

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Судом першої інстанції встановлено, що
спільним рішенням РТК ремонтної
майстерні техагрегатів продовольчої
служби ПрикВО та профкому РМТПС ПрикВО
від 12.05.1987 р. (виписка з протоколу №6 від
12.05.1987 р. ). в житлово - адміністративному
будинку АДРЕСА_1, сім»ї ОСОБА_5 було
надано для проживання приміщення
площею 86 кв.м. яке звільнилося.

Як вбачається із будинкової книги,
паспортів ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_3, вони зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1, ними оплачувалися житлово -
комунальні послуги та вносилась
квартирна плата. При цьому Концерн
«Військоторгсервіс» в особі філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування»
нараховував оплату за житлово -
комунальні послуги, що підтверджується
зверненням до суду з позовною заявою
про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості
по оплаті за житлово - комунальні
послуги, вимагав сплати таких коштів
та приймав їх. Зазначене
підтверджується листами останнього та
квитанціями про оплату таких, та не
заперечується сторонами.

Вищенаведеними письмовими доказами
підтверджується, що спірне приміщення
було надано сім»ї ОСОБА_5 для
проживання, як такому що перебував на
черзі для отримання житла, у ньому до
вселення позивачів постійно проживали
інші особи, оплата за користування ним
здійснювалася як за житло, без
обмеження строком та підставами.

Судом також встановлено, що з часу
вселення позивачів у спірне приміщення
адміністрація не мала жодних претензій
з приводу їх проживання, надання
позивачам спірного приміщення, порядок
вселення, реєстрації місця проживання
та правомірність користування сім»єю
ОСОБА_3 спірним приміщенням ніким не
оспорювались.

У відповідності до ст. 4 ЖК Української
РСР, чинної на час прийняття спільного
рішення про надання позивачам житла,
житловий фонд включає, серед іншого і
жилі будинки і жилі приміщення в інших
будівлях, що належать колгоспам та
іншим кооперативним організаціям, їх
об'єднанням, профспілковим та іншим
громадським організаціям (громадський
житловий фонд). До житлового фонду
включаються також жилі будинки, що
належать державно-колгоспним та іншим
державно-кооперативним об'єднанням,
підприємствам і організаціям.
Відповідно до Основ житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік до цих будинків
застосовуються правила, встановлені
для громадського житлового фонду.

Відповідно до приписів ст. ст. 19, 53 ЖК
Української РСР управління
громадським житловим фондом
здійснюється органами управління
колгоспів та інших кооперативних
організацій, їх об'єднань, органами
профспілкових та інших громадських
організацій. Жилі приміщення в
будинках громадського житлового фонду
надаються громадянам за спільним
рішенням органу відповідної
організації та її профспілкового
комітету.

Відсутність ордеру, який є лише
підставою для вселення, та укладеного
договору найму, не позбавляє позивачів
права на користування житлом, оскільки
спільне рішення рішенням РТК ремонтної
майстерні техагрегатів продовольчої
служби ПрикВО та профкому РМТПС ПрикВО
від 12.05.1987 р. щодо розпорядження
приміщенням площею 86 кв.м в житлово-
адміністративному будинку по АДРЕСА_1,
породжує права та обов'язки, зокрема, і
право позивачів на користування цією
площею. Доводи та докази відповідача,
зокрема, відомості про окреме нерухоме
державне майно, виготовлені у 2011 році,
не спростовують вказаного висновку,
оскільки не спростовують існування за
адресою: АДРЕСА_1
житлово-адміністративної будівлі, про
яку йдеться у спільному рішенні.

Матеріали справи містять відомості про
будинок АДРЕСА_1 на підставі
інвентаризацій, проведених у 1997 та 2010
роках, тоді як спірне приміщення
надавалося позивачам в 1987 році. Докази
переведення спірного приміщення із
житлового в нежитлове в матеріалах
справи відсутні.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції також виходив з вимог ст. 17
Закону України від 23 лютого 2006 року
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», яка гласить, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
кожен має право на повагу до свого
приватного і сімейного життя, до свого
житла і кореспонденції.

Так, у справі Прокопович проти Росії
Європейський суд з прав людини
визначив, що поняття «житло» в сенсі ст.
8 Конвенції є автономним поняттям і
містить не тільки житло, в якому
громадянин зареєстрований, але і в
якому він фактично проживає. Житло - це
автономна концепція, яка не залежить
від класифікації в національному
праві.

Відтак, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_5 до Концерну «Військторгсервіс»
в особі філії «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»,
Міністерства оборони України, третіх
осіб: Львівської міської ради, КЕВ м.
Львова, Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», про визнання права
на користування житлом є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, оскільки суд ухвалив
правильне по суті і справедливе
рішення, дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

Посилання відповідача на ряд
реорганізаційних заходів, в результаті
яких Концерн «Військторгсервіс», як
правонаступник ДП МО України
«Львівська ремонтна майстерня техніки
продовольчої служби», отримав у
господарське відання адміністративну
споруду по АДРЕСА_1, не спростовують
висновків суду першої інстанції і не
можуть бути підставою для скасування
оскаржуваного рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу філії «Управління
торгівлі Західного оперативного
командування» Концерну
«Військторгсервіс» - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 31 січня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.