Справа № 466/4988/13
Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/7492/13
Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2013 року Судова колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі: головуючого судді:
Ванівського О.М.,

суддів: Приколоти Т.І., Богонюка М.Я.,

при секретарі: Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові в залі суду
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 9 жовтня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

в липні 2013 року до Шевченківського
районного суд м.Львова звернулась із
позовною заявою ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
виселення останнього з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення та зняття з реєстрації за
місцем проживання.

Оскаржуваним рішенням відмовлено в
задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради про виселення
з квартири без надання іншого жилого
приміщення та зняття з реєстрації за
місцем проживання.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2
в особі представника ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що
повністю не погоджується з
оскаржуваним рішенням суду першої
інстанції. Вказує, що оскаржуване
рішення ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
при неповному з'ясуванні усіх
фактичних обставин справи, неналежній
оцінці наявним в матеріалах справи
доказам, недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими. Покликається на
те, що місцевим судом в порушення вимог
ст.60 ч.4, 212 ч.ч.1,3, 214 ч.1 п.1 ЦПК України на
єдиних припущеннях зроблено висновок
про неправомірні дії сусідів відносно
відповідача, оскільки відповідь від
04.10.2013 року начальника Шевченківського
РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області не
містить інформації про те, що дії
сусідів відносно відповідача є
неправомірними. Крім того зазначає, що
місцевим судом не надано правової
оцінки, що відповідача ОСОБА_4
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст.173-2 КУпАП.
Висновки місцевого суду про те, що в
судовому засіданні не знайшли
підтвердження посилання позивачки та
її представника на систематичне, грубе
порушення правил співжиття
відповідачем ОСОБА_4, не відповідають
фактичним обставинам справи і
спростовуються наявними у справі
доказами. Крім того, місцевий суд в
порушення вимог ЦПК України, не
заслухав думки позивачки та її
представника з приводу приєднання до
матеріалів справи як доказів копій
документів, які не стосуються обставин,
які мають значення для справи. Вказує,
що місцевий суд не мотивував яким чином
часткове проведення відповідачем
оплати комунальних платежів та його
позитивна характеристика за місцем
праці стосується тих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог та заперечень, і з
наявністю яких ч.1 ст.116 ЖК України
пов'язує відповідні правові наслідки.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати, та ухвалити нове рішення,
яким зодоволити її позовні вимоги.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, суддю-доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
не оспорюються сторонами, що позивачу
ОСОБА_2 адміністрацією РПК «Електрон»
15.06.1988 року, видано ордер №342 на жилу
площу у гуртожитку. На підставі
вказаного ордеру їй надано право на
зайняття жилої площі в гуртожитку за
адресою: АДРЕСА_1. 06.08.1988 року вона
уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_4, від
якого мають двох синів - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Адміністрацією ЖЕК «Електрон» ДП ВАТ
Концерн «Електрон» 23.01.2001 року їй було
видано ордер №279 на кім. АДРЕСА_1 на
склад сім'ї з чотирьох осіб: позивачу
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_4 та їх дітей
ОСОБА_6 та ОСОБА_5. Ордер виданий згідно
рішення адміністрації профспілкової
організації від 15.01.2001 року №1.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради про виселення
з квартири без надання іншого жилого
приміщення та зняття з реєстрації за
місцем проживання, виходив з того, що
позивачем не наведено переконливих
доводів на обґрунтування обставин, які
стали підставою для виселення
відповідача із спірної квартири,
оскільки в судовому засіданні не
встановлено систематичних фактів
порушення правил співжиття, а
встановлено, що між сторонами по справі
виникли неприязні відносини, які самі
по собі не можуть бути підставою для
виселення на підставі ст.116 ЖК України
та зняття відповідача з реєстрації.

Проте, з таким висновком суду
погодитись не можна так як вони не
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи
позивач звернувся з позовом до ОСОБА_4,
на підставі ст.116 ЖК України. Згідно
цієї правової норми, якщо наймач, члени
його сім"ї, інші особи, які проживають з
ним, систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно п.17 роз'яснень Постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Виходячи з офіційного характеру
заходів запобігання й громадського
впливу, які мають передувати виселенню
особи на підставі ст. 116 Житлового
Кодексу без надання іншого жилого
приміщення, і відповідно до правила
ст.ст.58, 59 ЦПК України про допустимість
засобів доказування факт застосування
заходів запобігання судами,
прокурорами, органами внутрішніх
справ, виконавчими комітетами, іншими
уповноваженими органами, а заходів
громадського впливу - органами
самоорганізації населення (будинкові,
вуличні, квартальні комітети,
товариські суди тощо), повинен
підтверджуватися письмовими доказами.

Такі докази здобуті та наявні у
матеріалах справи. Зокрема згідно
відповідей від 14.06.2008 року, 18.07.2008 року,
20.10.2011 року начальника Шевченківського
РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області з
приводу неправомірних дій ОСОБА_4 (а.с.10,
12, 13), зазначається про проведення з
останнім профілактичної бесіди та
винесення офіційного застереження про
недопустимість вчинення насильства в
сім'ї. А згідно відповіді від 09.03.2012 року
зазначено про притягнення гр. ОСОБА_4 до
адміністративної відповідальності за
ст.173-2 КУпАП (а.с.16).

Також зі відповіді начальника
Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у
Львівській області гр. ОСОБА_7, яка
проживає за адресою АДРЕСА_2 з приводу
неправомірних дій гр. ОСОБА_4
вбачається, що такі факти знайшли своє
підтвердження та з гр. ОСОБА_4 проведено
профілактичну бесіду під час якої
останнього попереджено про
недопустимість в подальшому вчинення
дій, які носять антигромадський
характер (а.с.62).

Отже, встановлено, що після офіційних
попереджень відповідач ОСОБА_4
неодноразово порушував правила
співжиття.

Таким чином, суд першої інстанції
провів оцінку доказів по справі без
дотримання вимог ст.212 ЦПК України щодо
всебічності, повноти, об'єктивності та
безсторонності, не взяв до уваги
належні докази позивача та не
відобразив результати оцінки в
рішенні. Взяв до уваги докази, зокрема
копії квитанцій з яких вбачається, що
відповідачем частково проводяться
платежі та характеристику з якої
вбачається, що останній позитивно
характеризується за місцем праці і
довідку про доходи, які не стосуються
ні обставин, на які посилалась позивач
як на підставу своїх вимог, ні обставин
на які посилався відповідач як на
підставу своїх заперечень. А висновки
суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи, що є самостійною
підставою скасування рішення суду,
згідно п.3ч.1ст.309 ЦПК.

Зазначаючи про нібито встановлені
судом обставини, що мають значення у
справі, та висновки суду, які на них
ґрунтуються, про наявність конфлікту
між сторонами та сусідами, суд порушив
вимоги щодо доказування, оцінки
доказів та обов'язковості відображення
оцінки в мотивах рішення. Як вбачається
з матеріалів справи до відповідача
було застосовано офіційні заходи
правоохоронних органів, які свідчать
про систематичність протиправних дій
відповідача ОСОБА_4.

Крім того відповідно до ч.1 ст.7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11.12.2003 року зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється на підставі: судового
рішення, яке набрало законної сили, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, про виселення,
про визнання особи безвісно відсутньою
або оголошення її померлою.

Згідно роз'яснень даних в п.17 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 року №12 «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» перевіряючи
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення суд
апеляційної інстанції з'ясовує чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
В п.19 вищезгаданої Постанови за
наявності підстав, передбачених
статтею 309 ЦПК України апеляційний суд
скасовує рішення суду першої інстанції
та ухвалює нове рішення або змінює його
й не має права передавати із цих
підстав справу на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Зазначеними підставами є: неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважає встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

При цьому судам необхідно виходити з
того, що:

- неповним з'ясуванням судом обставин,
що мають значення для справи, слід
вважати неправильне визначення
предмета доказування чи не з'ясування
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, або інших
фактичних даних, неправильну
кваліфікацію правовідносин сторін, які
випливають із встановлених обставин
тощо;

- недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, має місце у випадках
зазначення у судовому рішенні певних
обставин (фактів), які не підтверджені
доказами, їх недостатність,
недостовірність та (або)
суперечливість, відсутність мотивів
прийняття чи неприйняття доказів тощо;

- невідповідність висновків суду
обставинам справи вважається у тому
разі, якщо останні встановлені судом
повно та правильно, проте висновки з
установлених обставин зроблено
неправильно.

- порушення або неправильне
застосування матеріального чи
процесуального права має місце у разі
застосування закону, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню, унаслідок неправильної
юридичної кваліфікації правовідносин
або неправильного витлумаченого
закону, який хоч і підлягав
застосуванню, проте його зміст і
сутність сприйнято неправильно через
розширене чи обмежене тлумачення.

Порушення або неправильне
застосування норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування рішення, якщо таке
порушення призвело до неправильного
вирішення справи. Зокрема, порушення
вимог статті 59 ЦПК України щодо
допустимості засобів доказування,
необґрунтована відмова суду в
задоволенні клопотання осіб, які
беруть участь у справі, у дослідженні
доказів (стаття 60 ЦПК), порушення вимог
статті 215 ЦПК щодо змісту рішення суду
тощо.

Відтак колегія суддів дійшла висновку
про незаконність ухваленого судом
першої інстанції рішення через неповне
з'ясування обставин, що мають значення
у справі, невідповідність висновків
суду обставинам справи та порушення
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи.

Ухвалюючи нове рішення про задоволення
обґрунтованого та доведеного
належними та допустимими доказами
позову на підставі ст.116 ЖК України та
ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11.12.2003 року,
колегія суддів виходить з встановлених
обставин, що мають значення у справі, а
саме даних щодо особи відповідача, який
систематично порушує правила
співжиття з позивачем та членами її
сім'ї, а застосовані до нього повторні
офіційні застереження правоохоронних
органів щодо недопустимості
повторення антигромадської поведінки
до припинення таких проявів не
призвели. Відтак житлове право
позивача підлягає судовому захисту, що
кореспондується з загальними засадами
цивільного законодавства, а саме
судового захисту цивільного права та
інтересу, справедливості та
добросовісності.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Львова від 9 жовтня 2013 року, яким
відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2
до ОСОБА_4, третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради про виселення
з квартири без надання іншого жилого
приміщення та зняття з реєстрації за
місцем проживання - скасувати та
ухвалити нове яким позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради про виселення
з квартири без надання іншого жилого
приміщення та зняття з реєстрації за
місцем проживання - зодоволити.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення та
зняти його з реєстрації місця
проживання за цією ж адресою.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
сплачений при подачі позовної судовий
збір в розмірі 114,70 грн..

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
О.М.Ванівський

Судді
М.Я.Богонюк

Т.І.Приколота