Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.10.2013 Справа №1915/19443/2012 Тернопільський
міськрайонний суд Тернопільської
області в складі

головуючого судді Дзюбича В.Л.,

з участю секретаря судового засідання
Франчук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з
участю третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору дарування
квартири -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із
позовом до ОСОБА_2, з участю третіх осіб:
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_1,
посвідченого 19.05.2001 р. приватним
нотаріусом Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим №4409.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що з 1991 р. до 21.09.2005 р.
перебувала з відповідачем в шлюбі. З 1993
р. до 2001 р. разом із сином, внаслідок
виникнення житлових проблем, проживала
в Російській Федерації. У травні 2001 р.
відповідач ОСОБА_2 повідомив її про
вирішення житлового питання, а саме про
придбання квартири АДРЕСА_1, внаслідок
чого вона разом із дитиною у літку 2001 р.
повернулася до м.Тернополя з метою
спільного проживання єдиною сім»єю у
вище зазначеній квартирі із
відповідачем. Для придбання вказаної
квартири нею відповідачу було передано
спочатку 3000 доларів США, а потім після
приїзду на Україну ще 1500 доларів США.У
листопаді 2012 р. вона дізналася, що
відповідач вказану квартиру продав,
повідомивши її, про необхідність
звільнення зазначеного житлового
приміщення. З»ясовуючи можливість
продажу майна набутого під час шлюбу із
відповідачем, вона дізналася, що
останнім з метою приховати договір
купівлі - продажу спірної квартири
укладено договір дарування квартири.
Просить суд визнати договір дарування
квартири удаваним правочином, оскільки
ця угода скоєна лише для виду, без
наміру створити будь-яких юридичних
наслідків, а саме: передачі квартири.

Позивач та її представник позовні
вимоги підтримали з мотивів викладених
у позовній заяві та просять позов
задовольнити, позивач пояснила, що для
придбання спірної квартири вона
перебуваючи у Російській Федерації
передала відповідачу спочатку 3000
доларів США, а потім після приїзду на
Україну ще 1500 доларів США. Квартира
АДРЕСА_1 була придбана 12.05.2001 р., а 25.10.2012
р. вона дізналася, що її колишній
чоловік - відповідач ОСОБА_2 продає
вказану квартиру. Вважає укладений
договір дарування спірної квартири
недійсним, оскільки є удаваним
правочином, так-як ця угода скоєна лише
для виду, без наміру створити будь-яких
юридичних наслідків, а саме: передачі
квартири.

Відповідач в судове засідання не
з"явився з невідомої суду причини, хоча
про день та час розгляду справи
повідомлявся у встановленому законом
порядку.

Третя особа - ОСОБА_3 у судове засідання
не з»явилася, з невідомої суду причини,
хоча про день та час розгляду справи
повідомлялася у встановленому законом
порядку.

Третя особа - ОСОБА_4 у судовому
засіданні з приводу задоволення позову
заперечив, пояснив, що квартиру АДРЕСА_1
придбав у її власника відповідача
ОСОБА_2, сплативши за неї 300000 грн. Під
час укладення договору відповідач його
завірив, що мешканці придбаної ним
квартири до 15 листопада 2012 р.
виселяться .

Дослідивши та оцінивши докази, суд
встановив суд встановив наступні
обставини справи.

21.09.2005 р. шлюб між сторонами розірвано,
що стверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданим
21.09.2005 р. Відділом реєстрації актів
цивільного стану Тернопільського
міського управління юстиції
Тернопільської області, актовий запис
№627.

Від шлюбу у сторін народився син
ОСОБА_6, 1991 року народження, що
стверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_2виданим 1991 р.,
актовий запис №155.

Із довідки ОСББ «Євро дім Данила
Галицького, 10» №138 від 01.11.2012 р., ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до договору дарування
квартири серії АЕА №558263 посвідчений
19.05.2001 р. приватним нотаріусом
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_3
подарувала ОСОБА_2 належну їй
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
житловою площею 27.7 кв.м., загальною
площею - 49.0 кв.м.

Із Інформаційної довідки з Реєстру
прав власності на нерухоме майно №1627119
від 26.03.2013 р. вбачається, що власником
квартири АДРЕСА_1, на підставі договору
купівлі-продажу ВТА 098177 посвідченого
02.11.2012 р. приватним нотаріусом
Тернопільського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстром №4271 є ОСОБА_4.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 24.01.2013 р. позов
ОСОБА_4 задоволено частково, виселено
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1

У судовому засіданні свідок: ОСОБА_9
показала, що знайома із позивачем з 1990р.
У 2001 р. на прохання позивача вона
позичила їй 3000 доларів США, а пізніше ще
1000 доларів США для придбання квартири,
яку сторони пізніше й купили.

Свідок ОСОБА_6 показав, що є сином
сторін. Зазначив, що батьки до
розлучення та після цього проживали
разом у квартирі АДРЕСА_1

Свідок ОСОБА_10 показала, що вона
проживала по сусідству із сторонами,
про продаж квартири АДРЕСА_1 дізналася
від відповідача.

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу
України (далі ЦК України), зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.( ч.1 ст.215 ЦКУкраїни).

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України,
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

В силу положень норм ст. 60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: 1) факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, 2) спрямованість волі сторін
в удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети, ніж
приховати інший правочин, 4) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Крім того, Пленум Верховного Суду
України в п. 25 постанови № 9 від 6
листопада 2009 року роз'яснив, що за
удаваним правочином сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд має
визнати, що сторонами вчинено саме цей
правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним. До удаваних правочинів
наслідки недійсності, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

Позивачкою та її представником не
надано суду жодного доказу на
підтвердження того, що відповідачем
була укладена удавана угода, що він
приховував інший правочин.

Отже, посилання позивача на те, що
спірна квартира в дійсності була
продана, а не подарована є голослівним
та не підтверджене жодними доказами.

За загальним правилом особа не може
бути свавільно позбавлена права
власності на підставі, не передбаченій
Конституцією України або Законом.

Тому, зважаючи на викладенні обставини,
з огляду на відсутність доказів, які б
підтверджували факт укладення
відповідачем удаваного правочину -
договору дарування квартири АДРЕСА_1,
суд вважає що у задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_3,
який укладений 19.05.2001 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 11,60, 61,213, 215, 223 ЦПК
України, ст.15, ст.16, ст.203 ч.3, ст.252 ч.1, ч. 2,
ч.1 ст.598, ч.4 ст.559 ЦК України, суд ,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 з участю третіх осіб ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування квартири АДРЕСА_1, який
укладений 19.05.2001 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий суддя
Дзюбич
В.Л.