Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/3442/13-ц
Провадження №: 2/332/1225/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

25 грудня 2013 р.
м.
Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя в
складі: головуючого судді Ретинської
Ю.І., при секретарі Івановій Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності, обґрунтовуючи
вимоги наступним. Згідно свідоцтва про
право власності на житло № 5140 від 19.03.2003
року та свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 14.09.2012 року, він є
власником 1/2 частки у праві спільної
часткової власності на квартиру номер
АДРЕСА_1. Власниками 1/4 частин квартири
кожний є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У зв'язку з різким погіршенням відносин
з власниками інших часток у праві
спільної власності на майно, а саме: з
братом ОСОБА_2 та матір'ю ОСОБА_3, він
позбавлений можливості користуватися
належним йому майном та вимушений
постійно проживати за місцем
реєстрації дружини, через що просить
виділити в натурі частку з майна, що є у
спільній власності та визнати за ним
право власності на кімнату, площею 17,3
кв. м. у спірній квартирі та стягнути
компенсацію в розмірі 21990,30 грн.

Відповідачі ОСОБА_2 ОСОБА_3 та
представник відповідачів ОСОБА_4
заперечували проти задоволення
позовних вимог, надавши письмові
пояснення та в судовому засіданні
додатково пояснивши, що позивачем не
доведено його право власності саме на
1/2 частину спірної квартири, а тому не
підлягає задоволенню позов щодо
виділення в натурі саме найбільшої
кімнати, площею 17,3 кв.м. зі сплатою
компенсації.

Вислухавши пояснення сторін у справі,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно із
свідоцтва про право власності на житло
№ 5140 від 19.03.2003 року квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної часткової
власності в рівних долях по 1/4 ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.7). Згідно
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом спадкоємцем 1/4 частини
спірної квартири, яка належала ОСОБА_5,
є ОСОБА_1 (а.с.6), проте, в порушення
нижчезазначених норм, документів про
державну реєстрацію права власності на
спадкове майно позивачем надано не
було.

Так, відповідно до ст. 1299 ЦК України
якщо у складі спадщини, яку прийняв
спадкоємець, є нерухоме майно,
спадкоємець зобов'язаний
зареєструвати право на спадщину в
органах, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна. Право
власності на нерухоме майно виникає у
спадкоємця з моменту державної
реєстрації. А тому, з урахуванням
наданих доказів, є недоведеним право
власності позивача на 1/2 частину
спірної квартири.

Крім того, відповідно до ст. 356 ЦК
України власність двох чи більше осіб
із визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Відповідно до зазначених правових норм
співвласники можуть домовитись про
порядок володіння та користування
майном, що є у спільній частковій
власності. За відсутністю згоди
порядок володіння та користування
майном визначається судом за позовом
одного або декількох співвласників.

Встановлено, що у сторін виник спір з
приводу поділу в натурі, відповідно до
часток, квартири, яка знаходиться у їх
спільній частковій власності та
відповідного визнання за ними права
власності, в зв'язку з чим позивач
звернувся з позовом до суду про поділ
спірної квартири в натурі та сплати
грошової компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦК України кожен
із співвласників має право на виділ в
натурі його частки із спільного майна
за згодою інших співвласників.

Так, відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК
України кожен із співвласників має
право на виділ його частки майна, що є у
спільній частковій власності, в натурі
або його поділ з дотриманням вимог ст.
183 ЦК України.

За відсутності згоди співвласників про
поділ спільного майна це питання
вирішується судом.

Під час вирішення зазначеного спору
необхідно враховувати роз'яснення,
викладені в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 4 жовтня 1991
року № 7 "Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності на житловий
будинок".

Зокрема, виходячи з положень ст. ст. 183,
367 ЦК України та роз'яснень, що
містяться в п.п. 6, 7 зазначеної
постанови, виділ частки в натурі (поділ
будинку) може мати місце за наявності
технічної можливості виділення кожній
із сторін відокремленої частини
будинку із самостійним виходом
(квартири), яка відповідає розміру їх
часток у приватній власності або
наявності технічної можливості
переобладнання будинку в ізольовані
квартири.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання або
перепланування будинку він
провадиться за наявності на це дозволу
виконавчого комітету місцевої ради (ст.
152 ЖК України).

Згідно з роз'ясенями, викладеними у
пункті 14 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 1995р. № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»,
квартира, яка є спільною сумісною чи
частковою власністю, на вимогу
учасника цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватись як окремі
квартири або які можна переобладнати у
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

Вирішити питання можливості чи
неможливості виділення частки в натурі
може тільки експерт при призначенні та
проведенні судової
будівельно-технічної експертизи. За
такою ж причиною недоведеним є та
обставина, що спірна квартира є
подільною. Відповідні експертизи не
проводились і про це позивач, його
представник не заявляли. По справі була
проведена судова будівельно-технічна
експертиза № 33 від 15.10.2013 року, на
вирішення якої було поставлено питання
ринкової вартості спірної квартири.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України.

Суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог. Крім того,
відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту право подання
на підставі ст. 364 ЦК України, позову про
виділ в натурі частки із майна, позивач
в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
своїх вимог, що в даному випадку
зроблено не було.

Таким чином, на підставі
вищенаведеного, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності, на тих підставах,
на які він посилається у своїй позовній
заяві, є необґрунтованими, а тому не
підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 197, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити
в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
через Заводський районний суд м.
Запоріжжя шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк з дня його
проголошення.

Суддя
Ю.І. Ретинська