У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка
А.В.,

Нагорняка В.А., Юровської
Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання права власності, визнання
недійсними свідоцтв про право
власності та поділ спільного майна,
набутого під час шлюбу, за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ
майна, набутого під час шлюбу, за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_7, про визнання права
власності на майно,

за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_4
на рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від

16 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, у якому просила визнати
за нею право спільної власності на
квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у АДРЕСА_1,
квартиру

АДРЕСА_2, транспортні засоби:
мікроавтобус «Фольксваген LT-35», 2004 року
випуску, автофургон «ІВЕКО», 2005 року
випуску; гараж № 5 «прольот-четвертий»
по АДРЕСА_3; визнати
недійсними свідоцтва про право
власності на квартиру

НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у АДРЕСА_1, видані на
ім'я ОСОБА_5 поділити спільно нажите
майно: залишити за нею у власності
квартири НОМЕР_1 та квартиру НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_1; залишити у власності
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2, транспортні
іі засоби: мікроавтобус марки
«Фольксваген LТ-35», 2004 року випуску,
автофургон «ІВЕКО», 2005 року випуску;
гараж АДРЕСА_3.

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про поділ майна, набутого під час шлюбу,
в якому просив виділити йому телевізор
«Солара», 2000 року випуску, вартістю 1
тис. грн, музичний центр, 2004 року
випуску, вартістю 1 200 грн, ноутбук, 2006
року випуску, вартістю 3 200 грн,
загальною вартістю 5 400 грн; виділити

ОСОБА_3 все інше майно, загальною
вартістю 8 800 грн.

Ухвалою Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 30
жовтня 2012 року зустрічний позов ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про поділ майна, набутого під
час шлюбу, об'єднано в одне провадження
з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права власності,
визнання недійсними свідоцтв про право
власності та поділ спільного майна,
набутого під час шлюбу.

У жовтні 2012 року ОСОБА_5 також подала до
суду зустрічний позов до ОСОБА_3, третя
особа - ОСОБА_7 про визнання права
власності на майно, у якому просила
визнати за нею право власності на
квартиру НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1 та
земельну ділянку під будівництво
гаража по АДРЕСА_4.

Ухвалою Калуського міськрайонного
Івано-Франківської області від

22 листопада 2012 року зустрічний позов
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа -ОСОБА_7,
про визнання права власності на майно
об'єднано в одне провадження з позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
права власності, визнання недійсними
свідоцтв про право власності та поділ
спільного майна, набутого під час
шлюбу, та за зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про поділ майна, набутого під
час шлюбу.

Рішенням Калуського міськрайонного
Івано-Франківської області від

12 серпня 2013 року в задоволенні
первісного позову ОСОБА_3 до

ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про
визнання права власності, визнання
недійсними свідоцтв про право
власності та поділ спільного майна,
набутого під час шлюбу відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна,
набутого під час шлюбу, відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 третя особа - ОСОБА_7,
про визнання права власності на майно
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Скасовано заходи забезпечення позову у
вигляді накладення арешту на квартиру
за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5
на підставі свідоцтва про право
власності від 1 грудня 2008 року (р-кн. 141,
р. № 4204/14) та на квартиру за адресою

АДРЕСА_5, що належить ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про право власності від 1
грудня 2008 року (р.кн. 141, р. № 4204/16), вжиті
ухвалою Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 27
вересня 2012 року.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 16
жовтня 2013 року, рішення міськрайонного
суду скасовано в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 третя особа - ОСОБА_6, про
визнання права власності, визнання
недійсними свідоцтв про право
власності та поділ спільного майна,
набутого під час шлюбу й ухвалено нове
рішення у справі про часткове
задоволення позову ОСОБА_3 Визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_5, видане
ОСОБА_5 1 грудня 2008 року. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на квартиру
АДРЕСА_5, як частку в спільному майні
подружжя. Рішення суду в частині
стягнення з ОСОБА_3 судового збору
скасовано.

В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_4
просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 59 цього Кодексу
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи
(причини пропуску строку позовної
давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Із матеріалів цивільної справи
вбачається, що предметом судового
спору є квартири НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2,
транспортні засоби: мікроавтобус марки
«Фольксваген LT-35», 2004 року випуску,
автофургон ІВЕКО, 2005 року випуску;
гараж АДРЕСА_3, власниками яких
відповідно до правоустановчих
документів є відповідачі.

Місцевим судом, зокрема, встановлено,
що ОСОБА_5 брала участь у фінансуванні
будівництва квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_1, та квартири АДРЕСА_2
на підставі договорів із забудовниками
про дольову участь у будівництві від 1
листопада 2004 року, 1 липня 2005 року і 4
січня 2006 року та по закінченню
будівництва набула на них права
власності з одержанням свідоцтв про
власність.

Зазначені угоди жодною із сторін не
заперечувалися, в судовому порядку не
оспорювалися.

Місцевим судом також встановлено і
підтверджується матеріалами цивільної
справи, що позивачка не подала суду
жодного допустимого доказу про
укладання вказаних угод в інтересах
позивача чи її сім'ї, або їх удаваність.

Встановивши такі обставини, місцевий
суд дав правильну правову оцінку як
доводам ОСОБА_3, якими вона
обґрунтовувала свої вимоги, так і
поданим нею доказам на їх
підтвердження та ухвалив законне та
обґрунтоване рішення про відмову
ОСОБА_3 у її позовних вимогах.
Обґрунтовано місцевий суд відмовив і в
задоволенні зустрічних позовних вимог,
оскільки жоден із відповідачів не
доказав належними та допустимими
доказами порушення їх права власності.

Скасовуючи рішення місцевого суду,
апеляційний суд у порушення вимог ст. 303
ЦПК України не врахував правила ст. 204
ЦК України щодо презумпції
правомірності правочину та не дослідив
угоди про дольову участь у будівництві
квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2 у будинку
АДРЕСА_1, та квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_5
та забудовниками від 1 листопада 2004
року, 01 липня 2005 року і 04 січня
2006 року.

Не звернувши уваги на
правові підстави набуття ОСОБА_5 права
власності на спірне майно, апеляційний
суд, не встановивши жодних порушень
місцевим судом норм процесуального
права при дослідженні доказів, вдався
до повторної перевірки відхилених цим
судом доводів позивачки про надання
ОСОБА_5 її сім'єю грошових коштів для
придбання квартир, помилково скасував
законне та обґрунтоване рішення
місцевого суду і ухвалив нове рішення
на припущеннях про відсутність у
ОСОБА_5 достатньої кількості грошей.

З цих підстав рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням в силі рішення місцевого
суду.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від

16 жовтня 2013 року скасувати , а рішення
Калуського міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 12
серпня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Макарчук М.А.

Судді:
Леванчук А.О.

Нагорняк В.А.

Маляренко А.В.

Юровська Г.В.