Справа № 2-2111/11
Номер провадження 2/570/928/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2013 року Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Остапчук Л.В.

при секретарі Захарук Г.Л.

за участю: позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

представника відповідача Сагата Б.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівному

цивільну справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю " Рівненська продуктова компанія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВІО ПЛЮС», Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська продуктова компанія» про визнання договору безпроцентної позики недійсним та визнання договору поруки недійсним,

в с т а н о в и в :

У звязку з тим, що між ТзОВ «АВІО ПЛЮС» і ОСОБА_1 19 лютого 2010 року було укладено договір безпроцентної грошової позики, згідно якого останній надано позику в сумі 120000 гривень, виконання ОСОБА_1 своїх зобовязань забезпечувалося порукою згідно договору поруки № 19-02/10 від 19 лютого 2010 року, укладеного між ТзОВ «АВІО ПЛЮС» і ТзОВ «Рівненська продуктова компанія», ОСОБА_1, частково виконала свої зобовязання, погасивши позику в сумі 11967 грн., решту суми вона не погашала, хоча їй неодноразово направлялись відповідні вимоги, поручитель, ТзОВ «Рівненська продуктова компанія», виконало зобовязання і перерахувало на рахунок ТзОВ «АВІО ПЛЮС» залишок заборгованості за договором позики в сумі 108033 грн., позивач ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» звернувся з позовом до суду і просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 108033 грн., пеню в сумі 5413,49 грн., 3% річних в сумі 1047,77 грн. і судові витрати по справі.

Відповідачка ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до ТзОВ «АВІО ПЛЮС» і ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» про визнання договору безпроцентної позики недійсним та визнання договору поруки недійсним. Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що договір безпроцентної позики вона підписала в звязку з тяжкими обставинами для неї, під психологічним тиском керівництва ТзОВ «АВІО ПЛЮС» на вкрай невигідних для неї умовах. Так, її син ОСОБА_5 працював водієм в ТзОВ «АВІО ПЛЮС», 16 лютого 2010 року з його вини сталася ДТП, син потрапив до лікарні. Внаслідок ДТП було пошкоджено два автомобілі «ГАЗ-33021», яким керував син і який орендувало ТзОВ «АВІО ПЛЮС» у ОСОБА_6 та мікроавтобус «Мерседес Бенц 411 CDI», який належав службі пасажирських перевезень «Наталі». Керівництво ТзОВ «АВІО ПЛЮС» стало вимагати від них сплатити 120000 грн. на ремонт мікроавтобуса в найкоротші терміни. У них таких грошей не було, тому і підписала договір безпроцентної позики. Про те, що було укладено договір поруки їй ніхто не казав і вона про нього не знала.

Зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом.

Після задоволення клопотань і вимоги суду до представника ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» надати ряд документів, представник позивача за первісним позовом, ТзОВ «Рівненська продуктова компанія», подав до суду заяву про залишення їх позову без розгляду. Ухвалою суду від 22 серпня 2012 року позовну заяву ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» було залишено без розгляду, а цивільна справа продовжилась розглядом і розглядався лише зустрічний позов ОСОБА_1

В суді позивачка ОСОБА_1 первісний позов не визнавала, свій позов підтримала, з мотивів, наведених в позовній заяві. Її представники ОСОБА_2 і ОСОБА_8 також позов підтримали, пославшись на обставини викладені вище. ОСОБА_1 суду пояснювала, що кредит вона не брала, розписку написала під психологічним тиском. Гроші їй ніхто не давав, чорний пакет, нібито з грошима ОСОБА_9 передав власнику мікроавтобуса. Скільки було грошей вона не знає, їх не рахувала. Син за власні кошти відремонтував автомобіль «ГАЗ» і ще півроку працював на ньому на ТзОВ «АВІО ПЛЮС», але заробітної плати йому ніхто не платив. Жодних платежів на погашення позики вона не вносила і звідки появились квитанції у справі про те, що вона частково гасила позику, їй не відомо. Допускає, що це були оформлені платіжні документи із зарплати сина, яка йому не виплачувалася. Їй відомо, що страхова компанія виплатила власнику мікроавтобуса 25500 грн. страхового відшкодування. Крім того, із працівників товариства, де працював син, вираховувались певні суми грошей на погашення вказаної позики. Про договір поруки їй нічого не було відомо, вона цей договір не підписувала і нікого не просила бути її поручником. Вважає, що керівництво ТзОВ «АВІО ПЛЮС» скористалося її тяжкою ситуацією, під тиском заставили її підписати договір позики і розписку, тому просить її позов задоволити і визнати вказані договори недійсними.

Представники відповідача за зустрічним позовом, ТзОВ «Рівненська продуктова компанія», ОСОБА_10, ОСОБА_11, а пізніше Сагат Б.Р., кожний в свою чергу, позов ОСОБА_1 не визнали. Вважають його безпідставним, оскільки ТзОВ «АВІО ПЛЮС» мало право і правомірно надало позику останній, вона добровільно підписала договір позики і розписку, отримала в касі товариства гроші. Будь-якого тиску на неї не чинилося, навпаки просила надати їй позику. Ствердили, що позику ОСОБА_1 брала на власні потреби, оскільки її син потрапив в ДТП і необхідно було відшкодовувати завдані збитки. Договір поруки позивачка ОСОБА_1 не підписувала, але цього не вимагає закон. ТзОВ «АВІО ПЛЮС» і ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» цілком правомірно уклали договір поруки. ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» погасило заборгованість по договору позики перед ТзОВ «АВІО ПЛЮС», тому до нього перейшло право вимоги за договором позики. Просять в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник відповідача ТзОВ «АВІО ПЛЮС» в судове засідання не зявився. Представник ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» надав суду ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.12.2012 року у справі № 5011-50/1663-2012, якою ліквідовано банкрута ТзОВ «АВІО ПЛЮС». Тому суд вважає за можливе справу слухати у відсутності представника цього відповідача, проти чого сторони не заперечують.

Свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_5 суду показали, що 16.02.2010 року мала місце ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_5, який на той час працював водієм в ТзОВ «АВІО ПЛЮС». ОСОБА_12 показав, що керівництво вказаного товариства вимагало негайно сплатити кошти на ремонт мікроавтобуса, який належить фірмі «Наталі». Їм казали про те, що бандити вимагають сплатити гроші на ремонт автомобіля до 22 години 19.02.2010 року, погрожували тим, що попросять потерпілих написати заяву і порушити кримінальну справу проти сина, тому дружина і підписала договір позики і розписку, але гроші їм ніхто не видавав. ОСОБА_5 показав, що він після ДТП відремонтував автомобіль «ГАЗ» і ще півроку на ньому працював, але зарплати йому ніхто не платив. Йому відомо, що разово з усіх працівників вираховувалося 10% від заробітної плати на погашення суми позики. Це йому відомо від працівників, які з ним працювали і обурювалися з приводу таких дій керівництва.

Свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 суду показали, що вони були свідками того, як ОСОБА_1 позивача гроші в ТзОВ «АВІО ПЛЮС», підписала розписку і отримала гроші. Дані гроші вона брала для відшкодування шкоди власнику мікроавтобуса, який зазнав механічних пошкоджень при ДТП, яка мала місце з вини сина ОСОБА_1 ОСОБА_13 показав, що гроші позивачка отримувала в касі товариства на першому поверсі, перераховувала їх, розписалася в розписці і в видатковому касовому ордері. ОСОБА_14, навпаки, показав, що його викликали до кабінету директора, де ОСОБА_1 отримала гроші і писала розписку. Це було приблизно 19-20 година вечора.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що він 10 років працював заступником директора в ТзОВ «АВІО ПЛЮС». Коли 16 лютого 2010 року сталася ДТП з участю їх працівника ОСОБА_5, він виїхав на дану ДТП, там були працівники ДАІ. Будь-яких погроз на адресу їх працівника не звучало. При оформленні договору позики він присутнім не був, але йому було відомо, що ОСОБА_5 просили допомогти у керівника товариства, щоб відшкодувати збитки. Ствердив, що з працівників товариства не вираховувалося 10% із заробітку на погашення суми позики, а заробітна плата ОСОБА_5 виплачувалася в касі товариства. Після ДТП він в товаристві пропрацював ще два-три місяці.

Свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17 суду показав, що вони працював разом з ОСОБА_5 і дійсно після того, як той потратив у ДТП, всім працівникам не доплатили по 10% заробітної плати, які, як їм пояснили, пішли на погашення позики і ремонт пошкодженого автомобіля. Фактично вони у відомостях розписувалися за всю заробітну плату, але їм не доплатили певну суму. Зокрема ОСОБА_17 не доплатили 200 гривень. Це було лише один раз.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що в товариство звернулася ОСОБА_1 з проханням, щоб їй надали допомогу в звязку із скрутним матеріальним становищем. Засновники товариства прийняли рішення надати позику. Позика була оформлена належним чином, укладено договір позики, ОСОБА_1 підписала розписку і отримала гроші. Гроші отримувала в касі, чому в розписці вказано, що гроші отримувалися в його кабінеті не знає, тоді цьому не надали значення. З ОСОБА_1 разом був її чоловік. Коли вони взяли гроші в касі, то він їх більше не бачив. Чи відшкодовувалися збитки власнику фірми «Наталі» за пошкоджений мікроавтобус йому не відомо. Ніяких відрахувань з заробітної плати працівників не проводилося. Коли оформляли договір позики, то стан ОСОБА_1 був схвильований, адже вона позичала велику суму грошей.

Свідок ОСОБА_18 суду показала, що вона працювала касиром в ТзОВ «АВІО ПЛЮС» в той час, коли ОСОБА_1 позичала на фірмі гроші. В той день вона працювала в другу зміну з 14-00 до 20-00 години. Гроші видавала біля 20 години. До неї підійшов директор ОСОБА_9 і ОСОБА_1 і ще невідомі два чоловіки. Вона їх добре не бачила через віконце каси. Їй було надано видатковий касовий ордер, вона перевірила документи ОСОБА_1 і видала їй 120000 гривень, а остання розписалася за отримання грошей в касовому ордері. ОСОБА_1 перераховувала гроші в касі. Видатковий касовий ордер оформляють в бухгалтерії, яка працює до 18-00 години.

Свідок ОСОБА_19 суду показав, що в 2010 році мала місце ДТП, в якій було пошкоджено його мікроавтобус. Мікроавтобус працював 6 місяців, заплатив він за нього 27000 доларів США. Страхова компанія йому відшкодувала 25500 грн. і 120000 грн. привезла ОСОБА_1 Оцінка автомобіля не проводилася, можливо це робили страховики. Він назвав суму на ремонт 150000 грн., виходячи із оцінки майстрів, які потім ремонтували мікроавтобус. При передачі йому грошей ОСОБА_1 була разом з чоловіком, неподалік стояв автомобіль і він зрозумів, що вони приїхали на ньому. Хто ще був з ними не бачив. Гроші передавались у нього біля будинку. Будь-які документи при цьому не оформлялися.

Судом встановлено, що 19 лютого 2010 року між ТзОВ «АВІО ПЛЮС» і ОСОБА_1 було укладено договір безпроцентної грошової позики без номера, згідно якого останній надано позику в сумі 120000 гривень строком на 12 місяців. На підтвердження цього договору ОСОБА_1 19.02.2010 року надала розписку про те, що вона 19.02.2010 року позичила в ТзОВ «АВІО ПЛЮС» гроші в сумі 120000 грн., які їй передав директор ОСОБА_9 в своєму службовому кабінеті в присутності свідків, яку вона зобовязується повернути до 19 лютого 2011 року. У видаткому касовому ордерів від 19 лютого 2010 року № 43 стоїть підпис ОСОБА_1 про отримання вказаної суми грошей. Як ствердила ОСОБА_1 в суді, гроші їй не передавалися, вона грошей не перераховувала, підписала лише документи, а директор ТзОВ «АВІО ПЛЮС» ОСОБА_9 передав ОСОБА_19 чорний пакет нібито з цією сумою грошей на відшкодування збитків завданих пошкодженням мікроавтобуса.

Крім того, того ж таки 19 лютого 2010 року між ТзОВ «АВІО ПЛЮС» і ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» було укладено договір поруки № 19-02/10, згідно якого ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» (поручитель) зобовязалася відповідати перед ТзОВ «АВІО ПЛЮС» за виконання ОСОБА_1 своїх грошових зобовязань відповідно до договору безпроцентної позики. Про укладення договору поруки ОСОБА_1 не повідомлялася і їй про цей договір нічого не було відомо.

Із наданих суду прибуткових касових ордерів, копії яких долучено до матеріалів справи, вбачається, що ОСОБА_1 частково погашала заборгованість за договором позики. Всього було погашено 11967 грн., але сама позивачка в суді ствердила, що жодної копійки вона не погашала і звідки взялися ці ордери їй не відомо.

04 квітня 2011 року директор ТзОВ «АВІО ПЛЮС» ОСОБА_20 направив ОСОБА_1 і ОСОБА_12 вимогу про повернення товариству суми позики, вказавши, що в разі несплати боргу в добровільному порядку на протязі 7 днів з дня отримання вимоги, ТзОВ «АВІО ПЛЮС» буде змушене звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку. Цю вимогу ОСОБА_12 отримали 05 квітня 2011 року.

На вимогу ТзОВ «АВІО ПЛЮС» від 12.05.2011 року, яка надійшла до ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» 13 травня 2011 року, того ж таки 13 травня 2011 року платіжним дорученням № 4533 ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» перераховує на рахунок ТзОВ «АВІО ПЛЮС» залишок заборгованості за договором позики в сумі 108033 грн.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, і оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_1 в частині визнання недійсними договорів позики і поруки від 19.02.2010 року підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Стаття 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини 1 статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. А стаття 233 ЦК України встановлює, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Проаналізувавши договір безпроцентної позики і договір поруки, на перший погляд, нібито дотриманні всі вимоги законодавства при їх укладенні.

Однак, оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до глибокого переконання, що ОСОБА_1 була поставлена в такі умови, за яких вона вимушена була підписати договір безпроцентної позики. Обставини, за яких було підписано договір безпроцентної позики були тяжкими для неї обставинами. За відсутності цих обставин вона не підписала б договір позики, умови якого є для неї вкрай невигідними.

Зокрема, такими тяжкими обставинами для ОСОБА_1 було те, що її син ОСОБА_5 вчинив ДТП і був визнаний винним у ньому, він потрапив до лікарні і вимушений був лікуватися. В цьому ДТП постраждали і декілька пасажирів мікроавтобуса, які також були доставлені до лікарні. Необхідно було відшкодовувати збитки за пошкоджені автомобілі. Хоча в договорі безпроцентної позики від 19.02.2010 року не зазначено, з якою ціллю береться позика, але судом встановлено, що позика оформлялася саме в звязку з тим, що син позивачки потратив в ДТП. Не спростовані в суді і твердження позивачки про те, що на неї чинився психологічний тиск, адже керівництво ТзОВ «АВІО ПЛЮС» наполягало на тому, що вона має якнайшвидше відшкодувати збитки за пошкоджений мікроавтобус, а то проти сина буде порушена кримінальна справа. На переконання суду все це було тими тяжкими обставинами, які і змусили позивачку підписати договір позики.

Цей договір укладений нею на вкрай невигідних для неї умовах. Як пояснив в суді свідок ОСОБА_19 він не проводив оцінки мікроавтобуса, який було пошкоджено при ДТП, а суму 150000 гривень назвав тому, що так сказали майстри, які ремонтували автомобіль. Суду було надано копію висновку, згідно якого вбачається, що вартість матеріальних збитків, з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу, заподіяних власнику мікроавтобуса «Mersedes-Benz 411 CD1», реєстраційний номер НОМЕР_1, на момент пошкодження у ДТП становить 49367,59 грн. Вартість відновлювального ремонту становить 109831,22 грн., а його ринкова вартість 154800,65 грн.

Як відомо, згідно норм діючого цивільного законодавства (ст.1166 ЦК України) відшкодуванню підлягає майнова шкода, тобто в даному випадку це матеріальні збитки, які становлять суму всього лише 49367,59 грн. і з яких страховою компанією було відшкодовано 25500 грн., що було встановлено в суді. Отже, суд приходить до висновку, що позивачка підписала договір позики на вкрай невигідних для неї умовах, адже навіть за умови звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, з її сина було б стягнуто набагато меншу суму, ніж 120000 тисяч гривень.

Крім того, згідно діючого законодавства ТзОВ «АВІО ПЛЮС» могло відшкодувати власнику мікроавтобуса матеріальні збитки за свого працівника, а потім в порядку регресу стягувати з нього цю суму, однак керівництво товариства не зрозуміло чому пішло в цьому випадку шляхом укладення договору позики.

Суд не може прийняти до уваги доводів представників відповідача про те, що позика бралась на власні цілі, в звязку з важким матеріальним становищем, оскільки ці доводи не підтверджуються обєктивними обставинами справи.

Що стосується договору поруки, то оскільки договір позики визнається недійсним, то є підстави визнати недійсним і договір поруки. Крім того, у суду є сумніви стосовно того, що цей договір укладався саме 19.02.2010 року. Як встановлено судом, про укладення договору поруки ОСОБА_1 нічого не було відомо, вона про нього не повідомлялася і не просила ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» виступити її поручителем. Як пояснила в суді представник ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» ОСОБА_10 в березні 2010 року було прийнято рішення власниками ТзОВ «АВІО ПЛЮС» про продаж товариства. Його купила Київська фірма, зокрема ОСОБА_20 На момент продажу була дебіторська і кредиторська заборгованість, яку необхідно було погашати. Поліщук був директором ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» і співвласником ТзОВ «АВІО ПЛЮС», тому й було вирішено скласти договір поруки. Із цих пояснень ОСОБА_10 вбачається, що договір поруки 19.02.2010 року не укладався, тому про нього нічого і не було відомо позивачці.

Також незрозумілим є те, чому ТзОВ «Рівненська продуктова компанія», як поручитель, отримавши вимогу про повернення суми позики 13.05.2011 року в той же день перераховує кошти, не дочекавшись відповіді від ОСОБА_1 на їх вимогу, яка була їй надіслана 12.05.2011 року. Тобто, не отримавши будь-яких вимог від ТзОВ «АВІО ПЛЮС», 12.05.2011 року ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» вже виставляє вимогу позивачці.

Все це свідчить про недобросовісність дій відповідача при укладенні договору позики і договору поруки. Навіть в суді ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» діє недобросовісно. Звернувшись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми позики, при певних обставинах залишає позов без розгляду і тут-же звертається з аналогічним позовом до суду і на даний час ця справа знаходиться у провадженні іншого судді.

Все це дає суду підстави вважати, що ТзОВ «АВІО ПЛЮС» і ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» діяли недобросовісно, поставили ОСОБА_1 у тяжкі для неї обставини, що змусило її підписати договір позики на вкрай невигідних умовах, а тому такі договори не можуть бути чинними і їх необхідно визнати недійсними.

Тобто, в наявності є порушення права позивачки, за захистом якого спрямоване її звернення до суду, а тому позов підлягає до задоволення. Однак, на думку суду є зайвим визнавати недійсною розписку від 19.02.2010 року.

Керуючись ст.ст.57, 59, 213-215, 223, 294, 295 ЦПК України, ст.ст.202, 203, 231, 233, 553, 555, 556 Цивільного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Прийняти до уваги, що позов Товариство з обмеженою відповідальністю " Рівненська продуктова компанія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено без розгляду.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТзОВ «АВІО ПЛЮС» і ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» про визнання договору безпроцентної грошової позики недійсним та визнання договору поруки недійсним - задоволити частково.

Визнати недійсним договір безпроцентної грошової позики без номера від 19 лютого 2010 року, укладений між ТзОВ «АВІО ПЛЮС» і ОСОБА_1.

Визнати недійсним договір поруки № 19-02/10 від 19 лютого 2010 року, укладений між ТзОВ «Рівненська продуктова компанія» і ТзОВ «АВІО ПЛЮС».

Решту позовних вимог залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Остапчук Л.В.