Справа 431/3267/13-ц
Провадження 2/431/1316/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М УКРАЇНИ

(повний текст)

24 грудня 2013 року.
Старобільський районний суд

Луганської області

у складі: головуючого -
судді Озерова В.О.,

при
секретарі Дубініній
О.О.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Старобільську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди,
завданої злочином,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди,
завданої злочином.

В обґрунтування своїх позовних
вимог посилається на те, що 09 січня 2011
року близько 17.00 години, біля її будинку
за адресою: АДРЕСА_1, на ґрунті
неприязних відносин з метою умисного
заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_2
завдав позивачу ОСОБА_1 тілесні
ушкодження решетом в груди і схопив за
праву руку, при цьому вивихнув її і
порвав сухожилля, внаслідок чого в
правій руці вона відчуває постійні
болі і ускладненість її в русі (не може
підняти руку вгору). 09 січня 2011 року
вона звернулася до Старобільського
санітарний пропускника з травмою і
близько 20.00 години їй був зроблений
рентген, після чого хірург вправив їй
руку. Також зверталася кілька разів до
районної поліклініки до травматолога,
про що свідчать записи в її
амбулаторній карті. Таким чином,
відповідач ОСОБА_2 своїми умисними
діями вчинив злочин - умисне заподіяння
потерпілому, середньої тяжкості
тілесних ушкоджень, що спричинили
короткочасний розлад здоров'я, тобто
злочин передбачений ч. 2 ст. 125 КК
України. Крім тілесних ушкоджень, їй
було завдано моральної шкоди. Вона
перенесла моральні страждання,
виражені у душевних переживаннях,
приниженням її людської гідності. Вона
довгий час не могла вийти з дому, не
могла одягнутися, лягти в ліжко, брала
знеболюючі препарати, переживала
сильний стрес. Також, ОСОБА_2 грубо
ображав її нецензурною лайкою, чим
принизив її людську гідність. Моральну
шкоду позивач оцінює в розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримала у повному обсязі свої
позовні вимоги та просила суд стягнути
з відповідача ОСОБА_2 у відшкодування
моральної шкоди суму в розмірі 10000 грн.,
а також судовий збір.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
позовні вимоги позивача не визнав у
повному обсязі та пояснив, що ОСОБА_1
незаконно звинувачує її у своєму
позові в скоєнні злочину передбаченого
ч. 2 ст. 125 КК України. У відповідності зі
ст. 62 Конституції України, особа
вважається невинуватою у вчиненні
злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КК України, особа
вважається невинуватою у вчиненні
злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду.

ОСОБА_1 такого обвинувального вироку
відносно нього, на підтвердження свого
позову, суду не надала. Як випливає з
позовної заяви, позивач ОСОБА_1 взагалі
не представила жодних доказів
заподіяння їй моральної шкоди, крім
власних тверджень.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними діями, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 24 від 31.03.1995
року, в позовній заяві про
відшкодування моральної шкоди має бути
зазначено, в чому полягає шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
заподіяно шкоду, з яких міркувань
позивач виходив визначаючи розмір
шкоди та якими доказами це
підтверджується.

Цим вимогам позов ОСОБА_1 не відповідає.

Дійсно 09 січня 2011 року між ним і ОСОБА_1
стався конфлікт. За даним конфлікту
було досудове розслідування за ч. 1 ст.
122 КК України, а в суді справа була
припинена на підставі Закону України
«Про амністію» від 08.07.2011 року.

Постановою Старобільського районного
суду у цій справі від 18.08.2011 року він
винним не зізнавався, обвинувального
вироку щодо нього не виносилося і свою
провину він не визнавав, а погодився на
припинення справи за амністією, щоб
швидше закінчити справу. Тією ж
постановою суду цивільний позов ОСОБА_1
був відхилений.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЗУ «Про
амністію», амністія не звільняє від
обов'язку відшкодувати заподіяну
шкоду, яка покладено на винну особу
вироком або рішенням суду.

Ні вироку, ні рішення суду по цій справі
про покладання на нього обов'язку
відшкодувати шкоду не виносилося.

Також, в зазначеній кримінальній
справі не було повного розгляду справи:
свідки не викликалися і його провина не
доводилася, так як надійшло клопотання
про припинення справи за амністією. Він
судді давав свідчення, такі як на
досудовому слідстві, і які записані в
обвинувальному висновку.

Відповідно до положення Постанови
Пленуму ВСУ № 4, п.9, розмір
відшкодування моральної шкоди
визначається залежно від характеру та
обсягу страждань, які отримав позивач,
від характеру немайнових поневірянь і
з урахуванням інших обставин, тобто
стан здоров'я потерпілого і тяжкість
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках, час та зусилля,
необхідні для відновлення
попереднього стану. При цьому, суд має
виходити з принципів розумності,
виваженості, справедливості.

Згідно ст. 1193 ЦК України, шкоду
заподіяну потерпілому внаслідок його
умислу не відшкодовується.

Також зазначено що, якщо груба
необережність потерпілого сприяла
виникненню або збільшенню шкоди, то
залежно від ступеня вини потерпілого (а
в разі вини особи, яка заподіяла шкоду, -
також залежно від ступеня її вини) -
розмір відшкодування зменшується, якщо
інше не встановлено законом.

Щодо конфлікту 09 січня 2011 між ним і
ОСОБА_1 була кримінальна справа, в ході
якого він свою провину не визнавав і це
відображено в обвинувальному висновку
і на підтвердження його свідчень є
допити свідків. І хоча суд в постанові
про припинення кримінальної справи від
18 серпня 2011 року вказав, що він вину
визнав, хоча це не так, він вказав все ж,
що він розповів суду докладно про те, як
були заподіяні ОСОБА_1 тілесні
ушкодження.

При цьому він пояснював і на цьому
наполягає тепер, що ОСОБА_1 поводилася
хамські 09 січня 2011 року і була в стані
алкогольного сп'яніння, також вона
ображала його і словом і дією.

Також, ОСОБА_1 у своєму позові, поданому
через 2 роки після події, не пред'явила
жодного доказу і пояснення про те, які
наслідки були для неї у зв'язку з
травмою і як довго вони тривали. Не
описала і не довела причину, з якої вона
пред'явила суму відшкодування шкоди в
10000 грн. ОСОБА_1 є його сусідкою і після
конфлікту він її зустрічає постійно в
селі і бачить, що живе вона колишнім
життям, працює по господарству, а позов
пред'явила, тому що їй потрібні гроші
для сімейних потреб.

Крім цього відповідач ОСОБА_2 пояснив,
що він проживає в селі Вишневе
Старобільського району разом зі своєю
дружиною. Його дружина, як і він, ніде не
працює, так як немає можливості в селі
влаштуватися на постійну роботу.

У центрі зайнятості їх не ставлять на
облік, мотивуючи тим, що у них є
постійний дохід від землі, яка
перебуває в оренді. Хоча вони отримують
один раз на рік незначну суму за оренду
землі, якої, звичайно ж не вистачає на
проживання.

У нас є 17-річна дочка, яка зараз
навчається в училищі у м.
Сєвєродонецьку. Її проживання,
прожиток, проїзд, одяг забезпечують
вони за ті кошти, які вдається
випадково заробити. Також, відповідач
оплачує комунальні послуги з
тимчасових підробітків.

У зв'язку з цим, просив суд відмовити
позивачу ОСОБА_1 в задоволенні позову в
повному обсязі.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши
докази по справі, вважає позов
обґрунтованим та таким, що підлягає
повному задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до постанови
Старобільського районного суду
Луганської області від 18 серпня 2011
року, кримінальна справа за
обвинуваченням ОСОБА_2 у скоєнні
злочину передбаченого ч. 1 ст. 122 КК
України була припинена внаслідок акту
амністії.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факт протиправних дій
відповідачем ОСОБА_2 щодо позивача
ОСОБА_1 є встановленим та доказуванню
не підлягає.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними діями, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України, моральна
шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів;

3) у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

З урахуванням вищевикладеного, суд
вважає, що позивачем ОСОБА_1 були
понесені моральні страждання, але сума
компенсації в розмірі 10000 грн., що
вимагає позивач є невідповідною
завданій шкоді.

Виходячи з принципу розумності та
справедливості, суд вважає за можливим
задовольнити позовні вимоги частково в
розмірі 3000 грн.

Судовий збір суд вважає за необхідне
стягнути з відповідача ОСОБА_2,
відповідно до ст. 88 ЦПК України.

В задоволенні іншої частини позову, суд
відмовляє за необґрунтованістю.

На підставі викладеного, ст. ст. 23, 1167
ЦК України, керуючись ст. ст. 10-11, 60, 61, 88,
209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди,
завданої злочином - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 у відшкодування
моральної шкоди суму в розмірі 3000 (три
тисячі) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1
сплачений судовий збір в сумі 100 (сто)
грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь держави (рр
0331, код ЄДРПО 05381515, код
класифікації доходів 22030001 отримувач
УДКСУ у Старобільському районі, код
ЄДРПОУ отримувача коштів 37858396, МФО 804013,
банк отримувача коштів ГУДКСУ у
Луганській області) судовий збір в
розмірі 129 (сто двадцять дев'ять) грн. 40
коп.

В іншій частині позову ОСОБА_1,
відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Луганської області через
Старобільський районний суд шляхом
подачі скарги протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Cуддя
В.О. Озеров