Справа № 490/2235/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2013 року

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді -
Прохорова П.А.,

при секретарі -
Крикливенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», треті
особи - Приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 та
Центральний відділ Державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції, про
визнання виконавчого напису таким, що
не підлягає виконанню, -

встановив:

В липня 2010 р. позивач звернувся до суду
із вищевказаним позовом, мотивуючи
його тим, що вказаний приватний
нотаріус вчинив виконавчий напис на
звернення стягнення заборгованості за
кредитним договором на предмет
іпотеки, яким забезпечено належне
виконання зобов'язань боржника за
вказаним кредитним договором, -
житловий будинок, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, не переконавшись у
безспірності суми заборгованості за
вказаним договором, та просив за таких
обставин скасувати виконавчий напис.

В судове засідання сторони не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином.

Позивач звернувся до суду з заявою, у
якій просив розглядати справу за його
відсутності та задовольнити позов на
підставі наявних у матеріалах справи
доказів.

Представник відповідача звернулась до
суду з заявою про розгляд справи за її
відсутністю, проти задоволення позову
заперечувала, повідомила суд про
відкликання виконавчого напису
нотаріуса з примусового виконання
Центральним відділом ДВМ ММУЮ.

Представники третіх осіб жодних
клопотань або заяв суду не надали.

Всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, дослідивши докази,
суд вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

13 січня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк
Україна» (правонаступником всіх прав і
обов'язків якого є ПАТ «ОТП Банк») та
ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір, предметом якого було надання
банком позичальнику коштів у розмірі
70000,00 грн. Згідно п. 1.9. Договору у разі
невиконання/неналежного виконання
Позичальником обов'язків, визначених
Договором, протягом більше ніж 30
календарних днів з дня отримання
позичальником відповідної Вимоги у
банка виникає право вимагати
дострокового виконання Боргових
зобов'язань в цілому.

Як забезпечення виконання зобов'язань
щодо погашення кредиту, сплати
нарахованих відсотків, між тими самими
сторонами було укладено Договір
іпотеки № CNL-400/2/2006 від 13 січня 2006 року, в
якому зазначено, що забезпечується
повернення кожного і всіх боргових
зобов'язань позичальникаіпотекодавця
за Кредитним договором у такому
розмірі, у такій валюті, у такий строк і
у такому порядку, як встановлено в
Кредитному договорі. В пп. а) п. 6.2 цього
Договору передбачено, що несплата
позичальником іпотекодержателю у сумі
та у строк платежів, визначених
Кредитним договром, є іпотечним
випадком.

Відповідно до іпотечного повідомлення,
отримання якого позивач не заперечує, 07
грудня 2009 року на виконання п. 6.2
Договору іпотеки та вимог ст.. 35 ЗУ «Про
іпотеку», позивачцу було направлено
досудову вимогу про погашення
заборгованості за кредитним договором,
яка підлягала виконанню протягом 30
календарних днів з дня отримання та на
той час не виконана, банк повідомляє
останнього про настання іпотечного
випадку, вимагає повернення погашення
заборгованості в повному обсязі
протягом 30 днів, в разі невиконання
чого банк буде змушений звернути
стягнення на предмет іпотеки - шляхом
реалізації на прилюдних торгах.

Оскільки ОСОБА_1 вимога банку виконана
не була, жодних дій щодо погашення
заборгованості перед банком він не
вчиняв, та останній звернувся з заявою
до приватного нотаріуса ОСОБА_2 про
вчинення виконавчого напису та надав
документи вказані вище, в тому числі і
розрахунок заборгованості станом на
день подачі такої заяви.

26 липня 2010 року приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 вчинено
виконавчий напис на Договорі іпотеки
від 13 січня 2006 року, згідно якого
запропоновано звернути стягнення на
нерухоме майно - житловий будинок, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в
рахунок задоволення вимог ПАТ «ОТП
Банк» у розмірі заборгованості за
кредитом 58728,71 грн., суми відсотків за
користування кредитом за період з
13.01.2006 року по 15.07.2012 року - 8953,56 грн.,
заборгованість по штрафним санкціям за
період з 17.07.2006 року по 26.01.2010 року - 2837,47
грн., штрафні санкції - 75,00 грн., та
витрати, пов'язані із вчиненням
виконавчого напису - 1700,00 грн., а разом -
72294,74 грн.

Вказаний виконавчий документ було
прийнято Центральним відділом ДВС ММУЮ
та на його виконання відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання цього виконавчого напису
нотаріуса.

23.05.2013 року ПАТ «ОТБ Банк» звернувся до
ЦВ ДВС ММУЮ з заявою про відкликання
виконавчого напису № 6697.

Статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Одним із видів застави нерухомого
майна є іпотека. Іпотекою є застава
нерухомого майна, що залишається у
володінні заставодавця або третьої
особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
має право вимагати дострокового
виконання основного зобов'язання, а в
разі його невиконання - звернути
стягнення на предмет іпотеки.

У разі невиконання боржником основного
зобов'язання, іпотекодержатель, як
зазначено у ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку», вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

При цьому звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя (ч. З ст. 33 Закону
України «Про іпотеку»).

Частиною 1ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що у разі
порушення основного зобов'язання та
(або) умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Статтями 34, 87, 88 Закону України «Про
нотаріат» передбачено, що нотаріус
вчиняє виконавчий напис за умови, що
наявність безспірної заборгованості
або іншої відповідальності боржника
перед стягувачем підтверджується
документами, передбаченими
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1999 року
№ 1172 Переліком документів, за якими
стягнення заборгованості проводиться
у безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріуса (далі -
Перелік), і що з дня виникнення права на
вимогу минуло не більше трьох років.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2
п. 284 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 5 березня 2004 року №
20/5, відповідно до якої заборгованість
або інша відповідальність боржника
визнається безспірною і не потребує
додаткового доказування у випадках,
якщо подані для вчинення виконавчого
напису документами передбачені
Переліком.

Так, згідно з п. 1 Переліку,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1999 року
№ 1172 «Про затвердження переліку
документів, за якими стягнення
заборгованості провадиться у
безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів», до
переліку документів, за якими
стягнення заборгованості проводиться
у безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріусів входять
нотаріально посвідчені угоди, що
передбачають, сплату грошових сум,
передачу або переведення майна, а також
право звернення стягнення на майно.

Заперечуючи проти позову, відповідач
зазначав, що для вчинення
оскаржуваного виконавчого напису
нотаріусу були вчасно надані усі
передбачені Переліком документи, що
підтверджують надіслання попереджень
про сплату боргу та свідчать про
відсутність спору щодо розміру
заборгованості.

Доказів відносно того, що розмір
заборгованості за зазначеним
кредитним договром ОСОБА_3 на час
вчиненення виконавчого напису був
іншим, обрахований неправильно, чи був
оспорений боржником, суду не надано.

Суд також враховує, що боржник ОСОБА_1
до теперішнього часу не виконав
зобов'язання за кредитним договором, не
погасив ні основний борг, ні нараховані
проценти, у зв'язку з чим позивач має
законні підстави для звернення
стягнення на предмет іпотеки;
існування можливості погашення
заборгованості в межах вартості
іпотечного майна; дотримання
відповідачем та нотаріусом
передбачених законодавством строків
повідомлення боржника та винесення
виконавчого напису.

Головною метою цивільного судочинства
є розв'язання спору між його учасниками
у сфері цивільно правових відносин. У
даному спорі визнання виконавчого
напису нотаріуса від 26 липня 2010 року
таким, що не підлягає виконанню на
теперішній час не має правового
значення, оскільки не тягне за собою
жодних правових наслідків. Так,
оспорюваний виконавчий напис вчинено 26
липня 2010, а згідно положень Розділу І 16
ст. 9 «Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
виконавчий напис, за яким стягувачем
або боржником є фізична особа, може
бути пред'явлений до примусового
виконання протягом року з моменту
вчинення виконавчого напису.
Поновлення пропущеного строку для
пред'явлення виконавчого напису до
виконання провадиться відповідно до
вимог статті 23 Закону України „Про
виконавче провадження" і статті 371
Цивільного процесуального кодексу
України.

За такого, повернення виконавчого
напису без виконання стягувачеві за
його власного заявою, про що свідчать
матеріали справи, позбавляє останнього
права на повторне його виконання.

За такого, оскільки позовні вимоги не є
обґрунтованими і предмет спору втратив
свою чинність, позов задоволенню не
підлягає.

На підставі ст. 88 ЦПК України у зв'язку з
відмовою в позові не підлягають
стягненню на користь позивача і судові
витрати з відповідачів.

Керуючись ст.. 15,16, 18, 546, 575, 589, 590 ЦК
України, Законом України «Про іпотеку»,
Законом України «Про нотаріат», 10, 59, 60,
209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» в особі миколаївської філії
за участю третіх осіб Приватного
нотаріуса Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 та
Центрального відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області, про визнання виконавчого
напису таким, що не підлягає виконанню -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області шляхом, подалі протягом 10 днів
апеляційної скарги з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя Центрального районного

суду м. Миколаєва
П.А. Прохоров