Справа № 481/1388/13-ц
Провадж.№ 2/481/487/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2013 р. Новобузький
районний суд Миколаївської області в
складі:

головуючого судді: Васильченко
Н.О.,

при секретарі: Юхименко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Новобузького
районного суду Миколаївської області
цивільну справу за за позовною заявою
ОСОБА_1 до Новобузького коледжу
Миколаївського національного
аграрного університету, директор
Новобузького коледжу Миколаївського
національного аграрного університету
Чорнія Олександра Васильовича про
визнання контракту недійсним,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

25.07.2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із
позовом, за яким просила визнати
контракт недійсним, визнати своє
звільнення незаконним та поновити на
роботі, стягнути заробітну плату за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду.

В обґрунтування заявлених вимог
позивачка при судовому розгляді справи
зазначила, що з 25.08.1984 року вона
працювала на посаді викладача
російської мови та літератури в
Новобузькому технікумі механізації та
електрифікації сільського
господарства (Новобузький ТМЕСГ). У
зв'язку ліквідацією Новобузького ТМЕСГ
та створенням на його основі
Новобузького коледжу Миколаївського
державного аграрного університету в
період з 11.08.2003 року по 30.06.2013 року вона
стала працювати у новоствореному
навчальному закладі на підставі
щорічно переукладених контрактів.
Наказом відповідача директора коледжу
Чорнія О.В. від 26.06.2013 року за № 66-ОС її
було звільнено з роботи з 30.06.2013 року на
підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку
із закінченням строку дії контракту.

Своє звільнення вважає незаконним, так
як свої посадові обов'язки вона
виконувала добросовісно, за що
неодноразово нагороджувалася різними
грамотами та подяками, в тому числі від
директора коледжу, зауважень до роботи
на мала. У примусовому порядку наряду з
іншими працівниками коледжу щороку
підписувала контракт, що значно
погіршував її становище як працівника,
оскільки її від початку приймали на
роботу викладачем безстроково. Вона не
відноситься до категорії тих
працівників яких законодавством
передбачена можливість прийняття на
роботу на контрактних умовах. Сам
контракт не відповідав вимогам
трудового законодавства, оскільки
дозволяв директору коледжу по
закінченні навчального року не
продовжувати термін його дії та
звільняти з роботи по закінченні його
строку. В контракті не зазначено умов
за яких можливе звільнення з роботи, в
ньому фактично не містяться положення
щодо обов'язків та відповідальності
директора коледжу з приводу належного
дотримання норм трудового
законодавства, що гарантують право на
працю та на належні умови праці,
припинення трудових обов'язків.
Зазначила, що її дійсно повідомили за
два місяці до закінчення терміну дії
контракту про розірвання з нею
контракту у зв'язку з закінченням
строку на який він укладався, однак
вона навмисно не підписала відповідне
повідомлення, оскільки на її думку воно
було складено не грамотно. Крім цього,
зважаючи на те, що в період з 2003 року по
2013 рік з нею постійно переукладалися
контракти на новий термін (навчальний
рік), в силу положень ст. 391КЗпП України
такі трудові договори вважаються
такими, що укладені на невизначений
термін. Більш того, її звільнено у
вихідний день, що є грубим порушення
трудового законодавства. Наголошує, що
її звільнено упереджено, не за
закінченням терміну дії контракту, а
виключно з ініціативи директора
коледжу, оскільки інших викладачів, з
яким теж закінчився строк дії
контракту, директор не звільнив, а
уклав з ними нові контракти. За цих
умов, уточнюючи заявлені вимог,
позивачка просила визнати контракти з
педагогічним працівником укладені з
нею в період з 2003 року по 2013 рік визнати
недійсними, визнати звільнення
незаконним та поновити на її роботі на
попередній посаді, стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду
спричинену незаконним звільненням її з
роботи, яку вона оцінює в розмірі 50 000
грн.

Представник відповідача Новобузького
коледжу Миколаївського національного
університету - Соколіка В.Д. у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав. В
обґрунтування своїх заперечень проти
позову посилався на те, що у 2003 році при
ліквідації Новобузького ТМЕСГ всіх
працівників було звільнено з роботи з
підстав встановлених п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України та прийнято на роботу у
новостворений Новобузький коледж
Миколаївського державного
університету на умовах строкового
трудового договору, тому, всі
працівники, в тому числі і позивач на це
погодилися і підписали відповідні
контракти. Оскільки в контракті не
передбачено положень щодо його
пролонгації, з викладачами коледжу з
року в рік укладалися нові контракти на
наступний навчальний рік. При
укладанні контракту від 01.09.2012 року
ОСОБА_1 знала, що він укладається на
визначений термін і діє до 30.06.2013 року,
проте вона його підписала своїх умов не
пропонувала. Відповідно до пункту 6.2.1.
контракту підставою для розірвання
контракту є закінчення строку його дії,
при цьому директор повинен не пізніше
як за два місяці до закінчення його дії
повідомити працівника під розпис, що
контракт припиняє його дію. 30.04.2013
позивача було повідомлено про
закінчення строку дії контракту не
пізніше як за 2 місяці до закінчення
його строку і звільнення її з цих
підстав. Доводи позивача, що контракти
укладені з нею щороку за період з 2003 по
2013 роки є незаконним вважає
безпідставними, оскільки останні
укладенні з дотриманням вимог чинного
трудового законодавства, при
виготовлені бланків таких контрактів
брався за основу типова форма
контракту затверджена Міністерством
освіти України. Таким чином, заявлені
позивачем вимоги вважає
безпідставними у задоволенні яких
просив відмовити у повному обсязі.

Відповідач Чорній О.В. в судовому
засіданні позовні вимоги позивача
вважає необґрунтованими, тому у їх
задоволенні також просив відмовити.
Пояснив, що дійсно, оскільки кожного
року відбувалися зміни навчального
плану, обсяги його виконання, розміри
навчального навантаження тощо, з
позивачем ОСОБА_1 починаючи 2003 року
щороку укладався новий контракт на
наступний навчальний рік. Однак, у
зв'язку з тим, що він не був задоволений
роботою позивача у 2012-2013 навчальному
році, по закінченні строку дії
останнього укладеного з нею контракту
на строк з 01.09.2012 року по 30.06.2013 рік,
відмовився продовжити з нею трудові
відносини на контрактній основі на
наступний навчальний рік, а з цим
звільнив позивача з роботи у зв'язку
закінченням строку дії контракту на
який він укладався.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідка, дослідивши матеріали
справи, приходе наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП контракт є
особливою формою трудового договору, в
якому строк його дії, права, обов'зки і
відповідальність сторін (зокрема
матеріальна), умови матеріального
забезпечення і організації праці
працівника, розірвання договору, в тому
числі достроково, можуть
встановлюватися угодою сторін. Сфера
застосування контракту визначається
законами України.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду трудових спорів»
роз'яснено, що власник або
уповноважений ним орган може вимагати
від працівника, який працює за трудовим
договором, укладення контракту тільки
в тому разі, коли він відноситься до
категорії працівників, які згідно з
законодавством працюють за контрактом.

Зокрема, можливість укладення
контрактної форми трудового договору з
педагогічними працівниками
передбачено частиною 3 статті 54 Закону
"Про освіту" згідно з положеннями якої,
педагогічні та науково-педагогічні
працівники приймаються на робочу
шляхом укладення трудового договору,
зокрема за контрактом. Зазначені
приписи містяться також і в п. 10
Положення про обрання та прийняття на
роботу науково-педагогічних
працівників вищих навчальних закладів
третього і четвертого рівнів
акредитації, затвердженого наказом
Міністерства освіти України від 24
грудня 2002 р. № 744.

25.08.1984 року згідно наказу № 83 від 17.08.1984
року позивача ОСОБА_1 було прийнято на
роботу до Новобузького технікуму
механізації та електрифікації
сільського господарства на посаду
викладача російської мови та
літератури.

На підставі наказу Міністерства
аграрної політики України № 154 від
02.06.2003 року «Про створення регіональних
структурних підрозділів
Миколаївського державного аграрного
університету» Новобузький ТМЕСГ
ліквідовано, а на його базі створено
Новобузький технікум Миколаївського
державного аграрного університету,
який в подальшому наказом Міністерства
аграрної політики України № 86 від
17.03.2004 року перейменовано в коледж.

У зв'язку з ліквідацією технікуму
ОСОБА_1 10.08.2003 року звільнено з роботи з
підстав встановлених п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України на підставі наказу № 80-ПЗ від
09.06.2003 року.

Наказом № 86-ПЗ від 11.08.2003 року позивача
зараховано до Новобузького технікуму
Миколаївського ДАУ переводом з
Новобузького технікуму МЕСХ строком з
11.08.2003 року по 30.06.2004 року на посаду
викладача циклу загальної середньої
освіти.

За таких обставин, встановлено, що
прийняття на роботу позивача у
новостворений навчальний заклад
відбулося на умовах строкового
трудового договору.

Відтак, позивач в період з 11.08.2003 року по
30.06.2013 року стала працювати у
новоствореному навчальному закладі на
підставі строкового трудового
договору, який щорічно укладався на
новий навчальний рік.

31.08.2012 року директором коледжу було
видано наказ № 147/1-ОС згідно якого
позивача було прийнято на роботу
викладачем коледжу з 01.09.2012 року по
30.06.2013 року за контрактом.

Строк дії вказаного контракту,
укладеного між відповідачем Чорнієм
О.В. та викладачем української та
світової літератури ОСОБА_1 01.09.2012 року,
сторонами узгоджено до 30.06.2013 року.

За умовами пункту 6.2.1. згаданого
контракту підставою для його
розірвання є закінчення строку його
дії, при цьому директор повинен не
пізніше як за два місяці до закінчення
дії контракту повідомити працівника
під розпис, що він припиняє свою дію.

Як встановлено з письмових матеріалів
справи, позивачка, повідомлення про
термін закінчення контракту і
звільнення його з роботи з цих підстав,
а з цим небажання відповідача
продовжувати з останньою трудові
відносини на умовах контракту на
наступний навчальний рік, була
повідомлена 30.04.2013 року, проте від
підписання повідомлення відмовилася,
що було засвідчено підписами
заступника директора з навчальної
роботи, завідувачем кадрами та
секретарем коледжу, а також
підтверджено письмовими пояснення
самої позивачки, що містяться в
матеріалах справи.

Разом з тим, законом не встановлено
необхідності попереджувати
працівника, з яким укладено строковий
трудовий договір (контракт), про
закінчення строку його дії.

Згідно наказу № 663-ОС від 26.06.2013 року
ОСОБА_1 була звільнена з роботи з 30.06.2013
року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у
зв'язку із закінченням строку дії
контракту.

В трудовій книжці відповідний запис
відповідачем виконаний не був,
оскільки позивачка є працюючим
пенсіонером, і як пояснили сторони в
судовому засіданні її трудова
перебуває в управлінні ПФУ
Новобузького району у зв'язку з
отриманням пенсії за віком. Як зазначив
в судовому засіданні відповідач Чорній
О.В., за умови надання позивачкою своєї
трудової книжки ним буде виконаний в
ній відповідний запис про її
звільнення.

Укладені за період з 2003-2013 роки
контракти з позивачем не суперечить
вимогам Закону України "Про вищу
освіту", містять у собі всі необхідні
узгоджені сторонами положення щодо
строку їх дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін, умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
достроково.

Згідно постанов Верховного Суду
України у справах №№ 6-156цс12, 6-127цс12 від
26.12.2012 року та відповідно від 23.01.2013 року
на контрактну форму трудового договору
не поширюється положення ст. 9 КЗпП
України про те, що умови договорів про
працю, які погіршують становище
працівників порівняно із
законодавством України про працю, є
недійсними.

Таким чином, посилання позивачки на те,
що контракти були укладені з
порушенням законодавства, є
необґрунтованими. При цьому, остання у
встановлений ст. 233 КЗпП України строк
до суду з позовом про оскарження в
цілому чи окремих положень укладених з
нею договорів (контрактів), з якими вона
не погоджувалася, не зверталась, тим
самим визнавши дійсність і законність
укладених контрактів.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження того, що контракт від
01.09.2012 року та й попередні контракти
підписувався нею під впливом примусу з
боку відповідача. В свою чергу, строк,
протягом якого тривали трудові
відносини за контрактом, а також той
факт, що на новий навчальний рік
постійно укладався новий контракт, про
що свідчать підписи в контрактах
сторін, вказують про відсутність
примусу з боку відповідача по
відношенню до позивача.

Пояснення в судовому засіданні свідка
ОСОБА_5 зводились лише до
охарактеризування позивача ОСОБА_1 як
совісного, працелюбного та сумлінного
викладача, однак при судовому розгляді
справи сторонами не порушувалося
питання щодо кваліфікації позивача як
викладача, останню звільнено з роботи
не через неналежне виконання трудових
обов'язків за контрактом, а саме через
закінчення строку дії цього контракту.

Як свідчить ст. 391КЗпП України трудові
договори, що були переукладені один чи
декілька разів, за винятком випадків,
передбачених частиною 2 статті 23 КЗпП
України, вважаються такими, що укладені
на невизначений термін.

Положення цієї статті прямо вказують
на те, що неодноразове переукладання
контракту з позивачкою по справі
ОСОБА_1 не свідчить про те, що вони
набули характеру безстрокового
договору, оскільки контракти, що
укладалися з позивачем відносяться
саме до того винятку, що передбачений ч.
2 ст. 23 КЗпП України: укладання
трудового договору на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін, а тому суд відхиляє доводи
позивачки стосовно того, що укладений
контракт, через те що він декілька
разів переукладалися, слід вважати
безстроковим, оскільки кількість
переукладень трудового контракту
законодавством не обмежується, при
цьому з позивачкою щороку укладався
новий контракт, а не продовжувався
(пролонговувався) попередній.

Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України
встановлено, що підставою для
припинення трудового договору є
закінчення строку його дії, крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна із сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Суд дійшов висновку про те, що трудові
відносини між сторонами є строковими,
оскільки строковий трудовий договір,
укладений між позивачем та
відповідачем у формі контракту, був
обумовлений характером роботи, а
позивача віднесено до категорії
працівників, з якими може укладатися
контракт, на підставі закону, позивачу
було відомо саме про укладання
строкового договору, про що свідчить
поставлений нею підпис у контракті від
01.09.2012 року, підписання і належне
виконання якого позивач підтвердила
при судовому розгляді справи.

За таких, обставин доводи позивача,
щодо неправомірності укладення з нею
строкового договору (контракту) та
незаконності її звільнення з підстав
закінчення строку його дії (п. 2 ч. 1 ст. 36
КЗпП), не знайшли свого підтвердження
при судовому розгляді справи, а тому
відповідні позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

Оскільки звільнення позивача
проведено з дотриманням вимог чинного
законодавства, у задоволенні позовних
вимог останньої про стягнення з
відповідача заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
які є похідними від вимоги про
поновлення на роботі, слід також
відмовити.

Разом з тим, згідно приписів ч. 5 ст. 254 ЦК
України якщо останній день строку
припадає на вихідний, святковий або
інший неробочий день, що визначений
відповідно до закону у місці вчинення
певної дії, днем закінчення строку є
перший за ним робочий день. Як видно зі
змісту оскаржуваного контракту,
укладеного сторонами 01.09.2012 року, його
дія припиняється 30.06.2013 року і саме в
цей день або раніше повинен бути
виданий наказ про звільнення позивача.
Однак, зважаючи на те, що 30.06.2013 року
припадало на вихідний день - неділю,
звільнення позивача необхідно було
привести першого наступного робочого
дня, тобто в понеділок 01.07.2013 року. За
таких умов звільнення відповідачем
працівника ОСОБА_1 у вихідний день було
помилковим, відтак днем її звільнення з
підстав встановлених ч. 2 ст. 36 КЗпП
України слід вважати правильним саме
01.07.2013 року.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 88 ЦПК
України судові витрати (судовий збір)
від оплати якого позивача звільнено
підлягає компенсуванню за рахунок
держави.

Керуючись ст. 3, 10, 15, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Новобузького коледжу Миколаївського
національного аграрного університету,
директору Новобузького коледжу
Миколаївського національного
аграрного університету Чорнія
Олександра Васильовича про визнання
контрактів недійсними, поновлення на
роботі, стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, - відмовити.

ОСОБА_1 вважати звільненою у зв'язку з
закінченням строку дії контракту (п.2
ст. 36 КЗпП України) з 01 липня 2013 року.

Судові витрати, понесені у зв'язку
з розглядом справи, компенсуються за
рахунок держави.

На рішення може бути подано
апеляційну скаргу до апеляційного суду
Миколаївської області через
Новобузький районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Новобузького районного
суду

Миколаївської області
Н.О. Васильченко