Справа № 509/4309/13-ц
УХВАЛА

10 жовтня 2013 року суддя
Овідіопольського районного сулу
Одеської області Бичковського Є.Л.,
розглянувши заяву позивача ОСОБА_2 про
забезпечення позову по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення аліментів на утримання
дитини ,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулась до суду з вказаним
позовом, по якому відкрито провадження
у справі, та просить суд стягнути з
відповідача аліменти у розмірі 40 000
гривень щомісячно.

З метою забезпечення позову позивач
ОСОБА_2 також просить суд заборонити
відповідачу виїзд за межі України,
здійснювати дії щодо відчуження
власного рухомого/нерухомого майна та
заборонити вносити зміни в статутні
документи належних йому підприємств,
зокрема та не виключно: Товариства з
обмеженою відповідальністю
«ФОРТРЕЙД», Товариства з обмеженою
відповідальністю «ЛОГІСЕРВІС»,
корпорації «LETRISE TRANSPORT LTD», корпорації
«TERNOVATO S.A.»

Відповідно до ст.151 ЦПК України суд за
заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити, передбачені цим
Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Ст.152 ЦПК України серед видів
забезпечення позову, крім іншого,
передбачено накладення арешту на майно
або грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб; передача речі, яка є
предметом спору, на зберігання іншим
особам. Види забезпечення позову мають
бути співмірними із заявленими
позивачем вимогами.

Згідно з роз'ясненнями, що надані
в пп.3,4 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 2006 року № 9
«Про практику застосування судами
цивільно-процесуального законодавства
при розгляді заяв про забезпечення
позову», згідно з п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України
позов майнового характеру
дозволяється забезпечувати шляхом
накладення арешту на майно або грошові
кошти, що належать відповідачеві і
знаходяться у нього або в інших осіб.
Розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам. Вирішуючи питання
про забезпечення позову, суд має брати
до

уваги інтереси не тільки позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" передбачено
можливість тимчасового обмеження у
виїзді з України, якщо діють
неврегульовані аліментні, договірні чи
інші неврегульовані зобов'язання - до
виконання зобов'язань, або розв'язання
спору за погодженням сторін у
передбачених законом випадках, або
забезпечення зобов'язань заставою,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України.

За змістом цього пункту можливість
обмеження у виїзді не пов'язується з
розглядом цивільних справ, а
передбачається така можливість для
громадян суб'єктів цивільних відносин,
які мають неврегульовані відносини до
судового розгляду.

Вирішення судами питання про обмеження
у виїзді за межі України можливе тільки
у порядку, визначеному ст. 377-1 ЦПК
України та за поданням державного
виконавця на підставі п.18 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження" у
зв'язку з ухиленням боржника від
виконання судового рішення чи рішення
іншого органу, що перебуває на
виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України").

Заборона відповідачу вносити будь-які
зміни в статутні документи належних
йому підприємств може перешкоджати
діяльності цих юридичних осіб.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 2006 року «Про
практику застосування судами
цивільного законодавства при розгляді
справ про забезпечення позову»
визначено, що вжиті заходи не повинні
перешкоджати діяльності юридичної
особи, а також слід брати до уваги
інтереси не тільки позивача, а й інших
осіб, права яких можуть бути порушені у
зв'язку із застосуванням відповідних
заходів.

З матеріалів справи вбачається, що між
сторонами виник спір з приводу
стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини. Поряд з цим, у
позовній заяві позивач зазначає, що
відповідач приймає участь у утриманні
дитини, але на її думку, з урахуванням
потреб дитини та наявності в неї
хвороби, ця участь є незначною.

Аліменти є періодичними платежами, які
можуть бути стягнуті з відповідача на
підставі рішення суду за рахунок його
доходів у майбутньому. Відповідно до ч.2
ст.74 Закону України "Про виконавче
провадження" стягнення може бути
звернено на майно боржника тільки у
разі наявності заборгованості із
сплати аліментів понад три місяці.

Виходячи з наведеного суддя вважає, що
запропонований позивачем захід
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на все рухоме та нерухоме майно
відповідача не є співмірним заходом із
заявленими позовними вимогами про
стягнення аліментів, а підстав
передбачати, що невжиття заходів
забезпечення взагалі може утруднити чи
зробити неможливим виконання рішення
суду, не має.

Керуючись ст.ст.151-153 ЦПК України,-

УХВАЛИВ :

Позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її заяви
про забезпечення позову відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до
Апеляційного суду Одеської області
через Овідіопольський районний суд
Одеської області шляхом подання
апеляційної скарги протягом п'яти днів
з дня отримання її копії.

Суддя
Є.Л. Бичковський