Справа № 1318/2464/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"16" грудня 2013 р.
м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд
Львівської області

у складі: головуючого- судді Кравціва
В.І.,

з участю секретаря
Добрянського І.І.,

представників позивачів ОСОБА_1
та ОСОБА_2,

представника відповідача Бабія
В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до
Сусолівської сільської ради
Самбірського району Львівської
області про визнання права власності
на майно та визнання незаконним
рішення виконавчого комітету
Сусолівської сільської ради
Самбірського району Львівської
області і визнання недійсними
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом та свідоцтва про право
власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
13.08.2012 року пред'явили позов до
Сусолівської сільської ради
Самбірського району та ОСОБА_8 про
визнання за кожним із позивачів, як
членів колишнього колгоспного двору,
право власності на 1/6 частину будинку
та надвірних споруд по АДРЕСА_1,
визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Сусолівської
сільської ради Самбірського району від
29 жовтня 2003 року № 35 «Про оформлення
права власності на житловий будинок, що
знаходиться в АДРЕСА_1 і належав
ОСОБА_9» та визнання недійсними
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 01.11.2004 року і свідоцтва
про право власності на вказаний
будинок, виданих на ім'я ОСОБА_8

У обґрунтування своїх позовних вимог
позивачі посилалися на те, що вони є
однією сім'єю, спільно проживають в
АДРЕСА_1 та даний двір відносився до
колгоспного двору, головою якого була
ОСОБА_9, і станом на 15 квітня 1991 року у
вказаному будинку були зареєстровані
та проживали: ОСОБА_9 та вони, позивачі.

Даний будинок належав вищезазначеним
особам на праві спільної сумісної
власності, розмір їх часток
визначається, виходячи з рівності
часток усіх членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних, а
тому їх частки становили по 1/6 частині
будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9, котра 7
серпня 1996 року склала заповіт, яким все
своє майно, де б воно не було і з чого б
воно не складалось і взагалі все те, що
їй буде належати на день смерті і на що
вона за законом матиме право заповіла
своєму синові ОСОБА_8

На час смерті ОСОБА_9 їй належала тільки
1/6 частина будинку в
АДРЕСА_1, проте рішенням виконавчого
комітету Сусолівської сільської ради
від 29.10.2003 року № 35 «Про
оформлення права власності на житловий
будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_9», тобто після
її смерті визнано за нею право
власності на будинок в цілому та видано
свідоцтво про право власності на
житловий будинок на ім'я ОСОБА_9 і 1
січня 2004 року ОСОБА_8 було видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, а саме на цей житловий
будинок.

Про вказане рішення виконавчого
комітету Сусолівської сільської ради
та видачу свідоцтва про право на
спадщину вони, позивачі, довідалися у
2012 році, коли у ОСОБА_3 виникла
необхідність отримати будинкову книгу,
яка була у ОСОБА_8, для вироблення
паспорта, який був ним, позивачем,
загублений.

Згідно ухвали суду від 02.12.2013 року до
участі у справі залучено третю особу на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору,
ОСОБА_10.

Під час судового розгляду ОСОБА_3
збільшив позовні вимоги та просив
визнати за ним право власності на весь
будинок з надвірними будівлями в
АДРЕСА_1, а саме на ? частину будинку як
його частку в майні колишнього
колгоспного двору, по ? частин даного
будинку - в порядку спадкування за
законом після смерті його батька
ОСОБА_6 та матері ОСОБА_7 та на ? - в
порядку спадкування за правом
представлення після смерті дядька
ОСОБА_8, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_4
подали заяви до Рудківської державної
нотаріальної контори про їх відмову
від спадщини на його користь.

Представник відповідача Сусолівської
сільської ради позов визнав з підстав,
наведених позивачем.

Третя особа, яка не заявила самостійних
вимог щодо предмета спору, на стороні
відповідача ОСОБА_10, будучи належним
чином повідомлена, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення, у
судове засідання не з'явилася, від неї
не надійшло заяви про розгляд справи за
її відсутності, а тому суд вирішив
справу на підставі наявних доказів.

Вислухавши пояснення представників
позивача та відповідача, з'ясувавши всі
обставини справи та перевіривши їх
доказами, суд дійшов до висновку про
задоволення позову з таких підстав.

Із довідок та будинкової книги
вбачається, що господарство в АДРЕСА_1,
членами якого були ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, станом
на 1991-1992 року відносилося до
колгоспного двору, головою якого була
ОСОБА_9 (а.с. 6, 8, 9, 17-21).

Із витягу з реєстру права власності на
нерухоме майно та рішення виконавчого
комітету Сусолівської сільської ради
від 14.02.1991 року № 10 «Про виділення
земельної ділянки під будівництво
літньої кухні ОСОБА_6» відомо, що до
майна вказаного колгоспного двору
належали житловий будинок, літня кухня
з господарськими будівлями та
спорудами (а.с. 10, 14).

Згідно ст. 120 ЦК Української РСР 1963 року
майно колгоспного двору належить його
членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу
розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

У п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»
роз'яснено, що право власності на
майно, яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права
на частку в його майні. Загальні
правила спадкування щодо частки члена
колгоспного двору в майні двору
застосовуються з 1 липня 1990 року.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовилися від своїх
часток у майні колишнього колгоспного
двору, а тому право власності на майно,
яке належало вказаному колгоспному
двору і збереглося після припинення
його існування, мали ОСОБА_9, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 по ? частині кожен.

Із свідоцтва про смерть відомо, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 (а.с.
5).

Унаслідок її смерті відкрилася
спадщина на ? частину майна вказаного
колишнього колгоспного двору.

Згідно заповіту, складеного 7 серпня 1998
року, ОСОБА_9 все майно, де б воно не було
і з чого б воно не складалося і взагалі
все те, що буде їй належати на момент
смерті, заповіла сину ОСОБА_8 ( а.с. 11).

Однак, із рішення виконавчого комітету
Сусолівської сільської ради
Самбірського району Львівської
області від 29.10.2003 року № 35 «Про
оформлення права власності в цілому на
житловий будинок з надвірними
будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 і
належав ОСОБА_9», свідоцтва про право
власності на нерухоме майно та витягу з
реєстру прав власності на нерухоме
майно та свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 01.11.2004 року
видно, що виконавчий комітет вирішив
оформити право власності на цей
будинок на ОСОБА_9 і на підставі цього
рішення було видано свідоцтво про
право власності на її ім'я, після чого
ОСОБА_8 видано свідоцтва про право
на спадщину та свідоцтво про право
власності на цілий вказаний будинок
(а.с. 13, 62, 72).

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про
право на спадщину визнається недійсним
за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видане,
не мала права на спадкування.

Ураховуючи вище наведене, слід визнати
протиправним рішення виконавчого
комітету Сусолівської сільської ради
Самбірського району Львівської
області від 29.10.2003 року № 35 так як воно
прийнято після смерті ОСОБА_9 і
житловий будинок в АДРЕСА_1 не належав
вцілому ОСОБА_9, а лише його 1/4 частина, а
також визнати частково недійсними
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 01.11.2004 року і свідоцтво
про право власності на вказаний
будинок, видані ОСОБА_8, у частині
визнання за ОСОБА_8 права власності на ?
частини житлового будинку.

Із свідоцтв про народження та смерть
відомо, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7, котрі були
батьками ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4
померли ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3
відповідно (а.с. 47, 76, 115).

Із заяв про прийняття спадщини за
законом, поданих ОСОБА_3 до Рудківської
державної нотаріальної контори, видно,
що він звернувся із вказаними заявами
після смерті батька ОСОБА_6 та матері
ОСОБА_7 (а.с. 111, 128).

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовилися на
користь їхнього брата ОСОБА_3 від
належних їм часток у спадщині за
законом після смерті батьків ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, що вбачається із заяв,
поданих до цієї нотаріальної контори
(а.с. 112, 113, 129, 130).

Згідно ст. 1223 ЦК України у разі
відсутності заповіту право на
спадкування за законом одержують
особи, визначені у статтях 1261-1265 цього
Кодексу і у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця та той з подружжя, який
його пережив.

Отже, ОСОБА_3 успадкував за законом
після смерті його батьків ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 1/2 частину житлового будинку з
надвірними будівлями, що знаходяться в
АДРЕСА_1.

Із актового запису про смерть № 995 від 21
листопада 2012 року відомо, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_8 (а.с. 93).

Із відповідей Самбірської державної
нотаріальної контори від 30 травня 2013
року та П'ятої Львівської державної
нотаріальної контори від 20 жовтня 2013 та
інформаційної довідки зі Спадкового
реєстру видно, що після смерті ОСОБА_8,
котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_4, спадкова
справа не виявлена, що свідчить про те,
що спадкоємець першої черги за законом
його дочка ОСОБА_10 заяву про прийняття
спадщини після смерті її батька не
подала (а.с. 79, 80, 103).

Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України
племінники спадкодавця спадкують ту
частку спадщини, яка належала б за
законом їхнім матері, батькові (сестрі,
братові спадкодавця), якби вони були
живими на час відкриття спадщини.

Отже, ОСОБА_3 спадкує за законом після
смерті свого дядька ОСОБА_8, частку
спадщини, яка належала б за законом
його батькові ОСОБА_6, а саме 1/4 частину
житлового будинку з надвірними
будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 213, 215 ЦПК України,
суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Поновити ОСОБА_3 строк звернення до
суду за захистом свого права.

Визнати протиправним рішення
виконавчого комітету Сусолівської
сільської ради Самбірського району
Львівської області від 29 жовтня 2003 року
№ 35 «Про оформлення права власності в
цілому на житловий будинок з
надвірними будівлями, що знаходиться в
АДРЕСА_1 і належав ОСОБА_9».

Визнати частково недійсними свідоцтво
про право на спадщину за заповітом від
01.11.2004 року та свідоцтво про право
власності на вказаний будинок, видані
на ім'я ОСОБА_8, у частині визнання за
ОСОБА_8 права власності на ? частини
житлового будинку, що знаходиться в
АДРЕСА_1 у порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_9

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, як частку у майні
колишнього колгоспного двору та у
порядку спадкування за законом
унаслідок смерті ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_8.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не буде подано, та може бути
оскаржено в апеляційному порядку до
апеляційного суду Львівської
області шляхом подання апеляційної
скарги через місцевий суд протягом
десяти днів з дня його
проголошення, а особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя підпис

Згідно з оригіналом

Суддя
В.І.Кравців