Справа № 1309/2-3862/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/134/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2013 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Бакуса В.Я., Мацея
М.М.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представників Залізничної РА ЛМР та
Львівської міської ради - Шаровського
Р.М. та Крикавської І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 15 лютого 2012 року у справі
за позовом Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
Львівська міська рада, про демонтаж
самочинно влаштованої прибудови, -

В С Т А Н О
В И Л А:

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 15 лютого 2012 року позов
задоволено частково. Зобов'язано
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 привести прибудову до
квартири АДРЕСА_1 розміром 1,28х3,16 м.
площею 2,7 кв.м. на фундаменті із
підвальним приміщенням до
попереднього стану, а саме до розмірів
2,3 кв.м., демонтувати цегляну огорожу
розміром 2,0х8,0 м. висотою 2,0 м. з фасадної
сторони, 6 металевих обмежуючих
стовпчиків висотою 0,6 м. з торцевої
стіни будинку, самочинно влаштований
на площі житлової кімнати санвузол
площею 2,1 м. і газову плиту, додатково
влаштований вхід у квартиру з
приміщення коридору загального
користування, металеву огорожу,
встановлену на балконі загального
користування і привести вказану
квартиру до попереднього стану. В решті
позовних вимог відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в
користь держави 8 гривень 50 копійок
судового збору та в користь
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради 37 гривень 00
копійок витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_3, який з таким не погоджується.

В апеляційній скарзі зазначає, що житло
без санвузла не може бути придатне для
проживання, відповідно вони змушені
були влаштувати у своїй квартирі
санвузол, здійснивши самочинне
будівництво, яке не призвело до
порушення прав власників інших
квартир, також ним не було порушено
санітарно-технічні вимоги та правила
експлуатації будинку. Крім того,
прибудова до квартири АДРЕСА_1 розміром
1,28х3,16 м., площею 2,7 кв.м. на фундаменті з
підвальним приміщенням не
влаштовувалась, дане приміщення є
верандою, яка була з часу будівництва
відповідного будинку. Щодо зазначеної
огорожі 2,0х8,0 м., висотою 2,0 м., то зробили
останню після того як до підвалу
будинку невідомі особи кинули пляшку з
запальною сумішшю, що мало не призвело
до пожежі, в якій першими хто б
постраждав були б вони, та їх майно.
Стовпці висотою 0,6 м. були влаштовані
через автомобілі, що постійно
паркуються на подвір'ї, тим самим
закриваючи доступ до власного
помешкання. Безпідставним є посилання
суду на рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради від 04.05.2005 р. №
406 «Про затвердження Положення про
порядок врегулювання питань з
самовільного будівництва у м. Львові»,
позаяк на час винесення рішення судом
було скасоване рішення виконавчого
комітету Львівської міської ради від
09.09.2011 р. № 835.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, представників Залізничної РА
ЛМР та Львівської міської ради -
Шаровського Р.М. та Крикавську І.В.,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції
України, статті 368 ЦК України всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права спільної сумісної
власності.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Проте зазначеним вимогам рішення
районного суду частково не відповідає.

Згідно із ч. 2 ст. 383 ЦК України власник
квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, за умови, що ці зміни не
призведуть до порушень прав власників
інших квартир у багатоквартирному
житловому будинку та не порушать
санітарно-технічних вимог і правил
експлуатації будинку.

Задовольняючи частково позов
Залізничної РА ЛМР, районний послався
на висновок міжвідомчої комісії та
розпорядження Залізничної РА ЛМР № 341
від 28.04.2011 року, яким зобов'язано
відповідачів демонтувати самочинно
споруджену прибудову та привести
квартиру до попереднього стану, а також
зазначив, що позивач довів факт
самовільного влаштування
відповідачами надбудов на землях
міськземфонду - на земельній ділянці,
що не була відведена для цієї мети, без
належних дозволів, та самовільного
переобладнання спірної квартири, без
дозволу позивача.

Однак погодитись з таким висноком суду
першої інстанції можна лише частково з
огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 376 ЦПК
України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього. Якщо
власник (користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

Під самочинним будівництвом необхідно
розуміти як нове будівництво, так і
реконструкцію, реставрацію або
капітальний ремонт вже існуючих
обєктів нерухомості (ст. 9 Закону
України «Про архітектурну діяльність).

Будівництво (нове будівництво,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт) об'єкта
нерухомості здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному статтею 24 Закону України
«Про планування і забудову територій»
(ст. 9 Закону України «Про архітектурну
діяльність).

Будівництво без належного дозволу має
місце як при відсутності дозволу на
будівництво, так і при відсутності
дозволу на виконання будівельних
робіт.

Згідно з ч. 7 ст. 376 ЦК України разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво.

З огляду на наведене, відповідний орган
державної влади або орган місцевого
самоврядування вправі заявити позов
про проведення відповідної перебудови
самочинного будівництва, разом із тим
такий позов не є єдино можливим
способом вирішення питання щодо
самочинного будівництва, до того ж
застосовується лише в разі істотного
відхилення від проекту, істотного
порушення будівельних норм і правил,
але при наявності можливості
проведення перебуди й згоди самої
особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на праві сільної сумісної власності
належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 7). Дана
квартира раніше, ще до смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_2 ОСОБА_4,
складалася з двох окремих квартир, які
у 1985 році були об'єднані в одну,
оскільки покійному належала 1/3 частина
цієї квартири, яка мала окремий вхід із
коридору загального користування, що й
відображено на первинному поверховому
плані (а.с. 33, 34, 35, 39).

З цього ж первинного поверхового плану
та плану квартири, який виготовлений у
2010 році (а.с. 39, 44, Інвентаризаційна
справа Львівського МБТІ на квартиру
АДРЕСА_1) вбачається, що газова плита
знаходиться у тому ж місці в
кімнаті-кухні, де знаходилась і раніше,
а не в жилій кімнаті, як зазначив
позивач та зазначено у плані квартири,
складеному у 2010 році працівником ОКП
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки».

Наведене свідчить, що за таких
обставин, районний суд не мав підстав
задовольняти вимоги позивача у частині
демонтажу входу у квартиру, який на
думку позивача є додатково
влаштований, та газової плити.

Що стосується демонтажу самовільно
влаштованого санвузла, то колегія
суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. ст. 47, 48 Конституції
України, кожен громадянин має право на
житло та на достатній життєвий рівень.

Правове забезпечення цих
конституційних приписів здійснюється
відповідно до житлового, цивільного
законодавства та законодавства «Про
місцеве самоврядування в Україні».

Так, відповідно до положень ст. 5 ЖК
України та ст. 30 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
власником житлового фонду в м. Львові є
Львівська міська рада.

Її виконавчі органи відповідно до
приписів ст. 15 ЖК України здійснюють
повноваження щодо державного контролю
за використанням та збереженням
житлового фонду, забезпечують його
належний технічний стан, проведення
капітального та поточного ремонту.

Житлові приміщення які надаються
особам, що потребують поліпшення
житлових умов мають відповідати
вимогам ст. 50 ЖК України, щодо належного
рівня благоустрою та дотримання
встановлених санітарних та технічних
вимог.

Такі вимоги регламентуються, зокрема
діючим наказом Державного комітету
України з будівництва та архітектури
від 18.05.2005 р. № 80 Будинки і споруди.
Житлові будинки. Основні положення ДБН
В.2.2-15-2005.

Вони регламентують таке улаштування
приміщень жилих квартир, яке
передбачає наявність жилих кімнат,
кухні, передпокою внутрішніх коридорів
та санвузла, тобто ванної кімнати та
туалету.

Лише за наявності такого улаштування
квартира вважається придатною для
постійного проживання.

Як вбачається з матеріалів справи,
цього не заперечують позивач та третя
особа, відповідачі вселилися у
квартиру АДРЕСА_1 у 1975 році. В квартирі
не було передбачено влаштування
санвузла, оскільки на той час у дворі
будинку знаходився туалет загального
користування. Приблизно у 2004 році,
після вчинення одним із мешканців
будинку добудови до будинку, туалет
загального користування, яким
користувались відповідачі та мешканці
вказаного вище будинку АДРЕСА_1, був
ліквідований, після чого відповідачі
змушені були влаштувати у своїй
квартирі санвузол, який не порушив прав
власників інших квартир будинку та
санітарно-технічних вимог і правил
експлуатації будинку.

При цьому, після знесення туалету
загального користування орган
місцевого самоврядування не вжив
заходів до влаштування у квартирі
відповідачів стандартних елементів
благоустрою, які б забезпечували
дотримання передбачених законом вимог
до житлових приміщень.

Крім того, згідно з пунктом 3.2
Інструкції про порядок проведення
технічної інвентаризації обєктів
нерухомого майна, затвердженої Наказом
Держкомбуду, архітектури та
промислової політики України 24.05.2001 р. в
редакції Наказу від 01.06.2010 р. № 582/5773, не
належить до самочинного будівництва в
багатоквартирних житлових будинках,
гуртожитках: перепланування, пов'язані
із збільшенням житлової або підсобної
площі за рахунок демонтажу перегородок
(крім великопанельних будинків), комор,
знесення печей, камінів, грубок, вітрин,
без зміни призначення приміщень, без
порушення несучих конструкцій.

Відповідно до Переліку будівельних
робіт, на виконання яких не вимагається
дозвіл, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України 30 вересня
2009 року № 1104, не потребує дозволу
перепланування квартир у
багатоквартирних житлових будинках та
кімнат у гуртожитках, а також об'єктів
громадського призначення із
збереженням несучої конструкції, без
перевищення допустимих навантажень на
перекриття, стіни та фундаменти за
умови дотримання існуючих
архітектурно-будівельних вимог,
державних будівельних норм, місцевих
правил забудови; збільшення житлової
чи допоміжної площі шляхом демонтажу
перегородок, комор, печей, камінів,
грубок, вітрин, засклення балконів і
лоджій.

Отже, влаштування санвузла у квартирі
АДРЕСА_1 повязано із приведенням
квартири відповідачів у відповідність
до встановлених санітарних і технічних
вимог згідно з положеннями ст. 50 ЖК
України. Даних про те, що це
перепланування здійснено з порушенням
несучих конструкцій, по справі не
встановлено. Тому це перепланування не
належить до самочинного будівництва.

Разом з тим, експлуатацію самовільно
влаштованого санвузла у зазначеній
квартирі було розпочато ще задовго до
пред'явлення даного позову - у 2005 році,
перепланування проведено в межах
квартири, тому влаштований санвузол не
можє вважатися самочинним
будівництвом відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК
України.

Відсутні в матеріалах справи і скарги
мешканців будинку будинку АДРЕСА_1 які
б свідчили про порушення їхніх
житлових прав.

З огляду на зазначені вище обставини,
слід відмітити, що розпорядження
Залізничної районної адміністрації №
341 від 28.04.2011 року «Про самочинне
будівництво гр. ОСОБА_2, гр. ОСОБА_3» у
зазначених вище частинах прийнято без
врахування фактичних обставин та
перешкоджає можливості реалізації
відповідачами свого права,
передбаченого положеннями ст. 50 ЖК
України, ч. 2 ст. 383 ЦК України та
Правилами користування приміщеннями
житлових будинків і прибудинковими
територіями, затвердженими постановою
Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р.
№ 572 (у редакції постанови від 24.01.06 р. №
45), на переобладнання і перепланування
своєї квартири.

В той же час, задоволення позову
способом обраним позивачем, на думку
колегії суддів, безперечно призведе до
порушення прав відповідачів на належне
житло, адже у свій час, орган місцевого
самоврядування не виконав обов'язку
щодо такого облаштування квартири
відповідачів, яке б не змусило їх
постати перед вибором, чи самостійно
поліпшувати його до
загальнонаціональних стандартів чи
продовжувати користування ним, як
приміщенням, що не відповідає ні
санітарним ні будівельним вимогам.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що влаштування у
квартирі відповідачів санвузла, не
призвело до порушень прав власників
інших квартир у багатоквартирному
житловому будинку та не порушує
санітарно-технічних вимог і правил
експлуатації будинку. Зазначені дії
відповідачі провели лише з метою
поліпшення благоустрою своєї квартири
та без обмеження інтересів інших
громадян, які проживають у цьому
будинку.

Суд першої інстанції при вирішенні
спору не врахував цих обставин та вимог
закону, а тому рішення в частині
зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3
демонтувати самочинно влаштований на
площі житлової кімнати санвузол площею
2,1 м. і газову плиту, додатково
влаштований вхід у квартиру з
приміщення коридору загального
користування - підлягає скасуванню,
відповідно до приписів ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК
України з ухваленням у цій частині
нового рішення - про відмову в позові.

Крім того, вирішуючи питання про
розподіл судових витрат, суд першої
інстанції не врахував, що ст. 88 ЦПК
України передбачено розподіл судових
витрат з кожного із відповідачів в
частині задоволення позовних вимог, та
помилково ухвалив рішення про їх
стягнення в солідарному порядку.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують,
оскільки в решті рішення районного
суду відповідає вимогам закону та
зібраним по справі доказам, тому його у
цих частинах слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, ч. 1
п. 4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 15 лютого 2012 року в частині
зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3
демонтувати самочинно влаштований на
площі житлової кімнати санвузол площею
2,1 м. і газову плиту, додатково
влаштований вхід у квартиру з
приміщення коридору загального
користування - скасувати та ухвалити у
цій частині нове рішення, яким -
відмовити у задоволенні цих вимог.

Рішення у частині стягнення солідарно
з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь держави 8
гривень 50 копійок судового збору та в
користь Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
37 гривень 00 копійок витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи - змінити, зазначивши
замість «солідарно» - «порівну».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Монастирецький
Д.І.

Судді:
Бакус В.Я.

Мацей М.М.