АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/3884/2013
Головуючий в І інстанції Миргород В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2013 року грудня місяця 11 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого:Прокопчук
Л.П.Суддів:Полікарпової О.М., Базіль
Л.В.При секретарі:Мироненко І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Херсон цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Бериславського районного суду
від 22 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення
боргу за договором позики та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання договору позики
недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

10 липня 2013 року позивач ОСОБА_5
звернувся до суду з позовом про
стягнення боргу за договором позики,
посилаючись на те, що 01 березня 2009 року
відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позичили
у нього грошові кошти у розмірі 120 000
грн. на потреби сім'ї, що
підтверджується розпискою, написаною
власноручно ОСОБА_6 в присутності
ОСОБА_7

Оскільки відповідачі вирішують
питання про поділ майна подружжя та не
дійшли згоди хто віддаватиме борг, він
змушений звернутися до суду за
захистом свого права.

Посилаючись на ст.ст.1046,1047 ЦПК України
просив стягнути з відповідачів борг в
сумі 120 000 грн., витрати по сплаті
судового збору у сумі 1200 грн. та за
надання юридичної допомоги в сумі 5000
грн.

У жовтні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 про визнання договору позики
недійсним.

Зазначала, що про отримання грошей по
розписці у сумі 120 000 грн. відповідачем
ОСОБА_6 їй нічого не було відомо.

Вважає, що цей договір укладено за
попередньою домовленістю між батьком
та сином без фактичної передачі грошей,
без її згоди як дружини, що відповідно
до вимог стст.1047, 1051 ЦК, ст.65 СК, ст.ст.203,
215 ЦК України свідчить про його
недійсність.

Рішенням Бериславського районного
суду від 22 жовтня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_5 та зустрічного позову
ОСОБА_7 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просив його
скасувати і ухвалити нове про
задоволення його позову.

На апеляційну скаргу ОСОБА_7 подала
письмові заперечення, просила її
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_6 апеляційну скаргу
визнав та просив її задовольнити, за
наявності грошей борг батьку буде
повертати.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги колегія суддів вважає, що скарга
не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це
встановлено судом, що 01 березня 2009 року
ОСОБА_5 позичив ОСОБА_6 120 000 грн. зі
строком повернення не пізніше кінця 2013
року, про що останній власноручно
написав розписку.

Вказаний договір позики ОСОБА_6 уклав в
період перебування у зареєстрованому
шлюбі з відповідачкою ОСОБА_7

Відмовляючи позивачу ОСОБА_5 у
задоволенні його позовних вимог про
стягнення з відповідачів суми грошової
позики, суд першої інстанції виходив з
недоведеності укладення договору
позики в інтересах сім'ї, а також з того,
що строк виконання зобов'язання
відповідачем ОСОБА_6 ще не настав.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, т.я. правильно
визначившись з характером спірних
правовідносин, суд вірно застосував до
них норми матеріального права і дав
належну оцінку зібраним у справі
доказам.

Відповідно до змісту ст.65 СК України
при укладенні договору одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів
стосовно цінного майна згода другого з
подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно ч.2 ст.72 СК України стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

Висновок суду першої інстанції про те,
що укладення відповідачем ОСОБА_6
договору позики на суму 120 000 грн.
свідчить про укладення договору щодо
цінного майна є правильним, а
відсутність письмової згоди
відповідачки ОСОБА_7 на укладення
договору позики дає підстави для
висновку про відсутність підстав для
її відповідальності за цим договором з
урахуваннями недоведеності
використання отриманих ОСОБА_6
грошових коштів в інтересах сім'ї чи на
її потреби.

Долучені до справи докази; а саме:
договір купівлі-продажу земельної
ділянки від 06.05.1999 р. (а.с.17), договір
купівлі-продажу трактору, навісного
обладнання та ін. від 11.10.2006 року (а.с.25),
договір купівлі-продажу трактору від
16.10.2008 року (а.с.25), довідка-рахунок від
10.10.2008 року (а.с.27), акт прийому-передачі
товару від 17.10.2008 року (а.с.28) свідчить,
що подружжям придбавалося вказане
майно до укладення договору позики.

Із договору купівлі-продажу земельної
ділянки площею 2 га від 06.04.2009 року
вбачається, що земельна ділянка
придбана подружжям в період шлюбу за
12199 грн., проте із пояснень відповідачки
ОСОБА_7 слідує, що від вирощування
сільськогосподарської продукції
подружжя мало щорічний дохід до 70-80 тис.
гривен.

Крім того розмір отриманих грошових
коштів за договором позики є
неспівмірним з вартістю земельної
ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Оскільки в договорі позики визначено,
що ОСОБА_5 зобов'язаний повернути борг
до кінця 2013 року, то суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
строк виконання боржником свого
зобов'язання не настав.

Доводи апеляційної скарги про
неможливість заробити відповідачами
грошей самостійно на придбання
трактора і земельної ділянки є лише
припущенням.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції відповідач ОСОБА_6
підтвердив, що раніше працював,
отримував зарплату, потім займався
виноградарством та отримував дохід,
позивач отримує мінімальну пенсію,
часто хворіє.

Посилання апелянта на ст.ст.1049, 1052 ЦК
України як на підставу для
дострокового повернення суми позики є
безпідставним в силу невірного
тлумачення ним цих норм закону.

Позивачем не виконано приписів ст.10 ЦПК
України, відповідно до якого кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
відтак доводи апеляційної скарги про
те, що саме відповідачка має довести, що
отримані позичальником гроші не були
витрачені в інтересах сім'ї та отримані
без її дозволу є такими, що не
заслуговують на увагу.

Так як доводи апеляційної скарги в
частині оскаржуваного рішення
висновків суду не спростовують, то
підстав для її задоволення і
скасування рішення суду, ухваленого з
дотриманням вимог матеріального і
процесуального права, колегія суддів
не вбачає.

Що стосується рішенням суду в частині
відмови у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_7, то в цій частині судове
рішення не оскаржувалося і, відповідно,
колегією суддів не перевірялося.

Керуючись стст.303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а
рішення Бериславського районного суду
від 22 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього ж часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: підпис

Судді: два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя:
Л.П.Прокопчук