Справа № 424/3395/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2013 року
Ровеньківський міський суд Луганської
області

в складі: головуючого судді
Ібадової Н.П.

при секретарі
Бурлака О.В.

Розглянувши у відкритому
судовому засіданні у залі суду м.
Ровеньки Луганської області цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
відповідача Відділення виконавчої
дирекції ФССНВ в м. Ровеньки Луганської
області «Про відшкодування моральної
шкоди в наслідок отримання трудового
каліцтва на виробництві»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до
Ровеньківського міського суду
Луганської області із позовною заявою
до відповідача Відділення виконавчої
дирекції ФССНВ в м. Ровеньки Луганської
області «Про відшкодування моральної
шкоди в наслідок отримання трудового
каліцтва на виробництві», в якій
зазначив, що 23.04.2002 року він був
прийнятий на роботу до шахти №81
Київська ДП «Ровенькиантрацит» в
якості гірника очисного забою 4-го
розряду. Працюючи на шахті у шкідливих
та небезпечних умовах, під час
виконання своїх трудових обов'язків
21.08.2003 року з ним на підприємстві стався
нещасний випадок. Внаслідок обрушення
породи позивач отримав закритий
консолідований перелом лонних і
сідничних кісток зліва і справа з
порушенням опорно-рухової функції, про
що свідчать акт про нещасний випадок Н-1
від 22.08.2003 року та виписка із медичної
карти № 5733.

Згідно з витягу акту
лікарсько-трудової експертної комісії
від 19.03.2004 року позивачу встановлено 40%
втрати професійної працездатності у
зв'язку із зазначеним нещасним
випадком на виробництві. Внаслідок
завданих травм, його систематично
турбував біль у області тазу, через що
він був змушений неодноразово
звертатися до лікарів за медичною
допомогою. Після проходження
чергового курсу лікування позивача
було визнано інвалідом третьої групи,
про що свідчить довідка серії МСЕК №
0000534 від 24 травня 2005 року. Після
отриманого каліцтва, його життя
зазнало суттєвих змін. Згідно з
висновком МСЕК позивачу була
протипоказана тяжка фізична праця,
пов'язана з тривалою ходьбою та
стоянням. У зв'язку з переломом кісток
тазу позивач був змушений пройти курс
лікування у санаторії «Озерний».

Незважаючи на постійне лікування
стан його здоров'я не покращився,
навпаки, 02.03.2006 року позивач був
направлений на консультацію до
Луганської обласної консультативної
поліклініки. Згідно висновку ЛОКП від
07.03.2006 року раніш встановлений йому
діагноз був підтверджений, а 27.03.2006 року
МСЕК встановила йому 30% втрати
професійної працездатності та 3 групу
інвалідності безстроково. Ставши
інвалідом, позивач не може самостійно
забезпечити повністю свої потреби
нормального особистого та соціального
життя в силу отриманого трудового
каліцтва. Постійний прийом ліків та
безсилля допомогти йому позбавитися
цього болю, до фізичного болю додаються
душевні страждання.

Через одержане ушкодження
здоров'я позивач був позбавлений
можливості продовжувати свою трудову
діяльність за спеціальністю гірника
очисного забою та отримувати гідну
заробітну плату для утримання своєї
родини. Так, 04.06.2004 року він був
переведений сторожем до
ремонтно-будівельного управління.
Моральна шкода, яка йому заподіяна,
полягає у фізичному болю та
стражданнях, які він зазнав
безпосередньо під час травмування так
і ті, котрі він переносить і по
теперішній час. На момент виникнення
спірних правовідносин по
відшкодуванню шкоди були чинними
положення статей 21,28,34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», які передбачали
обов'язок Фонду провести страхову
виплату за моральну шкоду за наявності
заподіяння такої шкоди. За змістом цих
статей у разі стійкої втрати
професійної працездатності право на
отримання потерпілим страхових виплат,
в тому числі і виплати за моральну
(немайнову) шкоду, настає з дня
встановлення МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності.

Крім того, відшкодування Фондом
моральної шкоди, завданої ушкодженням
здоров'я працівникові прямо
передбачалося і ст. 9 Закону України
«Про охорону праці», що діяла на час
спірних правовідносин, відповідно до
якої відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
здоров'я здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності".

20 березня 2007 року набрав чинності
Закон України «Про внесення змін до
Закону «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" № 1105
від 23.09.1999 року», яким виключено статті
в частині обов'язку Фонду
відшкодовувати моральну шкоду
потерпілим на виробництві.

Однак, як вбачається з Аналізу
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26.03.2012 року щодо судової
практики у справах про відшкодування
моральної шкоди, завданої у зв'язку з
ушкодженням здоров'я під час виконання
трудових обов'язків, потерпілі мають
право на відшкодування моральної шкоди
за рахунок Фонду соцстраху, якщо стійку
втрату працездатності у зв'язку з
травмою на виробництві або професійним
захворюванням вперше встановлено у
період з 01 квітня 2001 року до 31 грудня 2005
року, тобто під час дії законодавчих
актів, які надавали потерпілим таке
право. Визначаючи розмір моральної
шкоди, завданої позивачу внаслідок
отриманого трудового каліцтва на
виробництві, ним було враховано
теперішній стан здоров і тяжкість
отриманою травми, наслідки цієї травми
(інвалідність 3 групи), істотність
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках.

Просив суд стягнути з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Ровеньки
Луганської області на його користь
моральну шкоду внаслідок отриманого
трудового каліцтва на виробництві у
розмірі 30000 грн. 00 коп. Стягнути з
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Ровеньки
Луганської області на його користь
судовий збір у розмірі 300 грн. 00 коп.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
заявлені позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив суд їх
задовольнити.

Представник відповідача - Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті Ровеньки
Луганської області за довіреністю -
Малиновська Г.С. у судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала,
заперечувала проти задоволення
позовних вимог, надала суду
заперечення проти прозову, в яких
зазначила, що Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Ровеньки
розглянуло позовну заяву ОСОБА_1 до
відділення ВД Фонду в м. Ровеньки про
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 30 000 грн. та вважає, що позовна
заява ОСОБА_1 є необґрунтованою, доводи
позивача будуються на припущеннях та
нічим не підтверджені, а самі позовні
вимоги є такими, що не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Позивачем не зазначені права, які він
вважає порушеними. За таких обставин
він не має права на звернення до суду.
Згідно ст. 15,16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства в
судовому порядку. У відповідності до
ст. 3 Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК) кожна особа має
право, в порядку, встановленому
цивільно-процесуальним кодексом
звернутись до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 4
ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб у спосіб визначений
законами України.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим у відповідності до норм
ЦПК України в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна особа
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених ЦПК України.

З пред'явленого ж позову взагалі не
вбачається, які саме свої права позивач
вважає порушеними та про захист яких
він просить у судовому порядку.
Вважають, що позивач ніякими доказами
не довів, що йому було спричинено
моральну шкоду, у чому саме полягає
завдана моральна шкода та з яких
міркувань виходив позивач, визначаючи
розмір моральної шкоди. З огляду на
вищенаведене, вважають, що позовні
вимоги ОСОБА_1 безпідставні та просять
суд відмовити у їх задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи та надані
сторонами докази, перевіривши у
судовому засіданні законність та
обґрунтованість позовних вимог, дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Судом встановлено, що згідно
трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 6),
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 23 квітня
2002 року по 20.02.2006 року працював у ВП
«Шахта №81 Київська» ДП
«Ровенькиантрацит».

Згідно акту №28 про нещасний
випадок на виробництві (а.с. 7-8) форми Н-1,
21 серпня 2003 року о 20 годині 30 хвилин, з
ОСОБА_1, табельний номер 3089, стався
нещасний випадок на виробництві у
вигляді обрушення породи.

Згідно виписки з акту огляду ВТЕК,
ОСОБА_1 з 19.03.2004 року по 01.04.2005 року
встановлено 40% втрати професійної
працездатності через трудове каліцтво
(а.с. 12).

Пізніше, з 01.04.2006 року і
безстроково, ОСОБА_1 встановлено 30%
втрати професійної працездатності
через трудове каліцтво, що
підтверджується випискою з акту огляду
МСЕК № 0007729 (а.с. 27) та довідкою серії 2-20
СМ №0047331 (а.с. 28).

Відповідно до п.п. 8,9 ст. 16 ЦК
України, кожен має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути:
відшкодування збитків та інші способи
відшкодування майнової шкоди;
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №4 від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням

здоров'я, у порушенні права
власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням
під слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість

продовження активного громадського
життя, порушенні стосунків з
оточуючими людьми, при настанні інших
негативних наслідків.

Пунктом 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» передбачено, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою
чи за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України,
моральна шкода, завдана каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, може бути
відшкодована одноразово або шляхом
здійснення щомісячних платежів.

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодних
доказів того, що діями відповідача йому
була завдана моральна шкода, позивачем
не визначений характер та обсяг
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких він зазнав, не
визначений характер немайнових втрат
(їх тривалість, можливість
відновлення).

Окрім того, ОСОБА_1 не надано доказів
щодо тяжкості вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках,
ступеню зниження престижу, ділової
репутації, часу та зусиль, необхідних
для відновлення попереднього стану.

Також, позивачем не надано жодних
доказів того, що саме діями або
бездіяльністю відповідача йому була
завдана моральна шкода, оскільки
трудове каліцтво він отримав на
підприємстві і в силу ст. 1166 ЦК України,
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

З огляду на вищевикладене суд вважає,
що позивач ОСОБА_1 не надав суду докази
стосовно обґрунтування позовних вимог
щодо стягнення з відповідача завданої
йому моральної шкоди, тому позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7, 10, 60 , 88, 209, 212, 213, 214, 215,
218, 294, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити за
необґрунтованістю.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи Апеляційним Судом.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.П. Ібадова

06.12.2013