№ 2/679/50/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2013 року Нетішинський міський суд

Хмельницької області

в складі: головуючого судді - Стасюка Р.М..

при секретарі Федорчук Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Олімп ОП» про зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову вказує, що Згідно наказу №54 від 11 вересня 2012 року її було звільнено з роботи головного бухгалтера ТОВ «Олімп ОП» у відповідності до п.4 ч.1 ст.40, п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Вважає дату і формулювання її звільнення з роботи незаконним та необґрунтованим, так як прогулів та будь-яких порушень трудової дисципліни вона не допускала. Просить цей наказ скасувати та змінити формулювання підстав та дати звільнення з роботи, вказавши, що вона звільнена з посади головного бухгалтера ТОВ «Олімп ОП» з 03 вересня 2012 року у відповідності до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін).

Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди за період з 12.09.2012 року по 11.10.2012 року в сумі 2 590 (дві тисячі п'ятсот дев'яносто) грн. та кошти за невикористану відпустку, а також 20 000 (двадцять тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні Позивач та її представник адвокат ОСОБА_2 позовну заяву підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечували. В обґрунтування заперечень вказали, що Позивач не зверталась до директора ТОВ «Олімп ОП» із заявою про звільнення «за згодою сторін». Вона залишила робоче місце 31.08.2012 року та більше на роботу не вийшла. Крім того, вона допустила грубе порушення трудових обовязків. В звязку з вищевикладеним наказом директора ТОВ «Олімп ОП» №54 від 11.09.2012 року ОСОБА_1 було звільнено з посади головного бухгалтера на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України «за прогул без поважної причини» та п.1ч.1 ст.41 КЗпП України «за грубе порушення трудових обовязків головним бухгалтером підприємства».

Щодо позовних вимог про стягнення грошових коштів за невикористану відпустку, то вказали, що дані кошти сумі 3263,97 грн. були перераховані на рахунок Позивача. Щодо стягнення інших коштів в позові просят відмовити.

Свідок ОСОБА_5 показала, що працює головним бухгалтером на ТОВ «Олімп ОП». 31.08.2012 року, під час приймання бухгалтерської документації від ОСОБА_1К, остання, не передавши документів, залишила своє місце роботи без пояснення причин. Більше ОСОБА_1 на робочому місці вона не бачила. Згідно наказу №54 від 11.09.2012 року ОСОБА_1К було звільнено з роботи.

Розрахунок з Позивачем, щодо належних їй сум при звільненні, нею було проведено із деяким запізненням. Причиною несвоєчасного розрахунку є вина самої ОСОБА_1 Так будучи головним бухгалтером ТОВ «Олімп ОП», ОСОБА_1 31.08.2012 року самовільно залишила своє місце роботи, забравши з собою всі електронні ключі та паролі доступу до бухгалтерської програми і банківських рахунків підприємства, що призвело до блокування роботи.

Свідок ОСОБА_6 показала, що працювала директором ТОВ «Олімп ОП» до 31.08.2012 року. Будь-якої домовленості між нею та Позивачем, щодо звільнення останньої не було. Позивач 31.08.2012 року самовільно залишив своє місце роботи та більше на ньому не появлявся. Після того як ОСОБА_1 покинула місце роботи було виявлено відсутність деяких бухгалтерських документів, електронних ключів та паролів доступу до бухгалтерської програми і банківських рахунків підприємства, що призвело до фактичного блокування фінансово-господарської діяльності товариства. З даного приводу була проведена аудиторська перевірка, яка виявила ряд порушень ведення бухгалтерської документації.

Свідок ОСОБА_7 показав, що є засновником ТОВ «Олімп ОП», а з 03.09.2012 року працює директором даного товариства. Позивач 17.08.2012 року написала заяву про звільнення з 20.08.2012 року. Після зазначеної дати позивач продовжувала працювати. Він сказав для Позивача, щоб вона довела все до ладу та передала іншому бухгалтеру всю документацію. 31.08.2012 року ОСОБА_1 залишила місце роботи не передавши бухгалтерські документи для ОСОБА_5 та забрала з собою електронні ключі та паролі доступу до бухгалтерської програми і банківських рахунків підприємства.

04.09.2012 року він разом з колишнім директором ОСОБА_6 та бухгалтером ОСОБА_5 зранку виїхали в м. Рівне за аудитором ОСОБА_8 щоб привести останню в офіс ТОВ «Олімп ОП» для початку аудиторської перевірки.

Він в телефонній розмові та за допомогою СМС-повідомлень вимагав від Позивача зявитися на роботі та передати бухгалтерські документи. На його вимоги Позивач не відреагувала, зіславшись на брак часу. Свою зустріч з Позивачем 04.09.2012 року та будь-які домовленості про її звільнення «за угодою сторін» заперечував.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 показала, що 17 серпня 2012 року вона звернулася до керівника ТОВ «Олімп ОП» з заявою про звільнення з посади головного бухгалтера з 20.08.2012 року. Після подання заяви про звільнення засновник ТОВ «Олімп ОП» ОСОБА_7 дав їй вказівку приготувати наказ про звільнення з роботи. Нею було підготовлено проект наказу про звільнення. Однак, так як 31 серпня 2012 року їй стало погано тому вона була змушена звернутися в лікарню, керівник Товариства не підписав наказ про її звільнення з роботи.

03.09.2012 року вона направила на адресу Товариства лист, в якому була заява про звільнення «за угодою сторін», лікарняний лист та флешка з ключами від програми 1С.

04.09.2012 року вона знову звернулася до директора ТОВ «Олімп ОП» щодо її звільнення. Між ними було досягнуто згоди про звільнення з роботи за угодою сторін з 03.09.2012 року. Вона знову приготувала наказ про звільнення, який був підписаний засновником та скріплений печаткою ОСОБА_9 На підставі цього наказу вона внесла відомості про звільнення в трудову книжку. Ці відомості були скріплені печаткою ОСОБА_9

В зв'язку з тим, що вона була звільнена 03.09.2012 року, тому в подальшому не виходила на роботу.

Свідок ОСОБА_10 показав, що 04.09.2012 року з балкону своєї квартири він бачив як його дружина сідала в автомобіль який підїхав. Пробувши в ньому дві хвилини, вийшла та сказала, що приїздив засновник і вона розрахувалась з роботи.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом № 39 від 01.04.2011 року ОСОБА_1 була прийнята у ТОВ «Олімп ОП». на посаду головного бухгалтера.

Наказом №54 від 11.09.2012 року ОСОБА_1 звільнено з роботи головного бухгалтера з 12.09.2012 року відповідно до п.4 ч.1 ст.40 та п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Згідно п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до наявних в матеріалах справи актів про відсутність на роботі, в період часу з 12 год. 00 хв. 31.08.2012 року по 11.09.2012 року Позивач була відсутня на роботі в офісі ТОВ «Олімп ОП». Даний факт не заперечується і самою ОСОБА_1

Твердження Позивача, що між нею і директором було досягнуто домовленості про її звільнення з 03.09.2012 року у відповідності до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, не підтверджуються будь-якими доказами.

17.08.2012 року Позивач написала заяву про звільнення з 20.08.2012 року. При цьому зазначила причини звільнення неможливість виконувати посадові обовязки через конфлікт з директором ТОВ «Олімп ОП» ОСОБА_6

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України у разі коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, у тому числі з інших поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, який просить працівник.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою.

У п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06 листопада 1992 року вказано, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП України).

Відповідно до наявного в матеріалах справи статуту, повноваження прийому та звільнення з роботи належать до компетенції Директора.

З пояснень ОСОБА_1 які вона дала суду в якості свідка вбачається, що запис в трудову книжку і підпис в ній вона зробила власноручно. Щодо домовленості між нею та ОСОБА_9 про її звільнення з 03.09.2012 року, то будь-яких доказів даного факту надано не було. Разом з тим, в трудовій книжці під записом №40 зазначено прізвище директора ОСОБА_6, тоді як з 03.09.2012 року директором товариства є ОСОБА_7

Відповідно до наявного в матеріалах справи акта передачі трудових книжок від 27.08.2012 року (а.с. 51), трудова книжка ОСОБА_1 знаходилась у неї. Даний факт позивачем не оспорюється.

На адресу позивача ТОВ «Олімп ОП» було направлено лист №49 від 05.09.2012 року з вимогою передачі ключів доступу до бухгалтерської програми 1-С, бухгалтерських документів, а також документ про відсутність на робочому місці з 12 годин 31.08.202 року. Також, листом №55 від 12.09.2012 року Позивача повідомлялось про її звільнення та необхідність зявитися у офіс ТОВ «Олімп ОП» для внесення відповідного запису в трудову книжку та проведення остаточного розрахунку.

Згідно наявного в матеріалах справи акта службового розслідування від 10.09.2012 року вбачається, що комісією у складі директора ОСОБА_7, в.о. головного бухгалтера ОСОБА_5, економіста ОСОБА_6, було встановлено ряд грубих порушень вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Разом з тим зазначено, що з даного приводу триває аудиторська перевірка, за результатами якого буде проведене додаткове службове розслідування.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

У відповідності до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06 листопада 1992 року - при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Враховуючи той факт, що на день видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 аудиторська перевірка не була проведена, тому твердження того, що вона допустила порушення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» не можуть братись до уваги.

Відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України встановлено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу і може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами та зазначена підстава відноситься до дисциплінарного стягнення - звільнення в розумінні ст. 147 КЗпП України.

Єдиною підставою з урахуванням розяснень, викладених у п. п. 10, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», є надання власником у наказі про звільнення обставинам, які стали підставою звільнення, неправильної юридичної кваліфікації: в такому випадку суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність із чинним законодавством.

Зазначені розяснення випливають із положень частини 3 статті 235 КЗпПУ, у сенсі якої можливість зміни судом формулювання причини звільнення обумовлена лише неправильною юридичною кваліфікацією звільнення і допускається тільки у випадку, коли це не тягне поновлення працівника на роботі.

Зясовуючи правомірність ТОВ «Олімп ОП» звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 41 КЗпП України, суд не вправі змінити формулювання причин звільнення вказавши на п. 1 ст. 36 КЗпП Украни, оскільки суд би взяв на себе повноваження сторін договору в тому числі і відповідача по справі, поскільки у відповідності до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" розяснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Враховуючи, що Позивач був звільнений на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України «за прогул без поважної причини» та п.1ч.1 ст.41 КЗпП України «за грубе порушення трудових обовязків головним бухгалтером підприємства», приймаючи до уваги п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 із змінами, внесеними постановами від 1 квітня 1994 року; 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15 «Про практику розгляду судами трудових спорів» про те, що судам при розгляді справ про поновлення на роботі необхідно зясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевіряти їх відповідність законові, а також те, що суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не повязували звільнення суд не може визнати правильним звільнення позивача на підставі п.1ч.1 ст.41 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, уразі визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункту) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

В даному випадку при винесенні наказу № 54 від 11.09.2012 року формулювання причин звільнення частково є неправильними, однак, у зв'язку з цим у позивача не виникає права на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки його як такого з 12.09.2012 року по 11.10.2012 року не було.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 статті 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до постанови Нетішинського міського суду від 29.11.2012 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 41 КУпАП України закрито в звязку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження суми заявлених нею до стягнення моральних збитків, та взагалі факту завдання їй діями відповідача будь-якої моральної шкоди, в зв'язку із чим суд не знаходить підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди.

Нормами ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала в зв'язку з ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з пошкодженням її майна, у приниженні честі, гідності, ділової репутації фізичної особи. Доказів про спричинення моральної шкоди, передбаченої вказаною нормою закону, позивачем не надано.

Суд не знаходить підстав відповідальності, передбачених ст.1167 ЦК України, за завдану моральну шкоду, тому, в діях Відповідача не встановлено протиправних дій, які б призвели до спричинення Позивачу втрат немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань.

При таких обставинах позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь моральної шкоди та середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

На підставі ст.ст. 40,41, 116, 117, 235, 237-1 КЗпП України та керуючись ст. ст. 215-218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Олімп ОП» про зобовязання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп ОП» внести зміни до наказу №54 від 11 вересня 2012 року в частині, що стосується звільнення ОСОБА_1, вказавши, що вона звільнена з 12 вересня 2012 року відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Олімп ОП» внести зміни в трудову книжку ОСОБА_1, вказавши підставу її звільнення п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України з 12.09.2012 року.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Хмельницької області, через Нетішинський міський суд, протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Стасюк Р.М.

Рішення суду набрало законної сили 13 червня 2013 року