Справа № 2-1518/2011 Провадження №
22-ц/772/2216/2013Головуючий в суді першої
інстанції:Васильєва Т.Ю.Категорія:
6Доповідач: Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" липня 2013 р. м.
Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка
В.С.,суддів:Денишенко Т.О., Луценко В.В.,
При секретарі:Яблонській
І.Л.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на
рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 26 червня 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_7, з участю третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: Управління
Держземагенства у Вінницькому районі
Вінницької області, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Вінницького районного суду
Вінницької області від 26 червня 2013 року
у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7
судові витрати у сумі 9 576, 25 грн.

На таке рішення представник ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням 14 сесії 21 скликання
Агрономічної сільської ради народних
депутатів Вінницького району
Вінницької області від 31 січня 1994 року,
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 передано безкоштовно
у приватну власність земельні ділянки
на індивідуальне житлове будівництво
та обслуговування господарських
будівель, загальною площею по 0,10 га
кожній.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_5
та ОСОБА_7 були видані державні акти на
право приватної власності на землю, а
саме: ОСОБА_5 - державний акт серії ВН,
б/н та без зазначення назви вулиці, від
07 березня 1996 року, який зареєстровано у
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 154 та
ОСОБА_7 державний акт серії ВН, б/н та
без зазначення назви вулиці, від 07
березня 1996 року, який зареєстровано у
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 155.

На даний час вказані земельні ділянки
розташовані за адресами: ОСОБА_5-
АДРЕСА_1, а ОСОБА_7 - АДРЕСА_2

Згідно висновку будівельно-технічної
експертизи від № 65 від 11 квітня 2012 року
площа земельної ділянки ОСОБА_5 за
фактичним користуванням становить 0,0979
га, що на 0,0021 га менше площі, вказаної у
державному акті на право приватної
власності на землю; площа земельної
ділянки ОСОБА_7 за фактичним
користуванням становить 0,1072 га, що
становить на 0,0072 га більше площі
вказаної у державному акті на право
приватної власності на землю. По
спільній межі між цими земельними
ділянками побудований цегляний паркан
довжиною 16,16 м, відновити площі, межі та
конфігурації земельних ділянок
відповідно до державних актів на право
приватної власності на землю не
вбачається можливим, оскільки
перенесення спільної межі між
земельними ділянками порушить вимоги
п.3.25 ДБН 360-92 щодо розташування
житлового будинку відповідача до
спільної межі із земельною ділянкою
позивача, крім цього, перенесення меж
земельних ділянок в натурі входить до
складу робіт по складанню державних
актів на право власності на землю, які
здійснюють державні та інші
землевпорядні організації, які
виготовляли ці державні акти.

Згідно висновку додаткової судової
будівельно-технічної експертизи №
1170/1171/12-21 від 13 березня 2013 року паркан,
що знаходиться між земельними
ділянками по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2
враховуючи план розмірів проекту
забудови, побудований в межах
земельної ділянки, розташованої по
АДРЕСА_2 При цьому на вказаних
земельних ділянках державні межові
знаки, які встановлюються при
складанні технічної документації та
встановленні меж земельних ділянок в
натурі, відсутні. Згідно дослідницької
частини висновку, встановити точне
проходження межі між даними земельними
ділянками не вбачається можливим.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з
того, що на місцевості відсутні
державні межові знаки встановленого
зразка з встановлення в натурі меж двох
земельних ділянок, як земельної
ділянки позивача, так і земельної
ділянки відповідача, а також відсутні
будь-яка технічна документація зі
встановлення меж земельних ділянок
сторін в натурі, отже неможливо
порівняти межі фактичного
користування земельними ділянками із
межами, закріпленими державними актами
на право приватної власності на землю.

На час вирішення справи у суді межі
земельних ділянок в натурі не
встановлені та у судовому засіданні не
доведено належними доказами, що саме за
рахунок земельної ділянки позивача
збільшено фактичну площу земельної
ділянки відповідача шляхом зведення
останньою існуючого паркану між
земельними ділянками.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції вірно встановлені обставини
справи та відповідні їм правовідносини
та правильно застосовані норми
матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Відповідно до положень ст. 106 ЗК України
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними. Види межових знаків
і порядок відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері земельних відносин.

Частинами 1, 2 ст. 107 ЗК України
передбачено, що основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки.

Згідно ст. 55 Закону України «Про
землеустрій» встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) проводиться відповідно до
топографо-геодезичних і
картографічних матеріалів.
Встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
основі технічної документації із
землеустрою, якою визначається
місцеположення поворотних точок меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).Документація із
землеустрою щодо встановлення меж
житлової та громадської забудови
розробляється у складі генерального
плану населеного пункту, проектів
розподілу територій і є основою для
встановлення меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості). Межі земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
закріплюються межовими знаками
встановленого зразка.

За змістом п. 4.1 Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах 18 травня 2010 року за
№ 376, відновлення меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості) здійснюється
на підставі раніше розробленої та
затвердженої відповідно до статті 186
Земельного кодексу України
документації із землеустрою. У разі
відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_7 самовільно без затвердженої в
установленому порядку проектної
документації виконала будівельні
роботи з будівництва житлового будинку
по АДРЕСА_2, оскільки будівництво
паркану і будинку відповідачем
проводилось на підставі будівельного
паспорту (а.с. 38-41), у якому міститься акт
встановлення меж земельної ділянки
(а.с. 40 на звороті).

Зі змісту будівельного паспорту на
забудову земельної ділянки, виділеної
забудовнику ОСОБА_7 вбачається, що у
ньому зазначено місце розташування
паркану під № 3, а згідно свідоцтва про
право власності (а.с. 118) та витягу про
державну реєстрацію (а.с. 119) вказаний
паркан є власністю відповідача.

Також, колегією суддів встановлено,
згідно відповідей управління
Держкомзему у Вінницькому районі
Вінницької області (а.с. 163),
Агрономічної сільської ради (а.с. 78),
Науково-дослідного інституту
землеустрою (а.с. 65) технічна
документація на земельні ділянки,
розташовані по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2
відсутня.

За цих обставин відновлення меж
земельної ділянки ОСОБА_5 можливе лише
після укладання договору з розробником
документації із землеустрою при
виготовленні розробником
документації.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду про те,
що без зазначеної технічної
документації та інших документів із
відображеними каталогами координат,
відомостями про пункти державної
геодезичної мережі, встановити точне
проходження межі між земельними
ділянками, які належать сторонам у
справі, неможливо, що не дає можливості
експертним шляхом відновити справжні
розміри земельних ділянок сторін та
встановити наявність самозахвату
земельної ділянки з боку відповідача.

Колегія суддів вважає, що використання
інших доказів для вирішення спору між
сторонами, як-то висновок експертизи
від № 65 від 11 квітня 2012 року, є
неприйнятним, оскільки експерт
виходила з фактичного розташування
земельних ділянок сторін та не
перевіряла відповідність усіх меж
земельних ділянок тим межам, які
визначені у правовстановлюючих
документах.

За таких обставин, та в силу ст.308 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду є законним та
обґрунтованим, постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування не має.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду
Вінницької області від 26 червня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий суддя :(підпис)

Судді :(підписи)

З оригіналом вірно :