Справа № 530/2602/13-ц
Номер провадження 2/530/928/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2013 року Зіньківський
районний суд Полтавської області у
складі головуючого судді Дігтяр М.І.
при секретарі Бедюх Н.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні Зіньківського районного
суду в м.Зіньків, цивільну справу за
позовом

Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк

«Приватбанк» до
ОСОБА_1, про

стягнення
заборгованості за кредитом, -

ВСТАНОВИВ:

До Зіньківського районного суду
Полтавської області звернулось
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк» із
позовом до громадянина ОСОБА_1, про
стягнення заборгованості, в якому
просить стягнути з відповідача 15602,54
грн. заборгованості за кредитним
договором без номера від 09.07.2008 року, в
тому числі: 3640,28 грн. - заборгованості за
кредитом; 10743,09 грн. - заборгованості по
процентам за користування кредитом;
1219,17 грн. - штраф.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, був належним
чином повідомлений про дату, час та
місце судового засідання, направив до
суду заяву, в якій позовні вимоги
підтримав у повному обсязі з підстав
зазначених у позовній заяві і просив
суд розглянути справу без його
присутності.

В судове засідання з'явився
представник відповідача ОСОБА_2, який
проти заявленого позову заперечував
частково, з підстав зазначених у
наданому ним запереченні, посилаючись
на тяжкий матеріальний стан та
інвалідність відповідача, а також
наявність на його утриманні дружини та
малолітньої дитини, наголошував на
недобросовісність позивача і просив
суд застосувати строки позовної
давності.

Заслухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши в судовому
засіданні подані документи та
матеріали, всебічно і повно з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд приходить до висновку про
часткове задоволення позовних вимог з
наступних підстав:

Відповідно ст. 213 ЦПК України, -
Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК
України, - Цивільне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
Закону України "Про міжнародне
приватне право". Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
передбачено інші правила, ніж
встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору.

Провадження в цивільних справах
здійснюється відповідно до законів,
чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», - Рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя". Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, -
Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно ст. 57 - 61 ЦПК України, -
Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює
наявність, або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.
Обставини, визнані судом
загальновідомими, не потребують
доказування. Обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини. Вирок у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили,
або постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Положеннями ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів,
жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення, суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором кредитодавець
зобов'язуй надати грошові кошти
позичальнику в розмірі та на умовах,
встановлених договором, позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити відсотки.

Як вбачається з матеріалів справи
09.07.2008 року відповідачем у справі було
подано до установи банку позивача
заяву на отримання кредиту, що в
понятті ст. 634 ЦК України, є укладенням
договору приєднання, згідно якого
відповідач приєднався до
запропонованого позивачем кредитного
договору умови якого встановлені
позивачем умовами та правилами надання
банківських послуг - далі за текстом
рішення «Умови».

На підставі вищезазначеного
договору позивачем було надано
відповідачеві кредит, шляхом відкриття
відповідачеві карткового рахунку та
видачі пластикової картки із відкритим
кредитним лімітом у розмірі 3900,00 грн.

Згідно до пункту 6.5. Умов,
позичальник зобов'язується погашати
заборгованість за Кредитом, відсотками
за його використання, за перевитрати
платіжного ліміту, а також оплачувати
комісії на умовах передбачених цим
Договором.

Як зазначається позивачем у
наданому ним розрахунку, чого не
заперечує відповідач, в період з 28.07.2008
року по 16.08.2008 року відповідачем було
використано частину наданого йому
кредитного ліміту в сумі 3640,28 грн., що
становить суму заборгованості по
кредиту, яка не була сплачена
відповідачем.

За змістом статей 526, 527, 530 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до вимог закону та умов
договору.

Таким чином суд приходить до
висновку відносно того, що дійсно
відповідач взятих на себе договірних
зобов'язань не виконав, отриманого
кредиту позивачеві не повернув та не
сплатив проценти за користування
кредитом.

Разом з тим, суд вважає
обгрунтованими посилання відповідача,
щодо недобросовісності позивача при
здійсненні ним своїх цивільних прав.

Так відповідно ст. 13 ЦК України, -
Цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства. При
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині. Не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживання правом
в інших формах. При здійсненні
цивільних прав особа повинна
додержуватися моральних засад
суспільства. Не допускаються
використання цивільних прав з метою
неправомірного обмеження конкуренції,
зловживання монопольним становищем на
ринку, а також недобросовісна
конкуренція. У разі недодержання
особою при здійсненні своїх прав вимог,
які встановлені частинами другою -
п'ятою цієї статті, суд може
зобов'язати її припинити зловживання
своїми правами, а також застосувати
інші наслідки, встановлені законом.

Згідно пункту 5.2. Умов, у випадках
порушення держателем або довіреною
особою вимог діючого законодавства
України, або умов даного договору або у
випадку виникнення овердрафта банк має
право призупинити здійснення
розрахунків по карті (заблокувати
карту) або визнати її недійсною до
моменту усунення вказаних порушень, а
також вимагати дострокового виконання
боргових зобов'язань повністю чи у
визначеній банком частині у випадку
невиконання держателем або довіреною
особою державтеля своїх боргових
зобов'язань та інших зобов'язань за цим
договором.

З наданого позивачем розрахунку
вбачається, що відповідачем не було
зроблено жодного платежу на повернення
кредиту і прострочка по поверненню
наданого кредиту виникла вже станом на
01.09.2008 року, а отже у відповідності до
пункту 5.2. Умов, в позивача виникло
право вимагати дострокового виконання
боргових зобов'язань.

Однак позивач своїм правом не
скористався і в матеріалах справи
відсутні будь-які докази того, що він з
01.09.2008 року по момент подання позову до
суду, вимагав у відповідача повернення
кредиту, чим сам фактично сприяв
неповерненню боргу та зростанню
заборгованості по сплаті відсотків, в
чому мав пряму зацікавленість, чого
могло не статись у тому випадку коли б
позивач своєчасно звернувся до
відповідача із вимогою про дострокове
повернення кредиту у зв'язку із
несплатою простроченої
заборгованості.

За таких осбавин суд важає, що з
боку позивача мало місце умисне
зловживання своїми цивільними правами
в чому вбачається порушення норм ст. 13
ЦК України.

Відповідно ч. 1, 2, ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Нормою ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
передбачено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається із розрахунку
позивача за укладеним між сторонами
кредитним договором поточна
заборгованість обліковувалась до
31.12.2009 року, тобто вищезазначена дата є
строком проведення остаточного
повернення наданого кредиту за
договором.

За таких обставин суд приходить до
висновку про те, що за даним договором
кредитний ліміт надавався
відповідачеві строком до 31.12.2009 року.

За змістом ч. 1 - 3, ст. 1056-1 ЦК України,
процентна ставка за кредитом може бути
фіксованою або змінюваною, тип
процентної ставки визначається
кредитним договором, розмір процентів,
тип процентної ставки (фіксована або
змінювана) та порядок їх сплати за
кредитним договором визначаються в
договорі залежно від кредитного
ризику, наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів, фіксована процентна ставка є
незмінною протягом усього строку
кредитного договору.

Нормою ч. 1 ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

З огляду на вищезазначене суд
приходить до висновку про те, що вимога
позивача щодо стягнення з відповідача
процентів за кредитним договором, є
обгрунтованою лише частково, в частині
процентів нарахованих до дня
повернення позики, тобто до 31.12.2009 року.

Таким чином задоволенню підлягає
вимога позивача щодо стягнення
відсотків за користування кредитом,
які були нараховані в період з 17 липня
2008 року по 31.12.2009 року тобто за 532 дні.

Процентна ставка за договором
становить 30% річних, від суми
заборгованості за кредитом, тобто 0,08% в
день.

Сума основної заборгованості
відповідача становить 3640,00 грн., таким
чином сума нарахованих процентів за
зазначений період становитиме 1549,30
грн., виходячи із розрахунку ((3640,00 грн. /
100) х 0,08%) х 532 дні = 1549,30 грн.

Із вищезазначеного слідує, що позовні
вимоги позивача, щодо стягнення
нарахованих процентів підлягають
частковому задоволенню, в частині
заявленої ним суми у розмірі 1549,30 грн.

Щодо позовних вимог позивача в
частині стягнення на його користь
фтрафу у розмірі 1219,17 грн., в тому числі
фіксованої частини - 500,00 грн. та
процентної складової 719,17 грн., суд
приходить до висновку про те, що вона не
підлягає задоволенню з наступних
підстав:

Як передбачено нормою ч. 1, ст. 546 ЦК
України, виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Поняття неустойки визначено ст. 549
ЦК України, згідно ч. 1 якої, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума або інше
майно, які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання.

Відповідно ст. 550 ЦК України, право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання. Проценти на
неустойку не нараховуються. Кредитор
не має права на неустойку в разі, якщо
боржник не відповідає за порушення
зобов'язання (стаття 617 цього Кодексу).

Як передбачено ч. 3 ст. 551 ЦК України,
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Згідно ст. 617 ЦК України, особа, яка
порушила зобов'язання, звільняється
від відповідальності за порушення
зобов'язання, якщо вона доведе, що це
порушення сталося внаслідок випадку
або непереборної сили.

Аналізуючи норми вищезазначених
статей закону суд вважає,
обгрунтованими посилання представника
на те, що порушення відповідачем своїх
зобов'язань відбулось в наслідок
випадку спричиненого
дорожньотранспортною пригодою, яка
відбулась у вересні 2008 року, в якій
відповідач отримав значних тілесних
ушкоджень, що потребували
довготривалого лікування, впродовж
якого відповідач перебуваючи в тяжкому
стані забув про отриманий ним кредит.

Суд також приймає до уваги те, що
відповідач став інвалідом другої групи
в наслідок вищезазначеної
дорожньотранспортної пригоди, має на
утриманні дружину та мальолітню
дитину.

Також суд враховує факт
бездіяльності з боку відповідача, який
впродовж більш ніж п'яти років не
вимагав у відповідача повернення
кредиту, в чому вбачається зйого боку
зловживання своїм цивільним правом.

Суд не вбачає підстав для
застосування строків позовної
давності про застосування яких заявляв
представник відповідача, з тих підстав,
що згідно п. 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг, договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання і якшо протягом цього
терміну жодна зі сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
Договору, він автоматично лонгується
на такий же термін.

Відповідачем не було надано суду
належних доказів про інформування
позивача про припинення дії договору, а
отже строк його дії кожного наступного
року автоматично пролонговувався на
той самий термін.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4 - 11, 14, 15, 18, 57 - 66, 107 -
233, ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_1, про стягнення
заборгованості за кредитом
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання:
38100, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) на користь Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» (місце знаходження :
49094, м.Дніпропетровськ, вул. Набережна
Перемоги, 50, ) - 5266,05 грн.
(п'ять тисяч двісті шістдесят шість грн.
05 коп.) в тому числі 3640,28 грн. основного
боргу за кредитом, 1549,30 грн. відсотків
за користування кредитом, судових
витарат в сумі 76,47 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку, шляхом подання
апеляційної скарги до Апеляційного
суду Полтавської області через
Зіньківський районний суд Полтавської
області на протязі десяти днів з
моменту його проголошення.

СуддяМ. І. Дігтяр