Справа № 127/5590/13-ц Провадження №
22-ц/772/2268/2013Головуючий в суді першої
інстанції:Саблук С.А.Категорія: 20
Доповідач: Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" жовтня 2013 р.
м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого: Жданкіна В.

Суддів: Пащенко Л., Денишенко Т.

При секретарі: Агеєвої Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Вінницького міського суду 19.06.2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2, за участю третіх осіб без
самостійних вимог КП «ВМБТІ»,
Приватного нотаріуса Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_2, за участю третіх осіб
без самостійних вимог КП «ВМБТІ»,
Приватного нотаріуса Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири.

Позовна заява мотивована тим, що 21.06.2002
року позивач уклав шлюб із ОСОБА_4, про
що в книзі реєстрації актів про
одруження Вінницького міського
управління юстиції Вінницької області
зроблено відповідний запис за № 1034.

Під час шлюбу, від 08.12.2005 року, ОСОБА_4 за
згодою позивача уклала договір
купівлі-продажу квартири, що
розташована в АДРЕСА_1. 09.12.2005 року
вказану двохкімнатну квартиру, було
зареєструвано на ім'я ОСОБА_4 в
Вінницькому обласному об'єднаному бюро
технічної інвентаризації, про що
зроблено відповідний запис в реєстрову
книгу № 210 за № 1499/15869, та було видано
реєстраційне посвідчення. Відповідно
до технічного паспорту двохкімнатаа
квартира АДРЕСА_1 складається з кімнати
житловою площею в 16,43 кв.м., та житлової
кімнати площею в 13.32 кв.м.

07.12.2009 року рішенням Ленінського
районного суду м. Вінниці між позивачем
та ОСОБА_4 був розірваний шлюб.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 26.04.2010 року частково
задоволено поданий ОСОБА_3 цивільний
позов, яким визнано право власності на
1/2 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, та
право на власності на 1/2 частки
квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, залишивши в
користуванні позивача житлову кімнату,
площею 16.43 кв.м., а ОСОБА_4 житлову
кімнату площею 13.32 кв.м., та залишивши в
спільному користуванні побутові
зручності (ванна, кухня, коридор, інше).
В задоволенні решти позовних вимог та в
зустрічному позові ОСОБА_4, про
визнання особистою приватною
власністю дружини майна, набутого нею
за час окремого проживання подружжя у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин до відповідача ОСОБА_3
- відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької
області від 09.07.2010 року частково
задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4,
Рішення Ленінського районного суду м.
Вінниці від 26.04.2010 року частково
скасовано та постановлено нове рішення
про задоволення зустрічного позову
ОСОБА_4, яким визнано особистою
приватною власністю ОСОБА_4 АДРЕСА_1,
набуту нею за час окремого проживання з
позивачем, у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних стосунків. В
первісному позові відмовлено, а в іншій
частині рішення суду залишено без змін.

03.11.2010 року Верховним Судом України
винесено ухвалу про зупинення рішення
Апеляційного суду Вінницької області
від 09.07.2010 року до закінчення
касаційного провадження. Згідно із
супровідним листом № 6- 37277 ск10 від
11.11.2010 року вказане рішення було
направлено для виконання і до відома до
Голови Ленінського районного суду м.
Вінниці, до Голови Апеляційного суду
Вінницької області, до КП «Вінницьке
МБТІ», сторонам, у тому числі
представникові ОСОБА_4, ОСОБА_6

В той же час до ОСОБА_3 був заявлений
позов про примусове виселення. Так, під
час перебування цієї справи в
касаційному провадженні, від 22.04.2011
року суддею Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ була винесена
ухвала щодо зупинення рішень першої та
другої інстанції до закінчення
касаційного провадження. Згідно із
супровідним листом № 6-16437 ск11від 13.05.2011
року вказане рішення було направлено
для виконання і до відома до Голови
Ленінського районного суду м. Вінниці,
до Голови Апеляційного суду Вінницької
області, до ВДВС Ленінського РУЮ,
сторонам, у тому числі представникові
ОСОБА_4 - ОСОБА_6

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 26.01.2012 року у задоволені
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном шляхом примусового виселення
мене з квартири АДРЕСА_1 без надання
іншого житлового приміщення -
відмовлено. Рішення суду набуло
законної сили 03.04.2012 року.

Остаточним рішенням по цивільній
справі щодо розподілу часток сумісно
нажитого подружнього майна стало
рішення Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних та кримінальних
справ. Ухвалою ВССУ від 01.02.2012 року
касаційна скарга задоволена в повному
обсязі. Рішення апеляційного суду
Вінницької області від 09.07.2010 року
скасовано. Рішення Ленінського
районного суду м. Вінниці від 26.04,2010
року, яким визнано право на власність 1/2
частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, та
право на власність 12 частки квартири
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, залишивши в
користуванні ОСОБА_3 житлову кімнату,
площею 16.43 кв.м., а за ОСОБА_4 житлову
кімнату площею 13.32 кв.м., та залишивши в
спільному користуванні побутові
зручності (ванна, кухня, коридор, інше)
залишено в силі,

Не зважаючи на вищевикладене ОСОБА_4
разом із представником ОСОБА_6,
оформили договір купівлі-продажу
спірної квартири на третю особу. Так,
від 21.01.2012 року відповідач ОСОБА_4
передала у власність (продала), а
відповідач ОСОБА_2 набув у власність
(купив) квартиру АДРЕСА_1. Цей Договір
був підписаний сторонами у присутності
приватного нотаріуса Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
посвідчено та зареєстровано в реєстрі
нотаріальних дій за № 235. У той же день
приватний нотаріус вніс в Державний
реєстр правочинів запис про вчинення
договору купівлі-продажу, за номером
правочину 4858357. На протязі місяця, від
21.02.2012 року була здійснена державна
реєстрація прав власності в КП
«Вінницькому МБТ1» на ОСОБА_2, за
реєстраційним номером 28535082, про що в
книзі 210 зроблений відповідний запис:
1499/15869. Наведене змусило ОСОБА_3
звернутись до суду з вказаним позовом.

Вінницький міський суд 19.06.2013 року
вирішив позов задовольнити. Визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 21 січня 2012
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Стягнути
солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 109,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити у задоволенні
позову, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід частково задовольнити з
наступних підстав.

Суд з'ясував дійсні обставини справи і
прийшов до слідуючого висновку,
посилаючись на наступне.

На підставі ст. 317 ЦК України власник
має право на розпорядження своїм
майном. Але як встановлено ухвалою
Верховного Суду України від 01.02.2012 року,
таке право на дане майно набуте на
підставі незаконного рішення суду.
Тому за умов, що право власності набуте
на підставі незаконного рішення суду,
неможливо вважати дійсним договір
купівлі-продажу, укладений продавцем,
якому належало таке незаконне право, а
саме мало місце існування право
співвласності нерухомістю.

Згідно п.З ст. 215 ЦК України якщо
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Пункт 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» узагальнює
практичну дію норм національного
законодавства при відчуженні майна, що
придбавалось у шлюбі, зокрема:
«...Вирішуючи спори про поділ майна
подружжя, суди повинні враховувати, що
само по собі розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності подружжя на майно, набуте за
час шлюбу. Проте розпорядження таким
майном після розірвання шлюбу
здійснюється колишнім подружжям
виключно за взаємною згодою відповідно
до положень ЦК ( 435-15), оскільки в таких
випадках презумція згоди одного з
подружжя на укладення другим договорів
з розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не
діє...».

Відповідно до п. 43, 44 «Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України», зареєстрованої в
МЮУ 03.03.2004 року за №283/8882, яка діяла на
момент посвідчення правочину,
визначено: «...Правочини щодо
розпорядження майном, що є спільною
сумісною власністю, які подаються для
нотаріального посвідчення,
підписуються всіма співвласниками
цього майна...При посвідченні
правочинів щодо розпорядження
спільним майном, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, якщо право
встановлювальний документ оформлений
на одного із співвласників, нотаріус
вимагає письмову згоду інших
співвласників. Згода на укладання
таких правочинів повинна бути
посвідчена нотаріально...»; «Дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування та розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Договори щодо належного подружжю на
праві спільної сумісної власності
майна, які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також правочини щодо
іншого цінного майна можуть бути
посвідчені нотаріусом за наявності
письмової згоди другого з подружжя.
Згода на укладення такого договору
повинна бути посвідчена
нотаріально...Розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час
шлюбу» .

Відповідно до ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками
виключно за взаємною згодою,
відповідно до Цивільного кодексу
України.

Згідно ст. 72 СК України позовна
давність у три роки до вимог про поділ
сумісного подружнього майна
застосовується з моменту розірвання
шлюбу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

Ст. 230 ЦК України регламентує, що якщо
одна сторона правочину навмисно вела
іншу сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг
знати(добросовісний набувач), власник
має право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи вищевикладене, а також те,
що договір купівлі-продажу, що
оскаржується, порушує право спів
власності позивача ОСОБА_3, суд вважає,
що позов останнього обґрунтований і
підлягає задоволенню у повному обсязі.

З висновком суду, що позов підлягає
задовленню у повному обсязі погодитись
не можна.

З матеріалів справи вбачається, що
спірна квартира належить в рівних
частках як ОСОБА_3, так і ОСОБА_4, і
визначені сторонам конкретні
приміщення для користування.

Таким чином, оспорюваним договором
порушені права позивача не на всю
квартиру, а тільки на ті приміщення, з
якими йому дано право користуватися.

З огляду на викладене, рішення суду
слід скасувати і ухвалити нов., яким
частково задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_3 і визнати частково недійсним
договір купівлі-продажу квартири
тільки в частині приміщень, які були
виділені в користування позивачеві і
складають ? частку квартири.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.
307, 309, 314, 315, ЦПК України, колегія суддів,
-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
19.06.2013 року скасувати, ухвалити нове:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 21 січня 2012 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 в частині продажу ? частини
квартири, що належить ОСОБА_3

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та бути
оскаржено в касаційному порядку на
протязі двадцяти з дня його
проголошення до вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: