Провадження № 22ц/790/7271/2013
Головуючий 1 інст. - Золотарьова
Справа №640/7187/13-ц
Доповідач - Макаров
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 грудня 2013 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Котелевець А.В.,

Шаповал Н.М.,

при секретарі - Кузьменко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Київського районного суду
м.Харкова від 09 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору та
витребування майна,

встановила:

26.04.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із
заявою, в якій просить визнати
недійсним договір купівлі-продажу
домоволодіння АДРЕСА_1 від 03.03.1999 року,
витребувати майно, домоволодіння
АДРЕСА_1 від набувача - ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що він є власником
недобудованого житлового будинку на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 04 липня 2001 року.
В 2011 році при перегляді за
нововиявленими обставинами рішення
Київського районного суду від 31 травня
2010 року в цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до ХМР про визнання права
власності, він дізнався про наявність
договору купівлі-продажу спірного
домоволодіння від 03 вересня 1999 року,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, який
помер в ІНФОРМАЦІЯ_1. 04.11.2010 року ОСОБА_4
продав спірне майно ОСОБА_5. На підставі
рішення Київського районного суду м.
Харкова від 31.05.10 за ОСОБА_4 було визнано
право власності спірний будинок. Це
рішення скасоване відповідно до ухвали
Київського районного суду м. Харкова
від 08.02.2011 року. 16.11.2010 ОСОБА_5 продав це
майно ОСОБА_3. На сьогоднішній день
право власності на спірне майно
зареєстроване за ОСОБА_3 У зв'язку з цим,
спірне домоволодіння підлягає
витребуванню у нього.

В судовому засіданні позивач та його
представники позовні вимоги
підтримали в повному обсязі.

Інші учасники справи не з'явилися,
повідомлялися своєчасно та належним
чином, причини'неявки не повідомили.

Рішенням Київського районного суду
м.Харкова від 09 жовтня 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, які суд вважав встановленими,
оскільки суд не звернув уваги, що він є
власником спірного будинку на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 04.07.2001 року, а договір
купівлі - продажу будинку не був
нотаріального посвідчений і не міг
бути підписаний його батьком, який
помер 30 років до дати вказаної в
договорі від 3.09.1999 року.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Статтями 10, 11, 57, 58, 60, 61, 179, 212, 213 ЦПК
України передбачено, що сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному
та безпосередньому дослідженні
наявних у справі доказів, Жоден доказ
не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319, 321, 328, 387, 388,
392 ЦК, ст. ст.86, 128, 145, 45, 47, 48, 49,227 ЦК (в
редакції 1963 року) правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника
та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його
здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не
випливає з закону або незаконність
набуття права власності не
встановлена судом.

Власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право
витребувати це майно від набувача лише
у разі, якщо майно: було загублене
власником або особою, якій він
передав майно у володіння; було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від
добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в
особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках. Власник майна
може пред'явити позов про визнання
його права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном. Право власності
в Україні охороняється законом.

Держава забезпечує стабільність
правовідносин власності.

Власність в Україні виступає в
таких формах: приватна, колективна,
державна. Усі форми власності є
рівноправними. Відносини власності
регулюються Законом України "Про
власність" цим Кодексом, іншими
законодавчими актами. Право власності
(право оперативного управління) у
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Передачею визнається вручення речей
набувачеві, а так само здача
транспортній організації для
відправки набувачеві і здача на пошту
для пересилки набувачеві речей,
відчужених без зобов'язання доставки.
До передачі речей прирівнюється
передача коносаменту або іншого
розпорядчого документа на речі.

Якщо майно за плату придбане у особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не повинен був
знати (добросовісний набувач), то
власник вправі витребувати це майно
від набувача лише в разі, коли майно
загублене власником або особою, якій
майно було передане власником у
володіння, або викрадено у того чи
іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом поза їх волею.

Витребування майна з підстав,
зазначених у частині першій цієї
статті, не допускається, якщо майно
було продано в порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Якщо майно набуто безоплатно від особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник вправі витребувати майно в
усіх випадках.

Недодержання форми угоди, якої вимагає
закон, тягне за собою недійсність
угоди лише в разі, якщо такий наслідок
прямо зазначено в законі.

Недодержання форми
зовнішньоторговельних угод і порядку
їх підписання (стаття 568 цього Кодексу)
тягне за собою недійсність угоди.

Недодержання простої письмової форми,
що вимагається законом (стаття 44 цього
Кодексу), позбавляє сторони права в
разі спору посилатися для
підтвердження угоди на показання
свідків, а у випадках, прямо
зазначених у законі, тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках,
зазначених у законі. Недодержання в
цих випадках нотаріальної форми тягне
за собою недійсність угоди з
наслідками, передбаченими частиною
другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або
частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається. Недійсною є та угода, що
не відповідає вимогам закону, в
тому числі ущемлює особисті або
майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Якщо угода укладена з метою, завідомо
суперечною інтересам соціалістичної
держави і суспільства, то при
наявності умислу у обох сторін - в разі
виконання угоди обома сторонами - в
доход держави стягується все одержане
ними за угодою, а в разі виконання угоди
однією стороною з другої сторони
стягується в доход держави все
одержане нею і все належне з неї
першій стороні на відшкодування
одержаного. При наявності ж умислу лише
у однієї з сторін все одержане нею за
угодою повинно бути повернуто другій
стороні, а одержане останньою або
належне їй на відшкодування
виконаного стягується в доход держави.

Договір купівлі-продажу жилого
будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин. Недодержання цієї
вимоги тягне недійсність договору
(стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні
позову суд першої інстанції виходив з
того, що з договору купівля-продажу від
03.09.1999 року, вчиненого у простій
письмовій формі, ОСОБА_7 продав
домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а.с.12-13)

Відсутність нотаріального посвідчення
договору та його реєстрації вказує на
неукладенність спірного правочину, у
зв'язку з чим визнання його недійсним
не потрібне.

Крім того, наявність неукладеного
правочину (договору купівлі- . продажу
від 03.09.1999 року) ніяким чином не
перешкоджає позивачу у реалізації його
спадкових прав.

Також, в матеріалах справи відсутній
оригінал оспорюваного договору,
клопотань про витребування доказів
позивачем не заявлялось.

Більш того, як вбачається зі свідоцтва
про смерть, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1
року, тому укласти договір
купівлі-продажу в 1999 році не міг.

Позивач просив витребувати з
незаконного володіння від ОСОБА_3
домоволодіння, однак суду не надано
належних доказів щодо належності
спірного домоволодіння цій особі,
оскільки в справі наявні лише
відомості щодо реєстрації права
власності за відповідачами лише станом
на листопад 2010 року. Відомості щодо
наявності права власності за
учасниками справи станом на час
ухвалення рішення - відсутні. Позивач
посилався на ту обставину, що рішення
суду від 31.05.2010 року про визнання права
власності за ОСОБА_4 скасовано, та
справу призначено до нового розгляду,
однак відомостей про те, яке рішення
прийнято при новому розгляді справи -
суду не надано.

Але з цим висновком суду погодитися не
можна, оскільки суд дійшов його з
порушенням вимог вказаного вище
законодавства і він не відповідає
обставинам справи.

Розглядом даної справи установлено, що
з договору купівля-продажу від 03.09.1999
року,вчиненого у простій письмовій
формі, ОСОБА_7 продав домоволодіння
АДРЕСА_1 в м. ХарковіОСОБА_4 (а.с.12-13)

Відповідно до ст. 227 ЦК України (1963 року)
договір купівлі- продажу нерухомого
майна повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин. Цей договір
підлягає реєстрації у виконавчому
комітету місцевої ради народних
депутатів.

Право власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором (ч. 1 ст. 128 ЦК України (1963
року).

А тому відсутність нотаріального
посвідчення договору та його
реєстрації свідчить про наявність
підстав для визнання його недійсним, на
підставі ст. ст. 47, 227 ЦК України ( в
редакції 1963 року) враховуючи при цьому
те, що ОСОБА_7 помер в ІНФОРМАЦІЯ_1, а
тому відповідно до ст. 9 ЦК ( в редакції
1968 року) не міг бути стороною цього
договору.

При цьому береться до уваги, що рішення
Киїівського районного суду від 31.05.2010
року, яким за ОСОБА_4 визнане право
власності на спірний житловий будинок
скасоване і позов ОСОБА_4 залишений без
розгляду.

Оскільки ОСОБА_2 є власником згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 4.07.2001 року на будинок
АДРЕСА_1 і цей будинок вибув з його
власності та власності спадкодавців
поза їх волею, позивач маж право на
витребування цього майна від
добросовісного набувача.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313,
316, 317, 39, 321, 322, 324, 325 ЦПК України, судова
колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду
м.Харкова від 09 жовтня 2013 року
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійним договір купівлі -
продажу домоволодіння АДРЕСА_1 від
03.03.1999 року.

Витребувати домоволодіння АДРЕСА_1 від
ОСОБА_3 та передати його ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати у розмірі 1 367 грн. 22 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: