АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
2013 рік Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Охневській Т.В .

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 вересня 2013року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, головне управління юстиції в м. Києві при визнання недійсними договорів,державного акту на земельну ділянку та виключення майна з складу спадщини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування документів,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом та вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4,після смерті якого йому стало відомо, що 30 листопада 2007 року він за договорами дарування подарував своїй матері відповідачці ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що насправді договори дарування не мали на меті переходу прав на нерухоме майно, оскільки ОСОБА_4 продовжував утримувати оспорюване нерухоме майно, проводити ремонтні роботи у будинку, сплачувати необхідні комунальні та інші платежі та були вчинені у зв'язку з побоюванням померлого можливої втратити майна внаслідок своєї підприємницької діяльності. В той час як відповідачка є людиною похилого віку і в дій на прийняття дару не вчинила та не з,являється у подарованому будинку до теперішнього часу, не знає які роботи там проводилися та як взагалі будинок виглядає. З огляду на викладене позивач вважає, що волевиявлення учасників правочинів по відчуженню будинку та земельної ділянки не відповідає їх внутрішній волі, вони не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, з огляду на що просив визнати договори дарування, акт на земельну ділянку та дублікати договорів дарування недійсними,зареєструвати право власності за померлим ОСОБА_4 на житловий будинок та земельну ділянку, зобов,язати Київський державний нотаріальний архів повернути йому як спадкоємцю померлого державний акт на землю та свідоцтво про право власності на житловий будинок, скасувати державну реєстрацію договорів та дублікатів договорів дарування та включити житловий будинок та земельну ділянку до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_3, в листопаді 2012 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, в якій посилалась на пропуск ОСОБА_3 строку для звернення до суду та просила витребувати у нього незаконно утримувані документи , а саме договори дарування житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 30 листопада 2007 року, державний акт на право власності на земельну ділянку від 3 квітня 2008 року та технічну документацію на земельну ділянку та житловий будинок. Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що документи передавала ОСОБА_3 для тимчасового зберігання, проте на її вимогу зазначені документи він не повертає.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 2 вересня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково та визнано договори дарування, акт на земельну ділянку та дублікати договорів дарування недійсними, зобов,язано Київський державний нотаріальний архів повернути ОСОБА_3 державний акт на землю та свідоцтво про право власності на житловий будинок, скасувати державну реєстрацію договорів та дублікатів договорів дарування та включити житловий будинок та земельну ділянку до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав недоведеності заявлених вимог.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволені позову та про задоволення її зустрічних вимог .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, що суд дійшов помилкових висновків про те, що вона не надала доказів того, що вона здійснювала свої права як дійсного володільця подарованого майна, оскільки такі докази є в справі , однак вони не досліджені і належним чином не оцінені судом. Зокрема, як вбачається з технічних умов на проектування газопостачання, наданих на запит суду, ПАТ «Київгаз» повідомив,що вони виготовлені і адресовані її. Крім цього в судовому засіданні встановлено, що правовстановлюючі документи на будинок та земельну ділянку вона передала ОСОБА_3 для вирішення питань пов'язаних з прийняттям спадщини, що не заперечував сам ОСОБА_3 Доказом прийняття нею дарунку є також наявність у неї ключів від будинку і ця обставини зазначена в договорі дарування, а про дійсність намірів за договорами дарування свідчить також факт дарування нею сину ОСОБА_4 в 2004 році квартири по АДРЕСА_2, дачі та двох земельних ділянок в селі Хоцьки Переяслав-Хмельницького району Київської області. Крім цього, на думку апелянта, судом надано невірну оцінку поясненням свідків та безпідставно не застосовано до позовних вимог ОСОБА_3 строків позовної давності.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 подав письмові заперечення,які в судовому засіданні також підтримав та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші особи, які брали участь у справі, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися. Про місце та час розгляду справи, відповідно до ст.ст.74.76 ЦПК України, повідомлені належно, причини неявки в судове засідання не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо є випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі,. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює. юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину,а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 листопада 2007 року між ОСОБА_4 ОСОБА_1 (матір,ю ОСОБА_4) було укладено договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Онищенко В.С. під реєстровим номером3952 та записано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власностіна об'єкти нерухомого майна в реєстрову книгу № 522-274 за реєстровим НОМЕР_1 від 07.12.2007 року.

У цей же день між вказаними особами укладено також договір дарування земельної ділянки площею 1 000 кв.м. що знаходиться за вказаною адресою

Згідно свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 12).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та визнаючи недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки суд виходив з того, що укладені між відповідачкою ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 договори є фіктивними та не відповідають вимогам закону і наміру створення правових наслідків, що обумовлені договорами дарування померлий ОСОБА_4 не мав, що підтверджується діями ОСОБА_4 щодо володіння та розпорядження цим майном вже після укладення оспорюваних договорів,які він укладав з метою ухилитись від можливого запровадження в країні податку на розкіш та/або від можливої конфіскації майна у разі його можливого засудження за вчинення злочину.

Так, на підтвердження зазначених висновків судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 після дарування згаданого нерухомого майна матері ОСОБА_1 продовжував самостійно сплачувати рахунки за електроенергію в цьому житловому будинку у період з 2007 по 2011 ріквключно, що підтверджується договором 140209-33-1 про користування електричною енергією від 17.07.2007 року та загальною карткою по рахунку померлого НОМЕР_2, наданою ПАТ «Київєнерго» (т. 1 а.с. 136-140),договором 140209-33-1 про користування електричною енергією від 17.07.2007р. Також після дарування будинку та земельної ділянки ОСОБА_4самостійно сплачував ВАТ «Київгаз» рахунок за врізку газопроводу (квитанція №000007 від 30.07.2008 року.) та виступав замовником технічних умов у ВАТ «Київгаз» №19986 від 22.04.2008 року (т. 1 а.с. 20, 130-133).

При цьому суд не прийняв за належний доказ посилання відповідачки про те, що вказані платежі померлий здійснював за рахунок грошових коштів, отриманих на підставі довіреності, виданої нею сину, оскільки цю довіреність було видано вже після здійснення померлим платежів. Окрім цього, судом встановлено, що відповідачкою не надано належних та допустимих доказів як наявності грошових коштів на її банківських рахунках так і підтверджень здійснення померлим операцій по банківським рахункам,які належать її.

У той же час судом встановлено, що відповідачка не надала будь-яких доказів того, що вона особисто постійно (або періодично) несла витрати по проектуванню, будівництву, утриманню зазначеного житлового будинку, земельної ділянки, оплачувала житлово-комунальні послуги та будь-які інші доказів того, що вона здійснювала свої права, як дійсного володільця майном.

Судом допитані ряд свідків, а саме свідок ОСОБА_7,яка проживала разом з померлим з 2002 року до осені 2007 року,але до часу його смерті вони підтримували дружні і її було відомо, що померлий самостійно та виключно за власні кошти будував собі будинок у Бортничах у м. Києві, будував повільно, використовував лише дорогі будівельні матеріали .Свідок пояснила також, що ОСОБА_4 вів підприємницьку діяльність ОСОБА_4 та висловлював побоювання щодо застосування відносного його підприємства адміністративних заходів чи можливої конфіскацію його майна, а тому, навіть пропонував її переоформити будинок на неї. Аналогічні пояснення про фактичне володінням померлим подарованим майном та про побоювання ОСОБА_4 щодо можливих податкових санкцій дала свідчення також свідок ОСОБА_8,яка проживала з ОСОБА_4 з 2008 року до його смерті та свідок ОСОБА_9 головний бухгалтер підприємства, засновником якого був ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_10, пояснив суду, що працював у ОСОБА_4 прорабом на будівництві житлового будинку в Борничах, проектуванням та фінансуванням яким займався виключно ОСОБА_11 ОСОБА_1 ніколи в будинку не з,являлась та не займалась питаннями його будівництва чи утримання. Будинок до теперішнього часу ще не добудовано і він непридатний для проживання.

Обставини побоювань ОСОБА_4щодо долі належного майна,крім пояснень свідків підтверджуються також рішенням Переяслов-Хмельницького місьрайонного суду Київської області від 28 березня 2013 року,яким задоволено позов ПАТ «Ерсте Банк» та стягнуто звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - земельну ділянку площею 0,25 га і житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 327.10 кв.м по АДРЕСА_3, яке належало померлому та було передано ним в іпотеку банку за договором поруки.

Суд надав критичну оцінку показанням свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13про те, що ОСОБА_4 будував будинок у Бортничах у м. Києві за рахунок подарованої матір,ю дачі у с. Хоцьки та за рахунок взятого під заставу дачі кредиту у банку, оскільки ці покази суперечать іншим письмовим доказам у справі і не відповідають дійсним обставинам справи, матеріали справи не містять доказів того, що такий кредит померлим отримувався і використовувався для будівництва спірного будинку.

Судом встановлено,що як допитані свідки так і близькі до ОСОБА_4 люди сприймали його як власника спірного нерухомого майна аж до дня його смерті.

Щодо вимог ОСОБА_3 про включення майна до складу спадщини, задовольняючи ці вимоги судом встановлено, що згідно рішення Солом,янського районного суду м. Києва від 20.09.2012 року ОСОБА_4 11.06.1996 року, на випадок своєї смерті було складено заповіт, згідно якого він заповів належне йому майно своїм синам - ОСОБА_2 заповідав 30% належного майна та ОСОБА_3 відповідно - 70% (т. 1 а.с.22).

Під час розгляду справи сторони у справі та третя особа ОСОБА_2 визнали, що свідоцтва про право власності на спадкове майно нікому не видавалось, у зв,язку з наявністю судового спору.

Згідно із ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин. визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих. що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Оскільки правочин є недійсним з моменту його вчинення, то оспорюване нерухоме майно вважається таким, що належало ОСОБА_4 і відповідно до ст. 1218 ЦК України,суд включив його до складу спадщини, що відкрилася після його смерті.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені її вимог про витребування у ОСОБА_3 незаконно утриманих правовстановлюючих документів на будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 судом встановлено наступне.

Згідно відповіді Київського державного нотаріального архіву №60/01-21 від 18.01.2013 року 13 вересня 2012 року відповідачкою були отримані дублікати договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОнищенкоВ.С. 30.11.2007 за реєстровим №3952 - дублікат за реєстровим № 2-64 та договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОнищенкоВ.С. 30.11.2007 за реєстровим №3954 - дублікат за реєстровим № 2-65.

Оскільки відповідачка доказів витребування у ОСОБА_3 документів до звернення до суду не надала,а з урахуванням того, що суд дійшов до висновку про задоволення позову про визнання договорів дарування не дійсними, суд не вбачав підстав для задоволення її вимог.

Стосовно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності суд виходив з того, що оскільки що ОСОБА_3 дізнався про укладені договори дарування після смерті ОСОБА_4 під час оформлення спадщини, він звернувся до суду із заявою у межах позовної давності.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції процесуального та матеріального права не знайшли свого підтвердження на правильність висновків суду не вливають та їх не спростовують.

Згідно роз,ясень, викладених в п 24 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Висновки суду про незаконність (фіктивність) укладених договорів дарування відповідають матеріалам справи, вимогам закону та зазначеним роз'ясненням.

Під час розгляду справи, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не підтверджені доводи щодо правомірності та законності вчинених на її користь договорів,а з урахуванням встановленого та її посилань на факт дарування нею своєму синові частини свого майна колегія суддів вважає що,це ще раз підтверджує правомірність висновків суду про те, що оспорювані договори було укладено про людське око та без настання юридичних наслідків. З огляду на це, є також неспроможним посилання ОСОБА_1 про те, що за договором дарування будинку її були передані ключі від будинку, оскільки встановлено, що інших дій на прийняття дарунку - будинку та земельної ділянки вона так і не вчинила.

Таким чином, колегія суддів вважає, що приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 підстави для скасування рішення суду першої інстанції не є такими, що тягнуть за собою безумовне скасування рішення .

На підставі викладеного та відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 вересня 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді