МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
_______________________________________________________________________________________________________________
Номер провадження №2/521/2573/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2013 року м. Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Жуган Л.В.,

при секретарі Ткаченко Б.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси 28.12.2012 року звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач послався на те, що 23.10.2002 року його батько ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів йому все своє майно. 22.07.2012 року ОСОБА_4 помер, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді кв. №149, будинку №54, по вул. Терешкової, у м. Одесі. При зверненні до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_2 дізнався, що 19.07.2012 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, згідно якого він заповів все належне йому за життя майно відповідачу ОСОБА_3

ОСОБА_2 зазначає, що на час складання заповіту його батько ОСОБА_4 був тяжко хворий, перебував в стані різко вираженої інтоксикації організму, оскільки хворів онкологічним захворюванням та приймав значну кількість лікарських препаратів знеболювального характеру, більшість з яких мають побічні дії, і незабаром після складання заповіту 19.07.2012 року 22.07.2012 року помер, що на думку позивача, вплинуло на вільність його волевиявлення при складанні заповіту.

Враховуючи вищевикладене, посилаючись на невідповідність волевиявлення заповідача його волі та відсутність волевиявлення при складанні заповіту, ОСОБА_2 просить суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 від 19.07.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №189.

Представник позивача ОСОБА_2 за ордером та витягом з угоди про надання правової допомоги ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що ОСОБА_4 склав спірний заповіт свідомо і добровільно, відсутні жодні підстави вважати, що волевиявлення заповідача в момент складання заповіту не відповідало його власному волевиявленню.

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, повідомлена судом про дату, час та місце судового розгляду належним чином.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 19.07.2012 року ОСОБА_4 підписав заповіт, складений та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №7, згідно якого заповів все своє майно відповідачу ОСОБА_3

ОСОБА_4 за життя на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна №Н-00705/99 від 02.11.1999 року, зареєстрованим на Одеській муніципальній біржі.

22.07.2012 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної РАЦС у м. Одесі Одеського МУЮ, актовий запис №7067.

Згідно свідоцтва про народження, виданого 02.08.1965 року Міським ЗАГС ОСОБА_9, актовий запис №1739, ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_2 вказує, що на час складання заповіту його батько ОСОБА_4 був тяжко хворий, перебував в стані різко вираженої інтоксикації організму, оскільки хворів онкологічним захворюванням, приймав значну кількість лікарських препаратів знеболювального характеру, які мають побічні дії, і незабаром після складання заповіту помер, що вплинуло на вільність його волевиявлення при складанні заповіту, що є підставами для визнання заповіту недійсним.

З довідки КУ ОСОБА_1 клінічна лікарня №10 №214 від 04.02.2013 року та медичної амбулаторної картки хворого ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_4 перебував під наглядом лікарів поліклінічного відділення КУ ОСОБА_1 клінічна лікарня №10 з 2001 року, перебував на диспансерному обліку з діагнозом: ІБС. Стенокардія напруження, IV ФК. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. Атеросклеротичний кардіосклероз. Церебральний атеросклероз. Розповсюджений остеохондроз хребта. Хронічний гастрит. Виразкова хвороба ДПК.

В 2010 році ОСОБА_4 був встановлений діагноз: Злоякісне новоутворення шкіри спинки носа, перебував під наглядом онколога, дільничного терапевта, проходив лікування в ООД. За висновком ООД від 16.12.2011 року діагноз: C-r шкіри носа Т4 N0 М0 Кл. гр. IV, 3 ст., прогресування захворювання з руйнуванням носа до хрящів, паліативна променева терапія. Mts в печінку. Інтоксикаційний синдром. Анемія.

19.09.2011 року хворий був оглянутий онкологом поліклініки. З метою обезболювання призначено препарат групи А - трамадол. 27.09.2011 року при повторному огляді онкологом хворий від прийому трамадолу категорично відмовився у зв'язку із поганою переносимістю (нудота, рвота), препарати групи А більше не призначались, що зазначено в дослідженій судом амбулаторній картці ОСОБА_4

Відповідно до дослідженої судом довідки КУ ОСОБА_1 клінічна лікарня №10 хворий регулярно оглядався дільничним терапевтом вдома, останній виклик був 16.07.2012 року.

Судом встановлено, що напередодні складання спірного заповіту, а саме 13.07.2012 року, ОСОБА_4 був вдома оглянутий психіатром, за своєю власною заявою, з метою необхідності надання оцінки психічного стану для оформлення заповіту, що підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого №2273/12 КУ Міський психіатричний диспансер.

Згідно довідки №001656, виданої КУ Міський психіатричний диспансер 13.07.2012 року за підписом та печаткою лікаря ОСОБА_10, вбачається, що за результатами огляду ОСОБА_4 13.07.2012 року лікарем-психіатром було встановлено, що він на обліку з приводу психічних розладів не перебував, не був позбавлений здатності адекватно сприймати себе, оточуючу дійсність та усвідомлював значення своїх дій.

Допитаний в судовому засіданні свідок лікар-психіатр ОСОБА_10, який оглядав ОСОБА_11 в день складання спірного заповіту, пояснив суду, що для огляду вдома був викликаний його дружиною, а заяву про огляд написав сам ОСОБА_4, під час огляду 13.07.2012 року ОСОБА_4 не виявив ніяких відхилень від нормального психічного стану, адекватно сприймав себе, оточуючу дійсність та усвідомлював значення своїх дій, чітко відповідав на запитання та давав пояснення.

Свідок лікар-терапевт ОСОБА_12 пояснила суду, що вона протягом чотирьох років, як дільничний лікар періодично відвідувала ОСОБА_4, він тяжко хворів, однак, був повністю адекватною людиною, не виявляв жодних ознак психічного розладу, знеболюючих чи психотропних препаратів, які б могли вплинути на його свідомість не приймав, раніше призначений препарат трамадол йому не підійшов і його відмінили.

Свідок ОСОБА_13, сусід - вказав, що знав ОСОБА_4 дуже давно, з 2006 року і по день його смерті вони приятелювали, померлий приблизно останніх 7-8 років до смерті, проживав разом із своєю цивільною дружиною ОСОБА_3, яка його доглядала, вела з ним спільне господарство. Свідок вказав, що вони з ОСОБА_4 спілкувались майже щоденно, грали в шахи, він заходив у гості до ОСОБА_4, який тяжко хворів, але був нормальною і адекватною людиною, полюбляв гумор, психічних розладів, провалів у памяті у нього не було, син останні роки не приходив до ОСОБА_4 Також свідок зазначив, що при спілкуванні ОСОБА_4 розповідав йому, що має погані стосунки із сином та шкодує, що раніше склав заповіт на сина.

Допитані в судовому засіданні свідки сусідка померлого ОСОБА_9 та соціальний працівник ОСОБА_8, які були свідками при складанні спірного заповіту, пояснили суду, що регулярно спілкувались з ОСОБА_4, він проживав разом із своєю дружиною ОСОБА_3, яка його доглядала, він тяжко хворів, але при спілкуванні з ним вони не виявляли в нього ніяких психічних розладів, він був адекватною людиною, мав добру пам'ять, розповідав, що зі своїм сином не спілкується, будь-якої допомоги від нього не отримує. ОСОБА_4 розповідав їм, що бажає залишити квартиру ОСОБА_3, та сам особисто запросив їх бути свідками при підписанні ним заповіту 19.07.2012 року, заповіт на ім'я ОСОБА_3 складав добровільно, цілком усвідомлював значення своїх дій, підписував його самостійно.

Свідок ОСОБА_14 - мати позивача, пояснила суду, що постійно спілкувалась з померлим, кожен день його навідувала, доглядала, оплачувала комунальні послуги, купувала йому ліки та продукти, ніхто йому більше ніякої допомоги не надавав, і померлий не мав жодного наміру складати заповіт на ім'я відповідача, суд критично оцінює такі показання свідка та не приймає їх до уваги так як вони спростовуються показаннями інших допитаних судом свідків та суду не дані будь-які інші докази в підтвердження таких пояснень.

Показання свідка ОСОБА_15, дружини двоюрідного брата ОСОБА_4 про те, що позивач ОСОБА_2 разом із матірю ОСОБА_14 постійно спілкувались з померлим, доглядали його, матеріально забезпечували, і ОСОБА_16 постійно стверджував, що все своє майно заповідає позивачу, суд не приймає до уваги, оскільки свідок ОСОБА_15 пояснила, що особисто ОСОБА_4 фактично не навідувала, зазначені обставини відомі їй з телефонних розмов, у якому стані останній час перебував ОСОБА_4 вона також не могла пояснити, так як особисто з ним не бачилася.

Згідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про спадкування від 30.05.2008 року роз'яснено, що при рішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, за ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статтею 1257 ЦК України встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Листом Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року визначено, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суд враховує, що предметом доказування є та обставина, чи могла особа-заповідач у момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій і чи могла керувати ними.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З аналізу досліджених доказів, медичної документації та пояснень допитаних свідків, судом встановлено, що ОСОБА_4 в момент складання заповіту, мав вільне волевиявлення, розумів значення своїх дій та міг керувати ними.

Ухвалою суду від 13.06.2013 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про призначення посмертної судової психіатричної експертизи, оскільки подані до суду докази, зокрема, довідка КУ Міський психіатричний диспансер від 13.07.2012 року про відсутність у ОСОБА_4 будь-яких психічних розладів, та пояснення свідків спростували необхідність її проведення.

Одні лише припущення позивача не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України.

При таких обставинах, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 від 19.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №189.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Л.В. Жуган