Справа № 1418/1267/12
Провадж.№ 2/1418/344/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2013 р. Новобузький районний
суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді - Васильченко Н.О.,

за участю секретаря - Кічігіна Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Новобузького
районного суду Миколаївської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, про поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
цивільним позовом пред'явленим до
відповідача ОСОБА_2 в якому просила
визнати спільною сумісною власністю
квартиру розташовану в АДРЕСА_2,
визнавши за нею право на ? частини
квартири, а також визнати спільною
сумісною власністю автомобілі FIAT DUKATO 2.3
н/з НОМЕР_1, ГАЗ-330214 н/з НОМЕР_2 та TOYOTA PRADO
нз НОМЕР_3 та розподілити їх виділивши
їй у власність автомобіль TOYOTA PRADO нз
НОМЕР_3.

Свої позовні вимоги позивачка
обґрунтовувала тим, що вищевказане
майно вони з відповідачем придбали за
спільні кошти та в період їх шлюбних
стосунків з 19.09.1987 року.

В судовому засідання позивачка
уточнила позовні вимоги та просила суд
лише визнати спільною сумісною
власністю квартиру розташовану в
АДРЕСА_2, визнавши за нею право на ?
частини квартири, оскільки відповідач
в добровільному порядку сплатив 30 000
доларів США в рахунок автомобілю TOYOTA
PRADO нз НОМЕР_3. Уточнені позовні вимоги
ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі та
просила їх задовольнити.

Відповідач та його представник за
довіреністю ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги позивачки не
визнали, просили суд залишити позов без
задоволення та надали суду письмові
заперечення з приводу позову
позивачки.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши
доводи позовної заяви та дослідивши
матеріали справи в їх сукупності,
дійшов наступного висновку.

Відповідно ст.61 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

19.09.1987 року між позивачкою ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_2 було укладено
шлюб, що підтверджується свідоцтвом
про укладення шлюбу виданого
Новобузьким районним відділенням РАГС.
За час шлюбних відносин у сторін
народився син ОСОБА_4 1992 року
народження, який на момент розгляду
справи досяг повноліття.

Згідно договору купівлі-продажу
посвідчено завідуючою Новобузького
державного нотаріального контролю та
зареєстрованого в реєстрі за № 1-1394, 28
грудня 1996 року ОСОБА_2 (відповідач)
купив чотирьохкімнатну квартиру, жилою
площею 63,3 кв.м., загальною площею 186,6
кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_2.

Відповідно ст.22 КпШС, що діяв на момент
укладення вищезгаданого договору
купівлі-продажу квартири, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.23 Постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК (2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15),
відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть
їм належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше
не встановлено шлюбним договором чи
законом.

Часом придбання спірного майна
(квартири) згідно договору
купівлі-продажу є 26.12.1996 року, тобто з
моменту укладення шлюбу між сторонами
та купівлі квартири пройшло близько 9
років. Вказаний факт свідчить про те, що
сторони на протязі тривалого часу вели
спільне домашнє господарство, а тому й
мали спільний сімейний бюджет, що є
загальносоціальною нормою та
принципом подружнього життя. Крім того,
за період перебування у шлюбних
стосунках як позивачка так і
відповідач були працевлаштовані,
отримували заробітну платню та мали
доходи, які витрачали спільно на свої
потреби та потреби сім'ї. Вказане
свідчить, що джерелом придбання
квартири були спільні кошти подружжя.

Крім того, відповідно заяви ОСОБА_1
посвідченої приватним нотаріусом та
зареєстрованої в реєстрі за №381 від
22.03.2012 року, остання повідомила, що не
має ніяких матеріальних, фінансових,
моральних чи будь-яких інших претензій
до свого чоловіка ОСОБА_2, щодо набутого
ним в період шлюбу будь-якого рухомого
чи не рухомого майна.

Вказана заява була складеною, оскільки
відповідач ОСОБА_2 22.03.2013 року, сплатив
позивачці ОСОБА_1 30 000 доларів США в
рахунок частки дружини у спільно
нажитому майні.

Однак, 18.05.2012 року ОСОБА_1 скасувала
видану нею заяву від 22.03.2012 року, що було
посвідчено приватним нотаріусом та
зареєстровано в реєстрі №721.

Як пояснила в судовому засіданні
позивачка ОСОБА_1, нею дійсно була
досягнута домовленість з відповідачем,
про те, що він в рахунок сплати належної
їй частки спільної сумісної власності,
сплатить 30 000 доларів США, що є
еквівалентно такій частці. Проте,
пізніше з висновку експертного
дослідження вона дізналася, що їх
спільне майно було оцінено більш ніж 1000
000 гривень, а тому сума в 30 000 доларів США
(близько 250 000 гривень), є значно меншою
за її дійсну частку у спільно нажитому
майні. Проте, оскільки 30 000 доларів США
все ж таки були отримані нею, вона
відмовляється від позовних вимог в
частині визнання спільною сумісною
власністю автомобілів: FIAT DUKATO 2.3 н/з
НОМЕР_1, ГАЗ-330214 н/з НОМЕР_2 та TOYOTA PRADO нз
НОМЕР_3 та розподілення їх, виділивши їй
у власність автомобіль TOYOTA PRADO нз
НОМЕР_3.

Згідно експертного висновку №3181-3182
від 04.02.2013 року, наданого згідно ухвали
суду від 02.10.2012 року, ринкова вартість
чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_2,
розрахована методом аналогів продажів
станом на момент проведення
дослідження, з урахування місце
розташування та технічного стану,
становить: 44 816,0 у.о., що еквівалентно 358
214,0 гривень. Ринкова вартість ? частини
квартири АДРЕСА_2 становить 179 107,0
гривень. Також вказаним висновком були
розроблені варіанти поділу квартири.

Таким чином, оскільки позивачка
просила саме визнати спільною сумісною
власністю квартиру розташовану в
АДРЕСА_2, визнавши за нею право на ?
частини квартири, суд вбачає вичерпний
перелік законних підтавав які дають
можливість задовольнити позов ОСОБА_1 в
повному обсязі.

Відповідно ст.88 ЦПК України з
відповідача ОСОБА_2 на користь
позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню
сума судового збору в розмірі 1791
гривень 07 копійок.

Керуючись ст. ст. 5 - 8, 10, 11, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ
спільного майна - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
витрати пов'язані з оплатою судового
збору в сумі 1791 грн. 07 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до
Миколаївського апеляційного суду,
відповідно до ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя Новобузького районного суду

Миколаївської області
Н.О. Васильченко