Справа № 1326/3441/11
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/5853/13
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Служалі А.Ю.

з участю: ОСОБА_1, її представників
ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 25 червня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про усунення перешкод в
користуванні мезоніном
будинковолодіння АДРЕСА_1 та визнання
їх втратившими право на проживання в
будинку АДРЕСА_1. В подальшому
збільшила позовні вимоги, просила
виселити ОСОБА_4 з житлового будинку
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення та зняти його з
реєстраційного обліку.

ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом
до ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Франківського районного суду
від 25.06.2013 р. позов в частині вимог
ОСОБА_1 про усунення перешкод у
користуванні мезоніном житлового
будинку АДРЕСА_1 та визнання ОСОБА_4
втратившим право на житло - залишено
без розгляду.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1
задоволено повністю, виселено ОСОБА_4 з
житлового будинку АДРЕСА_1 без надання
іншого жилого приміщення. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
до ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням -
відмовлено. Вирішено питання судових
витрат.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_4, вважає, що таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що між його батьком, ОСОБА_6, та
позивачкою була усна домовленість про
те що, він проживатиме у мезоніні
житлового будинку АДРЕСА_1. Позивачка
під час розгляду справи визнала
складання ОСОБА_7 заповіту на користь
ОСОБА_4, який нею був скасований. В
спірне жиле приміщення він вселився з
дружиною за усної згоди позивача та був
там зареєстрований, що підтверджується
довідкою ЛКП "Сонячне" №31 від 27.01.2011
року. За період проживання сім"ї
відповідача у них з позивачем були
добросусідські відносини, вони вели
спільне господарство, мали спільні
інтереси в побуті.

Також апелянт зазначає, що судом першої
інстанції порушено норми ст.ст. 64, 156 ЖК
УРСР оскільки статус члена сім"ї
власника мають особи не тільки першого
ступеня споріднення, а відносини між
власником житлового приміщення та
членами його сім"ї, в тому числі і
колишніми, носять речово-правовий, а не
особовий характер, у зв"язку з чим це не
є підставою для припинення
встановленого сервітутного права. З
наведених підстав просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні первісного позову
відмовити, а зустрічний позов
задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача,
заперечення ОСОБА_1, її представників
ОСОБА_2, ОСОБА_3 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4
слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності.

Оскаржуване рішення відповідає
зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
та відмовляючи у задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, суд
першої інстанції виходив з того, що
разом із відчуженням житлового будинку
АДРЕСА_1 та припиненням у зв»язку з цим
права власності ОСОБА_7 на житловий
будинок, припинилися також всі права на
користування житловим будинком
відповідачем, який не є членом сім»ї
нового власника.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1
на підставі договору дарування
житлового будинку від 18.11.2004р.,
посвідченого державним нотаріусом
П'ятої львівської державної
нотаріальної контори Кірілової Т.М.,
право власності за якою зареєстроване
15.12.2004р. Львівським обласним державним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки.

З довідки з місця проживання про склад
сім'ї і прописки № 31 від 27.01.2011р.
вбачається, що в спірному будинку
зареєстровано 5 осіб: власник будинку -
ОСОБА_1; її чоловік - ОСОБА_2 дочка -
ОСОБА_8; син - ОСОБА_9; племінник - ОСОБА_4
та була зареєстрована мати позивачки -
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені статтями 317, 383, ЦК
України, ст. 156 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім»ї,
інших осіб і розпоряджатися житлом на
власний розсуд. Обмеження чи втручання
у права власника можливе лише на
підставах, передбачених законом.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатись
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Чинним законодавством не передбачено
перехід прав та обов»язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом особами, які
вселилися до нього зі згоди колишнього
власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування
житлом та обсяг цих прав залежить від
наявності у особи, зі згоди якої вони
вселилися , права власності на це житло,
а отже припинення права власності цієї
особи на житло припиняє право осіб, які
з її згоди були вселені, на
користування житлом.

Згідно з ч.4 ст.156 ЖК до членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Як встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_4 є племінником позивачки, і
всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України
не надав доказів на підтвердження
визнання його в судовому порядку
членом сім»ї ОСОБА_1

З огляду на встановлені обставини, а
також беручи до уваги те, що у зв»язку з
даруванням ОСОБА_7 житлового будинку
ОСОБА_1 та припиненням у зв»язку з
укладенням договору дарування її права
власності на житловий будинок,
припинилися всі права на користування
будинком ОСОБА_4, який не є членом сім»ї
нового власника, суд дійшов вірного
висновку, що у відповідача, який не є
членом сім»ї позивача, відсутнє,
передбачене ст.156 ЖК право користування
будинком позивача.

Також судом встановлено, що між
позивачем і відповідачем не укладались
жодні угоди, які б надавали відповідачу
право користуватись мезоніном чи іншою
частиною будинку АДРЕСА_1, що є
приватною власністю позивачки.

Відповідно до ст.41 Конституції України
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним.

Ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Право відповідача, який не є власником
житлового будинку АДРЕСА_1, на
користування цим будинком, було
похідним від прав колишнього власника
цього будинку, а з припиненням його
права власності припинилося й право
користування відповідачем цим
житловим будинком.

Оскільки позивач, як власник будинку
АДРЕСА_1 не дає своєї згоди на подальше
проживання відповідача в даному
будинку, у відповідача відсутні
правові підстави для проживання в
будинку позивача, а добровільно
відповідач відмовляється звільнити
зайняте ним приміщення в будинку
позивача, чим чинить їй перешкоди в
користуванні своє власністю, суд
приходить до висновку про необхідність
захисту прав позивача як власника
будинку шляхом виселення відповідача
із будинку позивача та зняття його з
реєстраційного обліку.

Із зазначених підстав щодо відсутності
у відповідача права на користування і
проживання в будинку позивача, суд
першої інстанції вірно відмовив у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
про зобов'язання ОСОБА_1 на чинити
перешкоди в користуванні будинком.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції, який не взяв до уваги
доводи відповідача про залишення судом
за ним права користування житловим
приміщенням в будинку позивача на
підставі рішення Франківського
районного суду м.Львова від 09.11.2010р. у
справі № 2-651/10, оскільки зазначеним
рішенням суду встановлювались та
досліджувались обставини стосовно
систематичного порушення ОСОБА_4
громадського порядку чи правил
співжиття, що унеможливлювало для
позивача і членів її сім»ї спільне
проживання з відповідачем в одному
будинку, тобто, ті обставини, якими
ОСОБА_1 обґрунтовувала свої позовні
вимоги у справі № 2-651/10

З огляду на зазначене, рішення
Франківського районного суду м.Львова
від 09.11.2010р. у справі № 2-651/10 було
прийняте з приводу спору між тими ж
сторонами, частково про той самий
предмет, однак з інших підстав, ніж в
даній справі, а тому доводи про
законність користування є
безпідставними.

Задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про
виселення ОСОБА_4 з житлового будинку
АДРЕСА_1 виключає задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
спірним житловим будинком.

Оскільки позивачка є новим власником
спірного житлового будинку, яка не
давала згоди на вселення та реєстрацію
у ньому відповідача, а останній
вселився та проживає у ньому зі згоди
колишнього власника, суд першої
інстанції дійшов до обгрунтованого
висновку про виселення ОСОБА_4 з
житлового будинку АДРЕСА_1 та зняття
його з реєстрації у цьому будинку.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 25 червня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.