Провадження №2/761/256/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 червня 204 року Шевченківський
районний суд м. Києва

В складі головуючого судді
Волокітіної Н.Б.

При секретарі Михнюк В.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-і особи:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
недійсним,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом про визнання договору
дарування недійсним.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що 03.10.2007 року між нею та
відповідачем ОСОБА_2, яка є її донькою,
було укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_1.

В 2006 році між позивачем та
відповідачем була домовленість про
укладання договору дарування ? частини
квартири, однак відповідач,
скориставшись її похилим віком та
безпорадним станом, оскільки позивач
хворіє на низку захворювань, надала їй
для підпису договір дарування всієї
квартири.

З урахуванням викладеного позивач
просить визнати недійсним договір
дарування квартири та стягнути з
відповідача моральну шкоду в розмірі
10000 грн.

Позивач, представник позивача та
третя особа ОСОБА_4 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
просили їх задовольнити.

В судовому засіданні, яке відбулося
16.06.2014 року, представник відповідача
заперечував проти позову, пояснивши, що
доказів про те, що на момент підписання
оспорюваного правочину позивач мала
обмеження цивільної дієздатності або
була визнана недієздатною, позивачем
надано не було. Крім того, позивач веде
активний спосіб життя, є уповноважена в
будинку та приймає активну участь у
виборчих компаніях.

16.06.2014 року позивач та треті особи в
судове засідання не з'явилися, про час
та місце слухання справи повідомлялися
належним чином. 19.05.2014 року в судовому
засіданні позивач заявила, що за станом
здоров'я вона не може приймати участь в
судових засіданнях, в зв'язку з чим в
цей день позивачем було подано до
канцелярії суду заяву про розгляд
справи без її участі.

Таким чином, суд вважає за можливе
розглядати справу без участі позивача
та третіх осіб.

Вислухавши пояснення позивача,
представників сторін та третьої особи
ОСОБА_4, дослідивши докази, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходячи з
наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом
встановлено, що 03.10.2007 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2 було укладено договір
дарування квартири АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що оспорюваний
договір був укладений під впливом
обману з боку відповідача, оскільки
позивач має низку захворювань, а саме:
ангіоспазм судин мозку середнього та
дрібного калібру з двох сторін,
ригідність судин з обох сторін, незрілу
катаракту, хронічне порушення
мозкового кровообігу 2 ступню,
цереброатеросклероз, а тому під час
укладання угоди не розуміла значення
своїх дій, чим і скористалась
відповідач.

За клопотанням представника позивача
ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 09.10.2013 року по справі
було призначено судово-психіатричну
експертизу для встановлення, чи
страждала позивач на момент укладання
договору дарування квартири будь-яким
психічним захворюванням; чи могли
вплинути хронічні захворювання
позивача на її здатність розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

11.03.2014 року на адресу суду від
представника позивача надійшла заява,
в якій представник позивача повідомив,
що між сторонами існує попередня
домовленість про укладанням мирової
угоди, а тому відсутня необхідність в
проведенні судово-психіатричної
експертизи. В зв'язку з чим судом з
експертної установи було витребувано
справу.

19.05.2014 року в судовому засіданні
позивач повідомила, що домовленостей з
відповідачем щодо вирішення спору
мирним шляхом немає, крім того, вона не
бажає проводити вищевказану
експертизу в зв'язку з значною вартістю
за проведення експертизи, а тому
просила розглядати справу за наявними
у справі доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
однієї із загальних вимог, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, є волевиявлення учасника
правочину, яке має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 225 ЦК
України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Пунктом 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» визначено, що
правила статті 225 ЦК поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

В п. 20 вищевказаної Постанови
зазначено, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного ведення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї із сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.
Норми ст. 230 ЦК України не
застосовуються щодо односторонніх
правочинів.

Зазначене дає підстави для висновку,
що обман може стосуватись тільки
обставин, що мають істотне значення,
тобто природи правочину, прав та
обов'язків сторін, властивостей і
якості речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

У договорі дарування квартири, який
був укладений 03.10.2007 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, зазначено, що договір був
підписаний позивачем в присутності
приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
яким було встановлено особу ОСОБА_1 та
перевірено її дієздатність.

В п. 3.1 оспорюваного договору вказано,
що вимоги законодавства щодо змісту й
правових наслідків правочину, що
укладається сторонами, їм роз'яснено
нотаріусом. Дарувальник стверджує, що
дарування здійснюється за
добровільною волею, без будь-яких
погроз, примусу чи насильства, як
фізичного, так і морального.

Відповідно до письмових пояснень
третьої особи приватного нотаріуса
ОСОБА_3 (а.с.51) порушень норм
законодавства України при посвідчені
оспорюваного договору ним не виявлено.

Отже із договору дарування квартири
вбачається, що сторони, зокрема
позивач, діючі добровільно та
розуміючи значення своїх дій, уклали
цей договір.

Посилання позивача на те, що договір
дарування квартири вчинений позивачем
під впливом обману з боку відповідача,
яка скористалася також безпорадним
станом позивача, суд не приймає до
уваги, оскільки такий факт матеріалами
справи та поясненнями сторін і третіх
осіб, належними та достовірними
доказами не доведений, як того
вимагають приписи ст.ст. 10, 11 ЦПК
України.

Пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6
суд не бере до уваги і не може покласти
їх в основу рішення, оскільки вони по
суті не містять інформацію щодо
заявлених позовних вимог.

Суд, оцінюючи зібрані по справі
докази в їх сукупності, приходить до
висновку, що позивачем не надано жодних
доказів на підтвердження своїх
позовних вимог, позовні вимоги є
такими, що не ґрунтуються на вимогах
закону, а тому не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 225, 230 ЦК України
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-і
особи: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
недійсним залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі протягом 10 днів апеляційної
скарги з дня його проголошення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя