Справа № 682/935/13-ц
Провадження № 2/682/415/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2013 року

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Мацюка Ю.І.,

при секретарі Захарчук С.П.,

з участю представників позивача Молчанюка О.О.,

Мельника О.П.,

представника відповідача та третіх осіб ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Славутського міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу за позовом Хмельницької обласної спілки споживчих товариств до ОСОБА_4, треті особи, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Радошівська сільська рада Ізяславського району Хмельницької області, ОСОБА_6, про повернення (витребування) майна з чужого незаконного володіння (віндикація) добросовісного набувача,

в с т а н о в и в:

Хмельницька обласна спілка споживчих товариств в особі голови правління Токарчука В.С. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Радошівська сільська рада Ізяславського району Хмельницької області, ОСОБА_6, про повернення (витребування) майна з чужого незаконного володіння (віндикація) добросовісного набувача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначили, що цегляний магазин, який розташований в АДРЕСА_1, був побудований за кошти Хмельницької облспоживспілки в 1960 роках та на протязі 40 років вона користувалася ним. Крім того, вказують на те, що стали власником магазину на підставі угоди про придбання в колгоспі імені Леніна в 1969 році за 50100 карбованців, але не оформили право власності, оскільки на той час таке оформлення не вимагалося. Як власник, позивач користувався та розпоряджався своїм майном шляхом передачі в тимчасове користування кооперативним підприємствам. Проте, не маючи права на оформлення права власності та знаючи, що магазином багато років користується позивач, 30 березня 2005 року рішенням виконкому Радошівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області № 11 "Про визнання права власності на нежитлові об'єкти" визнано за Радошівською сільською радою право власності на будівлю магазину та оформлено право власності. Після того, як в 2007 році позивач дізнався про оформлення права власності на магазин, звернувся з позовом до господарського суду Хмельницької області.

04 листопада 2010 року постановою Житомирського апеляційного господарського суду було прийнято постанову, якою визнано недійсним рішення виконкому Радошівської сільської ради № 11 від 30 березня 2005 року "Про визнання права власності на нежитлові об'єкти", а також визнано право власності на спірну будівлю магазину за Хмельницькою обласною спілкою споживчих товариств.

Проте, зареєструвати у встановленому законом порядку право власності за позивачем в Ізяславському районному бюро технічної інвентаризації було неможливо, в зв'язку з тим, що Радошівська сільська рада Ізяславського району Хмельницької області під час розгляду справи в суді 18 травня 2009 року відчужила спірне майно третій особі - ОСОБА_6 Позивач вважає, що спірне майно відчужувалося з порушенням законодавства і в результаті тепер ним володіє особа, яка не знала про незаконність продажу будівлі магазину попередніми недобросовісними володільцями - Радошівською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області та ОСОБА_6, а тому саме з відповідача ОСОБА_4, який як добросовісний набувач, 14 липня 2011 року уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна з ОСОБА_6, позивач має право витребувати майно.

В судовому засіданні представники Хмельницької обласної спілки споживчих товариств Молчанюк О.О. та Мельник О.П. позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити та повернути майно з чужого незаконного володіння добросовісного набувача ОСОБА_4

Представник відповідача та третіх осіб ОСОБА_3 позов не визнала, просить відмовити в задоволенні позовних вимог пояснивши, що придбання приміщення магазину здійснювалось у відповідності до закону. Між ОСОБА_6 та Радошівською сільською радою 18 травня 2009 року був укладений договір купівлі-продажу приміщення магазину, розташованого в АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Шмигельською В.П. Право власності було зареєстроване 18 травня 2009 року в КП Ізяславському районному БТІ. На момент відчуження даного приміщення не було жодних перешкод чи зобов'язань у Радошівської сільської ради перед Хмельницькою облспоживспілкою, оскільки рішення про його продаж було прийняте на сесії сільської ради у лютому 2009 року.

Оскільки ОСОБА_6 не вдалося переїхати на проживання в АДРЕСА_1, він був змушений продати будівлю магазина своєму односельцю ОСОБА_4 у липні 2010 року під час своє відпустки в Україні.

Про будь - які судові справи, пов'язані з цим приміщенням, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не було відомо на момент укладення договору купівлі - продажу. Жодних заборон, які могли б бути при вчиненні цього правочину у момент його укладення не було. Твердження позивача про те, що саме він являється власником будівлі є хибними, оскільки впродовж багатьох років (2005-2009) позивач не брав на себе зобов'язання по збереженню цього майна, не ніс жодних витрат по утриманню будівлі магазину.

Моментом набуття права власності ОСОБА_6 на приміщення магазину - став момент укладення договору купівлі-продажу - 18 травня 2009 року, а момент набуття права власності за ОСОБА_4 - момент укладення договору купівлі-продажу - 14 липня 2011 року.

Крім того, представник ОСОБА_3 зазначила, що з постанови Житомирського апеляційного господарського суду від 04 листопада 2010 року, на яку посилається позивач, не вбачається висновку про встановлення моменту набуття права власності на будівлю магазину за позивачем, оскільки це суперечить нормам Цивільного кодексу України, а тому звернення позивача до суду має на меті позбавити права власності законного володільця та відібрати у нього придбане за кошти майно.

Відповідач ОСОБА_4 та треті особи - представник Радошівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, направили до суду представника ОСОБА_3 для участі у судовому розгляді.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Представник позивача - Хмельницької обласної спілки споживчих товариств, звертаючись до суду з вищевказаним позовом, зазначив, що відчуження приміщення магазину власниками - Радошівською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області ОСОБА_6, а згодом і ОСОБА_6 ОСОБА_4 відбувалося незаконно, з порушенням інтересів Хмельницької обласної спілки споживчих товариств, крім того, зазначивши, що володіння спірним приміщенням ОСОБА_4 є незаконним, а сам ОСОБА_4 є добросовісним набувачем у визначенні цього поняття згідно ст. 330 ЦК України, а тому позивач звернувся з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження викладених ним обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Позивач не довів, а суд не встановив підстав незаконності набуття приміщення магазину відповідачем ОСОБА_4 та третіми особами ОСОБА_6 та Радошівською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області.

Відповідно до статті 388 ЦК України, добросовісним вважається той набувач, який не знав і не міг знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати.

Доводи позивача про те, що відповідач ОСОБА_4 набув спірне майно у особи, яка не мала права його відчужувати, є недоведеними і не підтвердженими.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ч.1 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 321 ч. 1 та ч. 3 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як вийняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами ч. 3 статті 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Як слідує з матеріалів справи, законність володіння спірним приміщенням магазину Радошівською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 підтверджено даними рішення апеляційного суду Хмельницької області від 11 лютого 2013 року, яким відмовлено в задоволенні позову Хмельницької обласної спілки споживчих товариств до Радошівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування права власності. Данне рішення було оскаржене, проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2013 року касаційну скаргу Хмельницької обласної спілки споживчих товариств було відхилено, а рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 11 лютого 2013 року залишено без змін.

Відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладено зобов'язання утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дослідивши письмові докази судом не встановлено, а позивачем не підтверджено факту утримання та використання спірного майна. Представником відповідача були надані письмові докази на підтвердження того, що магазин в селі Радошівка Ізяславського району використовувався і обліковувався на балансі в Ізяславському МТРП, а після оголошення процедури банкрутства переданий до Ізяславського районного споживчого товариства.

Хмельницька обласна спілка споживчих товариств вважає себе власником приміщення магазину і для здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно просить суд витребувати таке майно у відповідача ОСОБА_4 Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04 листопада 2010 року постановою Житомирського апеляційного господарського суду по справі № 12/5/20/437-Н визнано право власності на приміщення магазину в селі Радошівка Ізяславського району Хмельницької області. Твердження позивача, що третя особа ОСОБА_6 діяв незаконно, здійснюючи продаж приміщення магазину у липні 2010 року є необгрунтованими та не заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на виконання умов ч.1 ст. 388 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що приміщення магазину не було загублене, не було викрадене, а також не вибувало з володіння власника чи особи, якій власник передавав майно у володіння не з їхньої волі.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з недоведеністю та безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Хмельницької обласної спілки споживчих товариств до ОСОБА_4, треті особи, що заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача Радошівська сільська рада Ізяславського району Хмельницької області, ОСОБА_6, про повернення (витребування) майна з чужого незаконного володіння (віндикація) добросовісного набувача, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Хмельницької області через Славутський міськрайонний суд Хмельницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає чинності після закінчення терміну подання апеляційної скарги, якщо її не було подано; після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано.

Суддя Мацюк Ю.І.