Єдиний унікальний номер 260/3841/13-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2013 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів Баркова
В.М., Зайцевої С.А.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляції садівничого товариства
«Лісне» на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 25 жовтня
2013 року у справі за позовом садівничого
товариства «Лісне» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, управління Держкомзему у м.
Донецьку про визнання договорів
купівлі-продажу недійсними,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернувся голова
правління садівничого товариства з
апеляційною скаргою на рішення суду,
яким товариству було відмовлено у
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу земельних ділянок
членами садівничого товариства ОСОБА_1
та ОСОБА_2

Суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачі ОСОБА_2 були членами
садівничого товариства «Лісне».

У серпні 2009 року вказані відповідачі
приватизували ті земельні ділянки, які
були виділені їм як членам садівничого
товариства, та отримали на них державні
акти.

Оскільки при передачі земельних
ділянок у власність ОСОБА_2 не були
враховані розміри цих ділянок та
фактично відповідачі приватизували
земельні ділянки площею майже удвічі
більшою, ніж були їм розподілені як
членам товариства, рішенням Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 03 березня 2011 року було скасоване
відповідне рішення Донецької міської
ради про передачу відповідачам у
власність земельних ділянок, а
рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 19 вересня 2011 року були
визнані недійсними державні акти на
землю, видані на ім»я відповідачів
ОСОБА_2.

Суд також установив, що 12 вересня 2012
року відповідачі ОСОБА_2 за договорами
купівлі-продажу продали відповідачці
ОСОБА_3 свої земельні ділянки у
садівничому товаристві.

Відмовляючи позивачеві у задоволенні
його позовних вимог, суд першої
інстанції з посиланням на правові
норми ст.ст.387, 388 ЦК України виходив з
того, що садівниче товариство не є
добросовісним набувачем спірних
земельних ділянок, тому не має права
ставити питання про витребування цих
ділянок з володіння відповідачів
ОСОБА_2 на підставі ст.ст.215, 216 ЦК
України.

В апеляційній скарзі представник
садівничого товариства просить
рішення суду скасувати та задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі,
оскільки вважає, що рішення є
незаконним, бо суд першої інстанції не
з»ясував усі обставини справи та
позовні вимоги товариства, тому надав
неправильну правову оцінку
правовідносинам, що виникли між
сторонами.

Зокрема, суд першої інстанції не
врахував, що відповідачам ОСОБА_2, як і
іншим членам садівничого товариства,
були виділені у користування земельні
ділянки площею 0,0594 га, тоді як вони
приватизували 0,1067 га та 0,1075 га.

Попередніми судовими рішеннями було
скасоване рішення ради про передачу
вказаним особам у власність земельних
ділянок такої площі, а також визнані
недійсними державні акти, які були
видані ОСОБА_2.

Апелянт вважає, що частина земельних
ділянок, переданих відповідачам ОСОБА_2
у власність, яка перевищує відведену
ним у законний спосіб, тобто понад 0,594
га, належить садівничому товариству, бо
є землями берегової зони, тобто
рекреаційними землями товариства, тому
товариство має право звертатись з
даним позовом до суду.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, рішення суду
залишити без змін, з таких підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим,
тобто ухваленим у відповідності до
вимог процесуального судочинства на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На думку апеляційного суду оскаржуване
судове рішення відповідає вимогам
процесуального і матеріального закону,
тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції всебічно, повно і об"єктивно
дослідив надані сторонами докази,
правильно встановив фактичні
обставини справи та зробив правильні
правові висновки про те, що вимоги
садівничого товариства не ґрунтуються
на законі.

У рішенні наведені відповідні мотиви, з
яких суд його ухвалив. Ці мотиви не
суперечать закону та не спростовуються
доводами скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 26
жовтня 1988 року було зареєстроване
садівниче товариство «Лісне»
співробітників УМС Донецького
міськвиконкому, що підтверджується
випискою з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (а.с.6).

Для розміщення товариства рішенням
виконкому Донецької міської ради від 17
серпня 1088 року № 294 управлінню
внутрішніх справ Донецького виконкому
було передано у безстрокове
користування земельну ділянку
загальною площею 11,9 га у тому числі, 11,0
га орних земель, 0,4 га пасовищ та 0,5 га -
під водою із землекористування
радгоспу «Широкий» (а.с.7).

27 жовтня 1988 року товариству був виданий
державний акт на право користування
землею та зареєстрований у Книзі
записів державних актів на право
користування землею за № 608 (а.с.19-22).

26 жовтня того ж року рішенням № 365/19
Ленінського районного у м. Донецьку
виконкому був зареєстрований статут
садівничого товариства «Лісне» (а.с.8), а
рішенням від 25 січня 2006 року товариству
була привласнена поштова адреса (а.с.9).

Згідно зі статутом садівничого
товариства передана товариству
земельна ділянка була розділена на 160
ділянок по 600 кв. метрів (п.1 статуту -
а.с.10).

Судом встановлено - і це не оспорюється
сторонами, що відповідачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 були членами садівничого
товариства, що кожному з них первісно,
як і решті членів товариства, були
передані у користування земельні
ділянки площею по 0,0594 га.

У подальшому рішенням Донецької
міської ради від 19 вересня 2008 року №
23/285 ОСОБА_2 була передана у власність
земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 0,1067
га, а ОСОБА_1 - № НОМЕР_2 площею 0,1075 га
(а.с.23, 24, 25).

Рішенням Донецького апеляційного
адміністративного суду від 03 березня
2011 року, яке було залишене без змін
ухвалою Вищого адміністративного суду
від 10 квітня 2012 року, було скасоване це
рішення Донецької міської ради про
передачу ОСОБА_1 у власність вказаних
земельних ділянок (а.с.28-29, 30-31), а
рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 19 вересня 2011 року були
визнані недійсними державні акти на
ім»я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про передачу їм у
власність земельних ділянок площею 0,
1076 га та 0,1075 га (а.с.32-33).

Це рішення також набрало законної сили:
ухвалою апеляційного суду від 04 липня
2012 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була
відхилена, рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 19
вересня 2011 року було залишене без змін
(а.с.35).

Між тим, з наданих сторонами списків
членів садівничого товариства
вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 є
членом товариства, ділянки НОМЕР_2 та
НОМЕР_1 (а.с.27).

25 травня 2012 року вона внесла у касу
товариства 12 000 грн. - пайовий внесок при
вступі у члени товариства за дві
ділянки: №№ НОМЕР_2 та НОМЕР_1 (а.с.75).

Відмовляючи представнику садівничого
товариства у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не вказав підстави, з
яких просив визнати недійсними
договори купівлі-продажу земельних
ділянок.

Крім того, суд першої інстанції з
посиланням на ст.ст.387, 388 ЦК України
дійшов висновку про те, що взагалі
відсутні підстави для витребування
земельних ділянок з чужого незаконного
володіння.

Дослідивши надані сторонами докази,
апеляційний суд також вважає, що
позивач, який не є стороною оспорюваних
ним договорів купівлі-продажу, може
відновити своє право, якщо вважає його
порушеним, у інший передбачений
законом спосіб, при цьому, слід
враховувати, що відповідачка ОСОБА_3 є
членом садівничого товариства,
сплатила пайові внески по двох
ділянках, внесена у списки членів
товариства.

Усі доводи апеляційної скарги також
були предметом дослідження у суді, на
правильність висновків суду вони не
впливають, тому апеляційний суд вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити як
безпідставну, рішення суду як таке, що
відповідає вимогам закону, залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу садівничого
товариства «Лісне» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 25 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий:

Судді: