Справа № 133/461/13-ц Провадження №
22-ц/772/2886/2013Головуючий в суді першої
інстанції:Проць В.АКатегорія: 45
Доповідач: Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2013 р.
м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого судді Сала Т.Б.,

Суддів: Камзалова В.В., Войтка Ю.Б.,

при секретарі: Богацькій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 13 серпня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним
державного акту та визнання права
власності на земельну ділянку, -

встановила:

До суду звернувся ОСОБА_3 з
вищезазначеним позовом, в якому просив
визнати недійсним державний акт на
земельну ділянку площею 0,25 га,
зареєстрованої за відповідачем, та
визнати за ним право власності на
земельну ділянку, зазначену у
державному акті. Позов мотивований тим,
що ОСОБА_3 придбав у відповідача
будинок., який знаходиться на землі,
зазначеній у державному акті площею 0,25
га. А відповідно до законодавства,
чинного на час купівлі будинку, до
набувача переходить у власність і
земля, на якій розташований будинок і
яка була виділена в користування
відповідачу. також просив додатково
визнати недійсним ще один державний
акт на земельну ділянку площею 0,1243 га,
зареєстрованою теж за відповідачем.
Також просить визнати за ним право
власності на цю земельну ділянку,
оскільки вважає, що разом із будинком
та землею площею 0,25 га він ще придбав у
власність і цю спірну земельну ділянку.

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 13 серпня 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку,
площею- 0,25га, цільове призначення - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, яка знаходиться в
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
земельну ділянку, площею - 0,25 га,
цільове призначення - для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, яка
знаходиться в АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
відповідач ОСОБА_2 в поданій
апеляційній скарзі просить скасувати
рішення Козятинського міськрайонного
суду, та ухвалити нове рішення, яким в
задоволені позову ОСОБА_3 відмовити в
повному обсязі. При цьому зазначає, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним, прийнятим без з'ясування
всіх обставин, що мають значення для
справи та з порушеннями норм
матеріального права.

Також зазначає, що звернувшись з
вказаним позовом до суду позивач не
оспорював дії, в т.ч. рішення
відповідної сільської ради, які стали
підставою для видачі ОСОБА_2 державного
акту на право власності на земельні
ділянки. Суд першої інстанції не взяв
до уваги те, що захист прав громадян
здійснюється шляхом визнання
недійсними рішення органів державної
влади або органів місцевого
самоврядування. Тобто визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю без
визнання недійсним рішення, на
підставі якого виданий державний акт, є
порушенням закону.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача та відповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим;
законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом;
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
дослідженні в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив, що
відповідно до договору купівлі -
продажу, посвідченого нотаріально,
укладеного між відповідачем ОСОБА_2 та
позивачем ОСОБА_3, ОСОБА_3 придбав цілий
житловий будинок з господарськими
будівлями, який розташований в АДРЕСА_1.

Оскільки на момент укладання договору
купівлі - продажу, державний акт на
земельну ділянку, площею - 0,25 га.,
відповідачем ОСОБА_2 ще не був
виготовлений, то в пункті першому
договору купівлі - продажу будинку
зазначено, що земельна ділянка в
приватну власність не передавалась.

В грудні 2008 року ОСОБА_3 зареєстрував
право власності на житловий будинок в
Козятинському структурному підрозділі
Вінницького ОБТІ, що підтверджується
реєстраційним посвідченням.

Придбаний ОСОБА_3 будинок розташований
на земельній ділянці за адресою
придбаного будинку, яка безоплатно
передана ОСОБА_2 відповідним рішенням
Сокілецької сільської ради
Козятинського району. Земельна ділянка
передавалась для будівництва та
обслуговування житлового будинку.

Суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги про визнання недійсним
державного акту на земельну ділянку
площею 0,25 га та визнання права
власності за позивачем на цю ділянку,
застосував ч.1 ст. 120 ЗК України, в
редакції, що діяла на момент купівлі -
продажу житлового будинку, в якій
зазначено, що при переході права
власності на будівлю і споруду право
власності на земельну ділянку або її
частину може переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди.

Також суд послався на ч. 1 ст. 377 ЦК
України, в редакції, що діяла на момент
купівлі - продажу житлового будинку, в
якій зазначено, що особа, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду,
переходить право власності на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення, у
розмірах встановлених договором. Якщо
договором про відчуження житлового
будинку розмір земельної ділянки не
визначено, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, необхідної для її
обслуговування.

Хоча суд першої інстанції правильно
прийшов до висновку про застосування
норм, які діяли на час спірних
правовідносин, однак він безпідставно
їх застосував, що призвело до
неправильного застосування норм
матеріального права, а саме
застосовано закон, який не поширюється
на ці правовідносини.

Крім того, суд першої інстанції зробив
висновки, які не відповідають
обставинам справи.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 04
листопада 2008 року передала у власність
ОСОБА_3 житловий будинок з верандою,
господарською будівлею за номером
АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу від
04.11. 2008 року).

Відповідно до договору купівлі -
продажу земельна ділянка в приватну
власність не передавалась.

25 грудня 2003 року рішенням Сокілецької
сільської ради ОСОБА_2 було надано
безоплатно у власність земельну
ділянку розміром 0,46 га, з яких 0,25 га для
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд та 0,21
га для ведення особистого селянського
господарства, яка розташована в
АДРЕСА_1. (а.с.67).

Відповідно до довідки від 21 жовтня 2008
року, виданої Сокілецькою сільською
радою за № 1040, державний акт на
земельну ділянку, яка розташована біля
будинку АДРЕСА_1, не виготовлявся.

Колегія суддів приходить до висновку,
що земельна ділянка розмірами 0,25га,
відповідно до договору купівлі -
продажу будинку, не могла бути
переданою у власність, оскільки, дана
земельна ділянка належала не продавцю,
а територіальній громаді (ст. 83 ЗК
України), і на час купівлі будинку
ОСОБА_2 не отримала державного акту на
землю, яким, в силу ст. 126 ЗК України,
посвідчується право власності на
землю.

Судом першої інстанції була
застосована ст. 120 ЗК України, однак
норма не може бути застосована в даних
правовідносинах, оскільки між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, при відчужені та купівлі
будинку з приводу землі не укладались
будь-які цивільно-правові угоди.

Також невірно застосовано ч. 1 ст. 377 ЦК
України, оскільки дана норма
передбачає перехід права власності на
земельну ділянку при відчужені будівлі
в випадках наявності такого права
власності у особи, яка відчужує
будинок. Як встановлено судом, такого
права ОСОБА_2, не мала.

Отже, колегія суддів прийшла до
висновку, що підстав для набуття права
власності у ОСОБА_3 на момент придбання
будинку не було.

Суд першої інстанції також зробив
висновок, що ОСОБА_2 незаконно набула
права власності на земельну ділянку,
площею 0,25 га , оскільки вже не мала
права завершувати приватизацію
присадибної ділянки, оскільки
перестала бути власником будинку, а
тому і державний акт на вищевказану
земельну ділянку виданий без законної
на те підстави.

Колегія суддів вважає, що даний
висновок неправильний, оскільки не
базується на нормах закону.

Відповідно до п. б ч. 1ст. 12 ЗК України до
повноважень сільських рад у галузі
земельних відносин на території сіл
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян.

Громадяни набувають право власності та
право користування земельними
ділянками із земель комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
(ч. 1 ст. 116 ЗК України)

Набуття права на землю громадянами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність. (ч. 2 ст.
116 ЗК України).

Відповідно до п. 30 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування» до
повноважень сільських рад відноситься
прийняття рішень щодо відчуження
відповідно до закону комунального
майна.

З матеріалів цивільної справи
вбачається, що даний житловий будинок,
ОСОБА_2 отримала в дар від ОСОБА_5
(договір дарування 20 вересня 1995 року)
(а.с. 21-22)

Сокілецька сільська рада приймаючи
рішення про передачу у власність
земельної ділянки площею 0,25га,
керувались ст. 120 ЗК України, яка
регламентує перехід права на земельну
ділянку при переході права на будівлю.

Рішенням Сокілецької сільської ради
від 30 січня 2009 року затверджено
технічну документацію щодо складання
документів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку гр.
ОСОБА_2 та прийнято рішення про видачу
державного акту на право власності на
земельну ділянку, в т.ч. земельну
ділянку площею 0,25 га для
обслуговування будинку і
господарських споруд.

27 грудня 2010 року на ім'я ОСОБА_2 виданий
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,25 га і виданий
на підставі рішення Сокілецької
сільської ради від 30.01.2009 року.

Отже, враховуючи, що рішення про
безоплатну передачу землі у власність
та про видачу державного акту на право
власності на землю приймається
сільською радою, стверджувати про те,
що саме ОСОБА_2 не мала права
завершувати процес приватизації
земельної ділянки, є безпідставним.

Розглядаючи спір між фізичними
особами з приводу недійсності
державного акту, суд першої інстанції
зробив висновок про те, що державний
акт на землю виданий без законної на то
підстав. Підставами для видачі
державного акту в даному випадку є
відповідні рішення сільської ради, які
чинні, ніким не визнавались
незаконними та ніким не скасовані.
Позовних вимог, щодо скасування даних
рішень як незаконних, позивач не
ставив.

Крім того, в Постанові Пленуму
Верховного Суду України, № 7 від 16.04.2004
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», який виходив з
положень статей 8, 124 Конституції,
статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149,
151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34
ЦК України, статті 15 ЦПК України,
зазначений перелік справ, які підсудні
судам.

Зокрема, крім інших спорів,
зазначено спори з приводу володіння,
користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками;

про визнання недійсною відмови у
розгляді заяв громадян про безоплатну
передачу у власність (приватизацію)
земельних ділянок із земель державної
або комунальної власності для ведення
фермерського й особистого селянського
господарства, садівництва, будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
дачного будинку та індивідуального
гаража;

про визнання недійсними угод
купівлі-продажу, дарування, застави,
обміну, ренти земельних ділянок,
договорів довічного утримання, за
якими набувачеві передаються у
власність земельні ділянки, укладених
із порушенням встановленого законом
порядку тощо.

Приймаючи до уваги роз'яснення
зазначеної Постанови Пленуму
Верховного Суду України, колегія
суддів прийшла до висновку що вимога
про визнання недійсним державного
акту, є такою, яка не базується на
нормах закону, а від так не може бути
розглянута.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і є невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
відповідно до п. 4 даної статті -
порушення або неправильне
застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. 303, 307, 309, 313, 314, 319 ЦПК України, судова
колегія,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 13 серпня 2013 року -
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання недійсним державного акту
та визнання права власності на
земельну ділянку - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня його проголошення до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
(підпис) Сало Т.Б.

(підпис) Камзалов В.В.

Судді:
(підпис) Войтко Ю.Б.

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду

Вінницької області
Сало Т.Б.