Справа № 1327/2196/12
Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/4392/13
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Служалі А.Ю.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 04 жовтня 2012
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про солідарне стягнення 15802.06
грн. заборгованості за кредитним
договором № 50 від 29.08.2008 року.

В подальшому ОСОБА_2 уточнила позовні
вимоги та просила стягнути на її
користь з ОСОБА_4 15702.6 грн., з ОСОБА_5 - 100
грн.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 15 702,06 грн. суми
заборгованості за кредитним договором
№50 від 29.08.2008 року, стягнуто з ОСОБА_5 в
користь ОСОБА_2 100 грн. суми
заборгованості за кредитним договором
згідно договору поруки від 14.01.2011 року.
Вирішено питання судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_4, вважає, що таке
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що судом не враховано та жодним чином
не відображено в рішенні той факт, що
предметом розгляду справи є
невиконання кредитного договору №50
від 29.08.2009 р. і позивач звернувся з
позовом про стягнення боргу за
кредитним договором. При цьому, позивач
зазначив відповідачем по справі
ОСОБА_5, який не є учасником кредитного
договору та взагалі не вчиняв жодних
дій, пов`язаних з виконанням договору.
Згоди на укладення договору поруки
ОСОБА_4 не надавав та взагалі дізнався
про існування договору поруки з
позовної заяви. Слід зазначити, що в
договорі поруки від 14.01.2011р. відсутній
підпис ОСОБА_4, отже він не є учасником
даних договірних відносин. Суд не
звернув уваги, що договір поруки
підписаний 14.01.2011р. а кредитний договір
укладений 29.08.2008р. Апелянт просить
звернути увагу на те, що позивач вказує,
що йому перейшло право вимоги по
вищезазначеному кредитному договору
та просить стягнути з відповідача 15802,06
грн., однак позовна заява не містить
розрахунку суми, яку позивач просить
стягнути з відповідачів. Зазначена
сума заборгованості 15802,06 грн.
міститься в договорі про відступлення
права вимоги внаслідок прощення боргу
від 20.03.2012 року, однак згідно п.2.1 даного
договору первісний кредитор має
забезпечити нового кредитора
платіжними документами, які б
підтвердили розмір боргу боржника, але
жодного доказу саме такого розміру
заборгованості ОСОБА_4 перед КС "Надія"
позивачем не надано. Окрім того, ОСОБА_4
надано кредит в сумі 14300,00 грн., який ним
було сплачено, що підтверджується
квитанціями до прибуткового касового
ордеру. З наведених підстав просить
оскаржуване рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення яким в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача,
заперечення представника представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак, дане рішення не відповідає
зазначеним вимогам.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Статтею 629 ЦК України
встановлено, що договір є обов»язковим
для виконання сторонами.

Згідно зі ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти, сплата
яких передбачена ст.1048 ЦК України.
Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції, 29
серпня 2008 року між кредитною спілкою
«Надія» та членом кредитної спілки
ОСОБА_4 було укладено кредитний договір
№50, згідно з яким ОСОБА_4 надано кредит
(позику) в сумі 14300 грн., який рішенням
Надвірнянського районного суду
Івано-Франківської області від 23.02.2012 р.
було розірвано.

З метою забезпечення виконання
зобов'язання позичальником за
вищезгаданим кредитним договором, лише
14.01.2011 року між КС «Надія» та ОСОБА_5
було укладено договір поруки в розмірі
100 грн.

20.03.2012 року між КС «Надія» та ОСОБА_2
укладено Договір про відступлення
права вимоги внаслідок прощення боргу,
згідно з п.1.2 якого до позивачки
перейшли усі права КС «Надія» у
зобов»язанні в обсязі та на умовах, які
існували на момент переходу цих прав в
сумі 15802.06 грн.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов»язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги та
стягуючи на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_4
15702.06 грн. та з ОСОБА_5 - 100 грн., суд першої
інстанції виходив з того, що внаслідок
невиконання ОСОБА_4 зобов»язань за
кредитним договором по сплаті тіла
кредиту та відсотків за його
користування, у нього склалася
заборгованість перед КС «Надія» в
розмірі 15802.06 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Звернення до суду з позовом ОСОБА_2
мотивувала наявністю Договору про
відступлення права вимоги внаслідок
прощення боргу, згідно з п.1.2 якого до
позивачки перейшли усі права КС
«Надія» у зобов»язанні в обсязі та на
умовах, які існували на момент переходу
цих прав, і оскільки на момент
укладення вищезазначеного договору у
ОСОБА_4 існувала заборгованість в сумі
15802.06 грн., просила стягнути 15702.06 грн. з
ОСОБА_4 та 100 грн. з ОСОБА_5, в межах суми,
зазначеної в договорі поруки.

Свої заперечення щодо позову ОСОБА_4
мотивував відсутністю заборгованості
за кредитним договором №50 від 29.08.2009 р.

Статтями 10, 11, 60, 61 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь- які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, висновків експертів.
Частиною 4 ст. 60 ЦПК передбачено, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статями 58, 59 ЦПК України передбачено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обгрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог та
заперечень. Суд не бере до уваги докази,
які не стосуються предмету
доказування. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зміст Договору про
відступлення права вимоги внаслідок
прощення боргу, укладеного 20.03.2012 р. між
КС «Надія» та ОСОБА_2, зазначену у ньому
суму заборгованості в розмірі 15802,06
грн., беручи до уваги зміст п. п. 2.1, 2.2, 2.3
вищезгаданого Договору, згідно з якими
первісний кредитор зобов»язаний
забезпечити Нового кредитора повною
правдивою інформацією, яка має
відношення до права вимоги, що
передається, а також передати в
оригіналах належно завірених копіях
первинні документи, які її
підтверджують (договір, всі його
додатки, платіжні доручення на його
виконання, довідку про стан
заборгованості за Основним договором
на момент укладення даного Договору,
ідентифікаційні документи Боржника та
іншу письмову інформацію, яка має
істотне значення для цього правочину),
враховуючи те, що зазначені документа
не були передані ОСОБА_2, про що
ствердив в суді апеляційної інстанції
її представник і підтверджується
відсутністю акту приймання - передачі
зазначених первинних документів,
колегія суддів приходить до висновку,
що заборгованість ОСОБА_4 перед КС
«Надія» саме в такому розмірі не
підтверджена належними та допустимими
доказами.

На вимогу суду апеляційної інстанції
представником позивачки не було надано
документів, передбачених п.2.1 Договору
про відступлення права вимоги
внаслідок прощення боргу, і які повинні
зберігатись у позивачки.

На підтвердження суми заборгованості
представником позивачки було надано не
підписану уповноваженими особами, а
лише завірену печаткою, карточку
платежів по гривневому кредиту ОСОБА_4
за кредитним договором №50 від 28.08.2008 р.,
з якої вбачається, що ОСОБА_4 сплачено
9602,70 грн. відсотків по кредиту та 6199.36
грн. тіла кредиту, а всього сума
сплачених коштів становить 15802.06 грн.,
тобто, ОСОБА_4 сплачено саме цю суму, яку
просить стягнути позивачка, як
заборгованість за договором.

Наведене свідчить про суперечливість
інформації про розмір заборгованості
ОСОБА_4, а оскільки доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях, ухвалення
судом рішення на підставі зазначених
доказів суперечить нормам
процесуального права.

Надана представником позивачки суду
апеляційної інстанції довідка про стан
заборгованості від 19.12.2013 р. містить
інформацію лише про загальний стан
заборгованості, не дає суду можливості
пересвідчитися у правильності її
розрахунку.

Оскільки згідно з п.1.2 Договору про
відступлення права вимоги внаслідок
прощення боргу, укладеного 20.03.2012 року
між КС «Надія» та ОСОБА_2, до позивачки
згідно з положеннями ст. 514 ЦК України,
перейшли усі права КС «Надія» у
зобов»язанні в обсязі та на умовах, які
існували на момент переходу цих прав,
позивачкою всупереч вимогам ст. 10,11,60
ЦПК України не доведено належними та
допустимими доказами наявність на
момент укладення договору про
відступлення права вимоги внаслідок
прощення боргу, заборгованості ОСОБА_4
перед КС «Надія» в розмірі 15802.06 грн.,
суд прийшов до помилкового висновку
про стягнення з ОСОБА_4 15702.06 грн.
заборгованості за кредитним договором
та 100 грн. з ОСОБА_5, як з поручителя, в
межах договору поруки.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, висновки суду першої
інстанції, викладені у оскаржуваному
рішенні, не відповідають обставинам
справи, що полягає у неправильній
оцінці встановлених судом фактичних
обставин і помилковому визначенні
юридичних наслідків цих обставин, а
відтак оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309,
313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 04 жовтня 2012
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в
задоволенні позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П