Справа № 266/4537/13-ц
Провадженя№ 2/266/1473/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2013 року
м. Маріуполь

Приморський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого - судді Дзюба М.В.

при секретарі - Петрухіной Т.Л.

з участю позивачки ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2,

представника відповідача Коровіної
Н.Г.

третьої особи ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Маріуполі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мрія - Фарм» про
визнання недійсним наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в
якому просила визнати недійсним наказ
про звільнення №73-к від 27.09.2013 року,
поновити її на роботі на посаді
менеджера з продажу непродовольчих
товарів в ТОВ «Мрія-Фарм», стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу та стягнути з відповідача на
її користь у відшкодування моральної
шкоди 10 000 гривень. Позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що відповідач
звільнив її в день подачі заяви, на що
не мав права, оскільки вона мала намір
продовжити працювати як протягом
встановленого законом терміну
попередження про звільнення, так і у
разі, якщо б не знайшла іншої роботи
протягом цього строку.

В суді позивачка та її представник, без
подання відповідної письмової заяви
відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України,
неодноразово змінювали підстави
позову, заявляючи про нові обставини та
письмовими заявами збільшували
позовні вимоги в частині розміру
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу на день судового розгляду.

Під час судового розгляду справи
представник позивачки просила суд
визнати недійсним наказ про
звільнення ОСОБА_1 №73-к від 27.09.2013 року,
поновити позивачку на роботі на посаді
менеджера з продажу непродовольчих
товарів в ТОВ «Мрія-Фарм», стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 28.09.2013 року по день
ухвалення рішення в сумі 4800 гривень та
стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_1 у відшкодування моральної
шкоди 10 000 гривень. В обґрунтування
позову посилалась на те, що хоча ОСОБА_1
подала 26.09.2013 року заяву про звільнення
за власним бажанням на підставі ст..38
КЗпП з 27 вересня 2013 року, вона 28.09.2013
року передумала звільнятись та
намагалась приступити до роботи 30.09.2013
року, однак посадові особи відповідача
їй в цьому перешкоджали. Окрім того,
відповідач не мав права звільняти
позивачку в строк, про який вона
просила, оскільки в заяві про
звільнення не вказана причина до
такого звільнення, а копію свідоцтва
про народження дитини ОСОБА_1
відповідач мав ще з моменту її
прийняття на роботу. За весь час роботи
позивачці не в повному обсязі
здійснювалась виплата заробітної
платні, не в повній мірі здійснений
розрахунок при звільненні. Просила
позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в
повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 також підтримала
позовні вимоги, просила суд визнати
недійсним наказ про звільнення №73-к
від 27.09.2013 року, поновити її на роботі
на посаді менеджера з продажу
непродовольчих товарів в ТОВ
«Мрія-Фарм», стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 28.09.2013 року по день ухвалення
рішення та стягнути з відповідача на
її користь у відшкодування моральної
шкоди 10 000 гривень. Суду пояснила, що з
01.07.2013 року її було прийнято на роботу
на посаду менеджера з продажу
непродовольчих товарів ТОВ
«Мрія-Фарм». Протягом всього часу її
роботи у відповідача нарікань та
зауважень по роботі не мала, однак у
вересні 2013 року вона тривалий час
перебувала на лікарняному у зв'язку із
хворобою своєї дитини. 26.09.2013 року,
закривши лікарняний лист, вона
подзвонила завідуючій аптекою, в якій
працювала, - ОСОБА_5 з питанням куди їй
виходити до роботи, на що отримала
відповідь про те, що її доля вже
вирішена та їй потрібно звернутись до
директора товариства ОСОБА_11 Під час
розмови з директором, той повідомив, що
нарікань до неї він не має, однак такі
працівники, в яких хворіють діти, йому
не потрібні, через що вона написала
заяву про звільнення з роботи за
власним бажанням з 27 вересня 2013 року.
Наступного дня, 27.09.2013 року, вона
отримала свою трудову книжку та з нею
було здійснено розрахунок при
звільненні без урахування оплати
лікарняного за рахунок коштів ФССТВП.
Однак при цьому вона вже передумала
звільнятись, та 27.09.2013 року, близько о 09
години, з'явилась на роботу та
намагалась приступити до виконання
своїх обов'язків, відкривши касовий
апарат, однак її в цьому перешкоджала
ОСОБА_5. В той же день вона звернулась до
директора товариства, пояснюючи що
вона передумала звільнятись, однак той
до уваги це не взяв. 30.09.2013 року вона
також намагалась приступити до роботи,
розмовляла з завідуючою аптекою
ОСОБА_5, просила її взяти на роботу,
однак та відмовилась. Таке звільнення
вважала незаконним. В обґрунтування
моральної шкоди, яку вона оцінила в 10000
гривень, посилалась на те, що
незаконним звільненням їй спричинені
моральні страждання, які полягають в
душевних переживаннях з приводу втрати
роботи, несправедливості відносно неї,
відсутністю доходів для існування себе
та дитини, вимагались додаткові
зусилля для організації її життя.

Представник відповідача за
довіреністю Коровіна Н.Г. проти позову
заперечувала, звертаючи увагу суду на
неодноразове недотримання позивачкою
та її представником вимог ст.ст..31, 131
ЦПК України. В обґрунтування
заперечень посилалась на те, що в
позовній заяві позивачка мотивувала
незаконність свого звільнення тим, що
відповідач її звільнив до закінчення
терміну попередження про звільнення.
Однак таке обгрунтування не знайшло в
суді свого підтвердження, оскільки в
заяві про звільнення позивачка сама
зазначила дату, з якої просила її
звільнити. Внаслідок цього позивачкою
та її представником в кожному судовому
засіданні приводилось нове
обґрунтування підстав позову та нові
обставини, що суперечить вимогам
діючого законодавства. Разом з цим,
заява про звільнення була подана
ОСОБА_1 26.09.2013 року. В заяві вона просила
звільнити її саме з 27.09.2013 року, а
причиною звільнення вона приводила
необхідність догляду за своєю дитиною
до 14 років. При цьому діюче трудове
законодавство не вимагає
обов'язкового письмового
конкретизування в заяві причин до
такого звільнення. Директору
товариства було відомо про наявність у
ОСОБА_1 неповнолітньої дитини, своє
звільнення вона мотивувала
необхідністю догляду за дитиною та
надала копію свідоцтва про народження
дитини, а тому він не міг відмовити їй у
звільненні на підставі ст..38 КЗпП з
дати, яку вона зазначала, оскільки це
було порушенням її прав і суперечило
вимогам діючого законодавства. До того
ж, перелік поважних підстав для
звільнення з роботи з дати, про яку
просить працівник, встановлений ч.1 ст.38
КЗпП, не є вичерпним і надає можливість
роботодавцю звільняти працівника з
дату, про яку він просить, і в інших
випадках, прямо не перелічених
диспозицією частини першої даної
статті, які приводяться в
обґрунтування звільнення з певної
дати. Окрім того, доводи позивачки про
те, що вона передумала звільнятись та
їй перешкоджали продовжувати роботу,
не знайшли свого підтвердження в суді
та спростовуються показаннями свідків
та поясненнями третьої особи ОСОБА_11.
Окрім того, позивачка мала можливість
до видання наказу про її звільнення
подати письмову заяву про намір
продовжувати працювати, однак вона
цього не зробила. Позовні вимоги
вважала безпідставними та
необґрунтованими та просила суд у
задоволенні позову відмовити.

Третя особа - директор ТОВ «Мрія-Фарм»
ОСОБА_11 в суді пояснив, що з ОСОБА_1 він
бачився лише двічі - при прийомі на
роботу та в день написання нею заяви
про звільнення. 26.09.2013 року вона йому
зателефонувала з проханням про зустріч
та в узгоджений ними час вони
зустрілись і ОСОБА_1 звернулась із
заявою про звільнення за власним
бажанням, додавши копію свідоцтва про
народження дитини. Вона просила
звільнити її з 27.09.2013 року. Він був
здивований, однак не міг відмовити у
звільненні з дати, з якої просила
ОСОБА_1, в силу вимог діючого
законодавства. Вона пояснювала своє
звільнення необхідністю догляду за
дитиною. 27.09.2013 року в його відсутність
вона забрала трудову книжку та поїхала
в аптеку за санітарною книжкою. В той
день вона йому телефонувала з
проханням сприяти у видачі їй
сан.книжки, оскільки сан.книжки
зберігались у завідуючої аптекою
ОСОБА_5, яка була відсутньою. Він
особисто телефонував ОСОБА_5 і просив
видати ОСОБА_1 її санітарну книжку.
27.09.2013 року він із ОСОБА_1 не зустрічався
та вона до нього не приїжджала, про
намір продовжити роботу вона не
повідомляла ані усно, ані письмово.
Заперечував проти посилання позивачки
на те, що їй 27.09.2013 року було відмовлено
в продовженні роботи.

Вислухавши сторони, допитавши свідків
та дослідивши письмові матеріали
справи, суд вважає позовні вимоги не
обґрунтованими та у задоволенні
позову відмовляє в повному обсязі з
наступних підстав.

Відповідно до ст..3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутись
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно положеннями ст..10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Виходячи з принципу диспозитивності
цивільного судочинства, закріпленого в
статті 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше, як за
зверненням фізичних або юридичних
осіб, поданому у відповідності з
вимогами даного Кодексу, в межах
заявлених ними вимог та на підставі
доказів сторін і інших осіб, які
приймають участь у справі.

Відповідно до ст..31 ЦПК України, позивач
має право протягом всього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог, відмовитись від
позову, а відповідач вправі визнати
позов повністю або частково. До початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подачі письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову, а відповідач - пред'явити
зустрічний позов.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1
обґрунтовувала свої позовні вимоги
тим, що з посади менеджера з продажу
непродовольчих товарів ТОВ «Мрія-Фарм»
її було звільнено в день подачі заяви
про звільнення за власним бажанням, до
закінчення встановленого ч.1 ст. 38 КЗпП
двотижневого терміну попередження про
звільнення. Однак це не знайшло свого
підтвердження та спростовується
дослідженими під час розгляду справи
судом доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на
підставі наказу №42 к від 01.07.2013 року
було прийнято на роботу в ТОВ
«Мрія-Фарм» на посаду менеджера з
продажу непродовольчих товарів.

Наказом №73 К від 27.09.2013 року ОСОБА_1
було звільнено з займаної посади з
27.09.2013 року за власним бажанням (ст..38
КЗпП), підстава - заява ОСОБА_1 (а.с.27).

Згідно поданої заяви ОСОБА_1 просила
звільнити її за власним бажанням з
27.09.2013 року. В заяві міститься дата її
складання - 26.09.2013 року.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 38 КЗпП
України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений термін, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. У разі,
якщо заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням обумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
учбового закладу; неможливість
проживання в даній місцевості, яка
підтверджена медичним висновком;
вагітність; догляд за дитиною до
досягнення ним чотирнадцятирічного
віку чи дитиною-інвалідом; догляд за
хворим членом родини відповідно до
медичного висновку чи інвалідом 1
групи; вихід на пенсію; прийом на роботу
за конкурсом, а також за іншими
поважними причинами), власник або
уповноважений ним орган повинні
розірвати трудовий договір в строк, про
який просить працівник. Якщо працівник
по закінченні строку попередження про
звільнення не залишив роботу та не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі його звільнити на підставі
раніше поданої заяви, окрім випадків,
коли на його місце запрошений інший
працівник, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладанні трудового договору.

Про наявність у позивачки
неповнолітньої дитини віком до 14 років
було відомо роботодавцю та діюче
законодавство не передбачає обов'язку
роботодавця вимагати від працівника
додаткового надання документів на
підтвердження цього факту, а тому
посилання позивачки та її представника
на те, що копію свідоцтва про
народження дитини позивачка надавала
не в день подання заяви про звільнення,
а при прийомі на роботу, не свідчать про
незаконність її звільнення.

Окрім того, як слід з трудової книжки
ОСОБА_1, вона і раніше звільнялась з
попереднього місця роботи на підставі
ст..38 КЗпП у зв'язку із доглядом за
дитиною до досягнення нею 14 років.
(запис №8, а.с.3-4)

Таким чином, в межах визначених
позовною заявою підстав позову,
незаконність звільнення позивачки не
знайшла свого підтвердження та
трудовий договір із ОСОБА_1
роботодавцем було розірвано у строк,
про який вона просила та визначила в
своїй заяві.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів», по справах про
звільнення за ст..38 КЗпП суди повинні
перевіряти доводи працівника про те, що
власник або уповноважений ним орган
примусили його подати заяву про
розірвання трудового договору.

Сама позивачка ОСОБА_1 в суді належним
чином обґрунтувати та пояснити в чому
саме полягало примушування до
написання нею заяви про звільнення за
власним бажанням, не змогла та на
запитання сторони навіть пояснила, що
заяву написала добровільно.

Допитана як свідок в суді ОСОБА_5
пояснила, що вона є завідуючою аптекою,
в якій працювала позивачка. В вересні
2013 року ОСОБА_1 перебувала на
лікарняному, після закінчення якого
26.09.2013 року подала директору заяву про
звільнення з 27 вересня 2013 року. 27.09.2013
року вона на роботу не вийшла та не
вимагала продовження трудових
відносин, а лише приблизно після 13
години прийшла в аптеку за своєю
санітарною книжкою. За проханням
директора товариства вона пояснювала
іншому співробітнику де знаходиться
сан книжка ОСОБА_1, оскільки в той
момент не була безпосередньо на своєму
робочому місці, та така сан.книжка була
видана ОСОБА_1 на руки. З моменту виходу
позивачки на лікарняний, вона не з нею
не зустрічалась.

З доповідної завідуючої аптекою ОСОБА_5
на ім'я директора ТОВ «Мрія-Фарм» слід,
що 27.09.2013 року встановлений факт
відсутності на робочому місці ОСОБА_1
без повідомлення причин такої
відсутності. (а.с.122)

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що
працювала в одній аптеці разом із
ОСОБА_1, в тому числі 26-27 вересня 2013 року.
27.09.2013 року, майже у другій половині дня
ОСОБА_1 прийшла до аптеки за санітарною
книжкою, у відсутність завідуючої
ОСОБА_5 ОСОБА_5 в телефонному режимі
пояснила, де зберігається така книжка і
вона була видана ОСОБА_1. До роботи
27.09.2013 року ОСОБА_1 не намагалась
приступити та 26.09.2013 року в аптеку не
приходила.

Свідок ОСОБА_7, яка є матір'ю позивачки,
особисто під час цих подій в розмовах
участі не приймала, однак в суді
показала, що лише зі слів своєї доньки
їй відомо про те, що 26.09.2013 року ОСОБА_1
повідомила про закінчення лікарняного
та телефонувала ОСОБА_5, з'ясовуючи,
куди їй потрібно виходити до роботи, на
що її повідомили, що її долю «вже
вирішено». В той же день, 26.09.2013 року
ОСОБА_1 поїхала до директора ОСОБА_11,
який повідомив, що працівники, в яких
хворіють діти, йому не потрібні. В той
же день донька написала заяву про
звільнення за власним бажанням, після
чого була дуже пригнічена. В подальшому
дочка передумала звільнятись, однак її
не допустили до роботи. 27.09.2013 року вона
біля 09 години на таксі підвозила ОСОБА_1
в аптеку, після чого поїхала на ринок.
Їй зателефонувала донька та попросила
забрати її на таксі та відвезти до
офісу фірми. Вона заїхала за донькою,
яка повідомила, що її звільнили. Під час
розмови із ОСОБА_11 вона не була
присутньою, однак зі слів доньки їй
відомо що директор відмовився приймати
доньку на роботу. 30.09.2013 року її донька
знову ходила до завідуючої аптекою з
проханням взяти її на роботу, однак та
їй відмовила.

Аналізуючи вищенаведене, суд
встановив, що оскільки заяву про
звільнення ОСОБА_1 подала 26 вересня 2013
року та просила звільнити її з
наступного дня, тобто 27 вересня 2013
року, то в даному випадку датою
попередження про звільнення є 26.09.2013
року, а днем останнім робочим днем і
днем звільнення є 27.09.2013 року, що
зазначено в наказі про звільнення.

Відповідно до ст..47 КЗпП власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належним чином оформлену трудову
книжку та здійснити з ним розрахунок в
термін, визначений ст..116 цього Кодексу.

Трудова книжка була видана позивачці
27.09.2013 року, тобто в день звільнення, про
що свідчить її підпис у книзі видачі
трудових книжок. Розрахунок при
звільненні проведений 27.09.2013 року (а.с.94,
100).

Факту письмового повідомлення
роботодавця про намір позивачки
продовжити дію трудового договору
протягом строку попередження судом не
встановлено.

Аналізуючи досліджені судом докази,
суд вважає, що належних та допустимих
доказів того, що позивачку примусили до
написання заяви про звільнення та до
закінчення строку попередження ОСОБА_1
належним чином повідомила роботодавця
про намір продовжити трудові
відносини, суду не надано, а її доводи
про усне повідомлення про це директора
ОСОБА_11 спростовуються поясненнями
допитаних в суді свідків ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, а також поясненнями самого
ОСОБА_11.

Пояснення допитаної як свідка ОСОБА_7
суд оцінює критично, оскільки вона
особисто у розмовах участі не приймала
та їй відомо про зміст таких розмов
лише зі слів позивачки. Обєктивно її
пояснення іншими доказами не
підтверджуються.

Стосовно наданого суду аффідевіту
громадянки ОСОБА_10, то суд вважає цей
документ недопустимим доказом та
відповідно до ст..59 ЦПК України не
приймає його до уваги, оскільки
показання такого свідка, отримані з
порушенням порядку допиту свідків,
встановленого законом (зокрема, свідок
не попереджався про кримінальну
відповідальність за ст..384, 385 КК та не
приведений судом до присяги). До того ж,
такий доказ наданий суду з порушенням
вимог ст..131 ЦПК України, тобто через
тривалий час після початку розгляду
справи по суті та поважних причин
несвоєчасності заявлення позивачкою
суду про цього свідка не встановлено.
Посилання представника позивачки на
те, що ОСОБА_1 «тільки зараз пригадала»
про цього свідка, не може бути визнано
поважною причиною.

Намагання позивачки приступити до
роботи 30.09.2013 року суд до уваги не
приймає, оскільки з 27.09.2013 року її вже
було звільнено на підставі ст..38 КЗПП
України.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає,
що підстав для визнання недійсним
наказу №73 к від 27.09.2013 року про
звільнення позивачки з посади
менеджера непродовольчих товарів ТОВ
«Мрія-Фарм» та поновлення її на роботі,
не має, а тому ці позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Окрім того, судом ретельно
перевірялось питання здійснення
повного розрахунку із позивачкою при
звільненні, в тому числі питання
виплати їй заробітної плати за час
роботи у відповідача, з ТОВ «Мрія-Фарм»
витребувані відомості про фактичну
виплату позивачці заробітної плати та
розмір фактично виплачених сум, копію
колективного договору, яким
встановлені строки виплати заробітної
плати, розрахунок виплати суми
компенсації при звільненні, які були
звірені судом із наданою позивачкою
випискою по її картковому рахунку в КБ
«ПриватБанк», та будь-яких
розбіжностей судом не встановлено. Всі
доводи представника позивачки ОСОБА_2
про те, що ОСОБА_1 недоплачувалась
заробітна плата та не в повному обсязі
виплачений розрахунок при звільненні,
є ні інакше як її власні припущення,
нічим об'єктивно не підтверджуються та
спростовуються дослідженими судом
документами. А тому суд приходить до
висновку про необґрунтованість та
недоведеність таких доводів.

Позовні вимоги в частині стягнення з
ТОВ «Мрія-Фарм» на користь ОСОБА_1
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за період з 27.09.2013 року по день
ухвалення рішення, у зв'язку із
відсутністю підстав для визнання
незаконним її звільнення і поновлення
позивачки на роботі, не підлягають
задоволенню через відсутність до цього
правових підстав.

Щодо відшкодування моральної шкоди,
відповідно до вимог ст..237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівникові провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Встановлені в судовому засіданні
обставини свідчать про те, що при
звільненні позивачки з роботи
відповідачем не порушувались вимоги
чинного законодавства, а отже, не були
порушені законні права позивача. Тому
вимоги про відшкодування їй моральної
шкоди є безпідставними.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1
задоволенню не підлягають і в
задоволенні позову суд відмовляє в
повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
ст..ст.15, 60, 79, 88, 196, 213, 215, 218 ЦПК України,
ст.ст.38, 221, 232, 235 КЗпП України, суд ,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Мрія - Фарм» про
визнання недійсним наказу про
звільнення №73-к від 27.09.2013 року,
поновлення на роботі на посаді
менеджера з продажу непродовольчих
товарів в ТОВ «Мрія-Фарм», стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу за період з 28.09.2013 року по 20.12.2013
року в сумі 4800 гривень та відшкодування
моральної шкоди в сумі 10 000 гривень -
відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до
Апеляційного суду Донецької області
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя
Дзюба М. В.