АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-2782/11 Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/591/К/13 Пустовіт О.Г.
Категорія № 27 (І) Доповідач - Барильська А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Грищенко Н.М., Савіної Г.О.,

при секретарі: Євтодій К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3, на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (надалі - ПАТ «Сведбанк»,Банк) про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що 29.01.2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк», від імені якого діяло Відділення № 2 відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк»), був укладений кредитний договір № 0309/0108/7-66, відповідно до умов якого він отримав кредит у сумі 25000 доларів США строком з 29 січня 2008 року по 28 січня 2038 року включно зі сплатою 11,9% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання своїх зобов'язань за даним кредитним договором, позивач уклав з Банком договір іпотеки № 0309/0108/71-466-2-1 від 29.01.2008 року.

Відповідно до досягнутої між сторонами домовленості, ОСОБА_3 взяв кредит в розмірі 25000 доларів США, що при курсі 5,05 грн. за 1 долар США становило 126 250 грн., а на теперішній час при курсі близько 8 грн. за 1 долар США, його борг виріс майже в два рази, завдавши йому великої майнової шкоди. Значне зниження курсу національної валюти України по відношенню до долара США восени 2008 року призвело до неможливості позивача своєчасно виплачувати кредит та проценти за його користування. Відповідач, надавши кредит у іноземній валюті, переклав ризики, пов'язані із знеціненням національної валюти на позивача, як позичальника, тобто вніс у договір положення, які завідомо є невигідними для позивача. Спірній договір містить лише відповідальність позивача, як позичальника та є несправедливим. Крім того, єдиним платіжним засобом в Україні є гривня, у зв'язку з чим видача кредиту в іноземній валюті свідчить про його недійсність, оскільки у відповідача відсутня індивідуальна ліцензія. У зв'язку з чим він просив визнати кредитний договір та договір іпотеки недійсними.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. Зокрема, вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги несправедливість умов кредитного договору, укладеного між сторонами, згідно яких Банк, надавши кредит в іноземній валюті, переклав ризик, пов'язаний зі знеціненням національної валюти, на позичальника; не взято до уваги, що повернення кредиту на умовах договору позичальником Банку здійснюється в іноземній валюті, що потребує індивідуальної ліцензії відповідно до вимог п.г) ч.4 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 січня 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір №0309/0108/71-466 на придбання нерухомості (первинний і вторинний ринок), відповідно до умов якого Банк надав позивачу кредитні кошти у сумі 25000 доларів США на строк до 28.01.2038 року включно; мета кредитування-придбання нерухомості; процентна ставка за користування кредитом встановлена договором у розмірі 11,9 відсотків річних, згідно п.п. 1.1-1.5 кредитного договору.

29 січня 2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір № №0309/0108/71-466-Z-1.

Згідно п. 2 договору іпотеки, позивач на забезпечення основного зобов'язання передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що спірний кредитний договір є несправедливим, так як його умови породжують істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки у зв'язку із знеціненням національної валюти до 8 грн. за 1 долар США, його борг виріс майже в два рази, завдавши йому великої майнової шкоди. Кредитний договір передбачає відповідальність позивача. як позичальника, та в ньому відсутні посилання на відповідальність відповідача. Кредитний договір укладений в іноземній валюті, що протирічить вимогам ЦК України, оскільки у відповідача відсутня індивідуальна ліцензія.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин). Позивачем не надано суду доказів на підтвердження недійсності кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 1.1. кредитного договору, Банк надав позивачу грошові кошти у розмірі 25000 доларів США, а позивач зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі, у терміни, передбачені цим договором.

Пунктом 10.1 кредитного договору передбачено, що, укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими.

Тобто, кредитний договір, укладений між позивачем ОСОБА_3 та ПАТ «Сведбанк», відповідає вимогам ст.ст.203,215 ЦК України, у ньому обумовлені усі істотні умови та він підписаний позивачем, який погодився зі всіма умовами договору.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на несправедливість умов кредитного договору, укладеного між сторонами, згідно яких Банк, надавши кредит в іноземній валюті, переклав ризик, пов'язаний зі знеціненням національної валюти, на позичальника, колегія суддів не може взяти до уваги, з огляду на наступне.

Згідно ст.44 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк зобов'язаний з урахуванням специфіки його роботи створити адекватну систему управління ризиками, яка має забезпечувати на постійній основі виявлення, вимірювання, контроль і моніторинг усіх видів ризиків за всіма напрямами діяльності банку на всіх організаційних рівнях та бути адекватною ризикам, що приймаються банком.Банк зобов'язаний утворити постійно діючий підрозділ з управління ризиками, в якому зосереджені функції з управління ризиками та який відповідає за розроблення, впровадження внутрішніх положень і процедур управління ризиками, інформує керівництво про ризики, прийнятність їх рівня та надає пропозиції щодо необхідності прийняття керівництвом відповідних рішень. Для забезпечення додаткових заходів з метою управління ризиками банки створюють постійно діючі комітети, зокрема: кредитний комітет, який щомісячно оцінює якість активів банку та готує пропозиції щодо формування резервів на покриття можливих збитків від їх знецінення; комітет з питань управління активами та пасивами, який щомісячно розглядає собівартість пасивів та прибутковість активів і приймає рішення щодо політики відсоткової маржі, розглядає питання відповідності строковості активів та пасивів та надає відповідним структурним підрозділам банку рекомендації щодо усунення розбіжностей у часі, що виникають; тарифний комітет, який щомісячно аналізує співвідношення собівартості послуг та ринкової конкурентоспроможності діючих тарифів, відповідає за політику банку з питань операційних доходів.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем не надано суду переконливих доказів на підтвердження несправедливих умов договору.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, позивач погодився з умовами кредитного договору, забажав укласти цей договір, та цей намір підтвердив своїм підписом, підтвердивши тим самим, що умови договору відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. На виконання умов договору, отримав від відповідача грошові кошти, обумовлені договором.

Відповідно до положень ч.2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статті 47 та 49 Закону України „Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Міністрів України „Про систему регулювання і валютного контролю".

Як вбачається із матеріалів справи, згідно банківської ліцензії № 38 від 31.10.1991р., виданої Національним банком України, дозволу №38-2, виданому 31.10.1991 року виданого Національним банком України відповідачу, додатку до дозволу 38-2, Банк має право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що Банк має право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання в кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за Кредитним договором відповідає вимогам законодавства.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду щодо недоведеності вимог позивача про обов'язковість отримання Банком або позичальником індивідуальних ліцензій Національного банку України для здійснення валютних операцій, оскільки на теперішній час законодавцем не визначено межі термінів та сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, тобто, операція з надання кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Доводи апеляційної скарги представника позивача зазначених висновків суду не спростовують та не містять підстав для задоволення позовних вимог про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірній договір містить лише відповідальність позивача, як позичальника, та в ньому відсутня відповідальність відповідача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, розділом 4 кредитного договору передбачено обов'язки Банку, згідно яких Банк зобов'язується надати позичальникові можливість скористатися кредитом з дотриманням умов, передбачених договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору кредиту та договору іпотеки.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду повинно бути залишено без змін на підставі ст. 308 ЦПК України .

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за довіреністю в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М. Грищенко

Г.О. Савіна