Сколівський районний суд Львівської
Справа № 1320/552/2012
№ провадження 2/453/79/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2013 року Сколівський
районний суд Львівської області

у складі: головуючого - судді
Микитина В.Я.;

при секретарі Корнута
Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у місті Сколе
Львівської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю
третьої особи - ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування
земельної ділянки від 29.12.2011 року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника
за довіреністю ОСОБА_4 23.11.2012 року
звернулася в суд із позовною заявою, в
якій просить визнати недійсним договір
дарування земельної ділянки, укладений
29.12.2011 року між відповідачем ОСОБА_2 та
третьою особою ОСОБА_3, що був
зареєстрований цього ж числа у
Державному реєстрі правочинів під №
1150, а 27.04.2012 року на його підставі
здійснена державна реєстрація прав на
земельну ділянку у поземельній книзі
за реєстровим № 01. В
обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що на виконанні у
Галицькому ВДВС Львівського МУЮ
знаходиться виконавчий лист від 27.01.2012
року, згідно якого у її користь з
відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню
91233 грн. 00 коп. боргу, 932 грн. 32 коп.
судового збору та 120 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи, а всього - 92285 грн. 32
коп.. Постановою старшого державного
виконавця Галицького ВДВС Львівського
МУЮ Табінського О.В. від 06.03.2012 року
накладено арешт на все майно, що
належить відповідачеві ОСОБА_2 та
заборонено здійснювати відчуження
будь-якого майна, яке йому належить.
Постановою цього ж державного
виконавця від 01.06.2012 року визначено
необхідність начальнику Відділу ДВС
Сколівського РУЮ Львівської області
забезпечити опис майна відповідача
ОСОБА_2, оскільки було встановлено, що
останньому на праві власності належить
земельна ділянка площею 0,0800 га., що
розташована у с. Тухля Сколівського
району Львівської області в урочищі
«За теплицею». Незважаючи на арешт та
заборону відповідачу ОСОБА_6 вчиняти
будь-які дії щодо відчуження належного
йому майна, він 29.12.2011 року уклав з
третьою особою у справі - ОСОБА_3
договір дарування вказаної вище
земельної ділянки, що посвідчений
нотаріально у встановленому законом
порядку із реєстрацією у реєстрі за №
1150. Договір дарування земельної
ділянки був вчинений 27.04.2012 року,
оскільки третя особа ОСОБА_3 здійснив
державну реєстрацію свого права
власності на земельну ділянку саме
вказаного числа. З огляду на таке
вважає, що оспорюваний договір
дарування не міг бути укладений, а
також не могла бути вчинена державна
реєстрація права власності за таким
договором, у зв'язку з чим він підлягає
визнанню недійсним, так як зміст
оспорюваного договору суперечить
актам цивільного законодавства,
зокрема ст. 57 Закону України «Про
виконавче провадження», яка регулює
порядок накладення арешту на майно
боржника і порядок виконання постанови
державного виконавця про накладення
арешту на майно боржника. Оскільки
визнання недійсним правочинів
здійснюється у судовому порядку, то
вона була змушена звертатися до суду із
даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив
позов задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві (а. с. 3-6) та
письмових запереченнях на відзив (а. с.
89).

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_7 у судовому засіданні проти
задоволення позовних вимог заперечила
у повному обсязі з підстав, викладених
у письмовому запереченні на позовну
заяву (а. с. 28-30), просить у їх
задоволенні відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечив у повному обсязі з
тих-же підстав, що представник
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, просив у їх
задоволенні відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та їх
представників, давши належну оцінку
доказам по справі, суд вважає, що у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити у зв'язку із недоведеністю
таких з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 29.12.2011 року
сторони у справі - відповідач ОСОБА_2 та
третя особа ОСОБА_3 уклали договір
дарування земельної ділянки (а. с. 33-34,
59), згідно з яким дарувальник ОСОБА_2
подарував, а обдарований ОСОБА_3
прийняв у дар земельну ділянку площею
0,0800 га., надану для будівництва та
обслуговування житлового будинку з
кадастровим номером :01:026:0258, що
розташована у с. Тухля Сколівського
району Львівської області в урочищі
«За теплицею». Форма і зміст договору
відповідає вимогам, визначеним діючим
на час його укладення цивільним
законодавством як обов'язкові для
чинності правочину, у тому числі і
нотаріальне посвідчення правочину із
внесенням його до Державного реєстру
правочинів за № 1150. Договір є укладеним
(вчиненим), так як у ньому наявні всі
встановлені зазначеним вище
законодавством умови, необхідні для
укладення правочину. Крім того, 29.12.2011
року на підставі оспорюваного договору
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
було вчинено відповідний напис на
Державному акті про право власності на
земельну ділянку серії ЯЕ № 564623 (а. с. 35,
60) про перехід права власності на
вказану вище земельну ділянку за
третьою особою ОСОБА_3, а у подальшому,
зокрема 27.04.2012 року третя особа ОСОБА_3
зареєстрував зазначені зміни в
Управлінні держкомзему України у
Сколівському районі Львівської
області, про що було зроблено
реєстровий напис у поземельній книзі №
01.

Посилання позивача ОСОБА_1 на таку
підставу для визнання оспорюваного
договору недійсним, як невідповідність
його умов нормам ЦК України та іншим
актам цивільного законодавства, не
знайшли свого підтвердження у судовому
засіданні і суд вважає такі не
доведеними, виходячи із наступного.

Як роз'яснює п. 7 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин може
бути визнаний судом недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦПК України
підставою недійсності правочину є
недодержання у момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, що
також роз'яснюється і у п. 2 згаданої
вище Постанови Пленуму Верховного суду
України, зміст правочину не може
суперечити вказаному Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
При цьому, під іншими актами
законодавства слід розуміти Закони
України, ратифіковані міжнародні
договори, акти Президента України,
постанови Кабінету Міністрів України
та акти інших органів державної влади,
які прийняті відповідно до Конституції
України. Відповідність чи
невідповідність правочину вимогам
законодавства має оцінюватися судом
відповідно до законодавства, яке діяло
на момент вчинення правочину.

Посилаючись на зазначені норми,
позивач зокрема вказує на те, що зміст
оспорюваного договору суперечить
положенням, а в основному - ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження» у
редакції, що діяла на момент його
вчинення і яка регулює арешт та
вилучення майна боржника. Так,
відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 3, 6 вказаної
норми арешт майна боржника
застосовується для забезпечення
реального виконання рішення, який може
укладатися, у тому числі, шляхом
винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження. Копії постанови, якою
накладено арешт на майно боржника та
оголошено заборону на його відчуження,
державний виконавець надсилає органам,
що здійснюють реєстрацію майна або
ведуть реєстр заборони на його
відчуження. Порушення заборони
державного виконавця розпоряджатися
або користуватися майном, на яке
накладено арешт, тягне за собою
передбачену законом відповідальність
зберігача майна.

З вказаного приводу судом
встановлено, що арешт майна боржника
(відповідача ОСОБА_2.) та оголошення
заборони на відчуження такого майна
було накладено 06.03.2012 року, що
безпосередньо вбачається з копії
постанови серії ВП № 31591918 старшого
державного виконавця Галицького
відділу державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції Табінського О.В. від вказаного
числа (а. с. 17). У пункті 3 такої постанови
йдеться про те, що її копії направлено
на виконання в органи та установи, які
посвідчують договори відчуження майна
чи проводять його перереєстрацію на
іншого власника, а також сторонам.
Разом з тим, всі необхідні дії,
пов'язані із відчуженням земельної
ділянки, що була предметом
оспорюваного договору, у тому числі і
її повною передачею, були вчинені
відповідачем ОСОБА_2 ще 29.12.2011 року,
тобто задовго до винесення вказаної
вище постанови про арешт майна
боржника та заборони на його
відчуження. Цього ж дня, як уже йшлося
вище, приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
було вчинено відповідний напис на
Державному акті про право власності на
земельну ділянку серії ЯЕ № 564623 (а. с. 35,
60) про перехід права власності на
вказану вище земельну ділянку за
третьою особою ОСОБА_3. Будь-яких інших
дій, пов'язаних з розпорядженням або
користуванням майном (у даному випадку
земельною ділянкою площею 0,0800 га., що
розташована у с. Тухля Сколівського
району Львівської області в урочищі
«За теплицею») відповідачем ОСОБА_2
після 29.12.2011 року не вчинялося, та й не
могло вчинятись, оскільки
перереєстрація права на таке майно
здійснювалася Управлінням держкомзему
України у Сколівському районі
Львівської області на підставі
звернення із відповідною заявою
третьої особи у справі - ОСОБА_3, як
особи, що прийняла у власність
(прийняла у дар) зазначену земельну
ділянку.

Таким чином, на момент передачі майна
за оспорюваним договором, його
нотаріального посвідчення і внесення
до Державного реєстру правочинів, а
також здійснення нотаріусом
відповідної відмітки на Державному
акті на право власності на земельну
ділянку про перехід права власності на
неї до іншої особи, були відсутні
будь-які визначені законом підстави, що
б унеможливлювали укладення такого
договору, у тому числі і
невідповідність його змісту вимогам ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Інших доводів на підтвердження
вчинення відповідачем ОСОБА_2
безпосередньо у момент дії арешту його
майна та оголошення заборони на
відчуження такого майна, дій,
пов'язаних з розпорядженням або
користуванням земельною ділянкою, що
була предметом оспорюваного договору,
представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4
у судовому засіданні не наведено і
судом упродовж розгляду справи не
здобуто.

Що стосується дій, пов'язаних із
державною реєстрацією права власності
на земельну ділянку, що була предметом
оспорюваного договору, то такі були
вчинені 27.04.2012 року у відповідності до
ст. ст. 125, 126 ЗК України у редакції, що
діяла на момент їх вчинення
Управлінням держкомзему України у
Сколівському районі Львівської
області на підставі звернення особи, до
якої перейшло право власності на
земельну ділянку, тобто ОСОБА_3, що є
третьою особою у даній справі. З огляду
на вказане, порушень норми ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження» та
інших положень зазначеного Закону з
боку відповідача ОСОБА_2 під час
укладення оспорюваного договору не
відбулося і позивачем та його
представником не доведено такого факту
у ході судового розгляду справи.

Твердження представника позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про порушення прав
свого довірителя під час здійснення
державної реєстрації третьою особою
ОСОБА_3 речових прав на земельну
ділянку, яка була предметом
оспорюваного договору, у разі
доведеності такого порушення, підлягає
захисту іншим способом, встановленим
чинним ЦК України та іншими
законодавчими актами, однак не у
спосіб, що обраний позивачем шляхом
визнання недійсним договору дарування
земельної ділянки. Відтак, позивачем
невірно обрано спосіб захисту
порушених прав та інтересів.

Таким чином, виходячи із заявлених
позовних вимог, аналізу матеріалів
справи та враховуючи все
вищевикладене, суд вважає, що вимоги
позивача ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору дарування земельної ділянки є
не обґрунтованими, не доведеними її
уповноваженим представником належними
та допустимими доказами, у зв'язку з чим
не можуть підлягати до задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 62, 64, 88, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2, з участю третьої особи -
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування земельної ділянки,
укладеного 29.12.2011 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 і зареєстрованого 27.04.2012 року у
поземельній книзі за реєстровим №
01 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подання до
апеляційного суду Львівської області
через Сколівський районний суд
Львівської області апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення або десяти днів з дня
отримання копії цього рішення особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
його проголошення.

Суддя
В.Я. Микитин