АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2/435/687/12 Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/390/К/13 інстанції ОСОБА_1
Категорія 22 (1) Доповідач Савіна Г.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2013 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів Барильської А.П., Грищенко Н.М.,

при секретарі Євтодій К.С.,

за участю - позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування реєстрації права власності. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 30 липня 2008 року померла її тітка ОСОБА_8, після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Звернувшись до нотаріуса, як спадкоємиця за заповітом, вона отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на квартиру. При з'ясуванні обставин виявилось, що 30 червня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, на підставі якого відповідач отримала дублікати правовстановлюючих документів та переоформила на себе квартиру. Вважає, що при укладенні договору відповідач ввела в оману ОСОБА_8, оскільки виконувати взяті на себе зобов'язання не збиралася та не мала б змоги їх виконувати через відсутність можливості, матеріального стану та похилого віку. Так як договір укладено внаслідок помилки, внаслідок невідповідності волевиявлення відчужувача його внутрішній волі та внаслідок неспрямованості договору на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та у звязку з тим, що відповідач не виконувала умови договору довічного утримання, позивач просила суд визнати недійсним договір довічного утримання № 1616 укладений 30 червня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_8 та скасувати реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, яке зареєстроване на ім'я відповідача.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2012 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні її позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, не врахував, що договір довічного утримання був укладений внаслідок обману ОСОБА_8, не відповідав її внутрішній волі та не був спрямований на настання обумовлених ним правових наслідків. Судом залишено поза увагою стан здоров'я ОСОБА_8 при укладенні договору, а також невиконання відповідачем його умов. Крім того, судом не взято до уваги факт утримання відповідачем ОСОБА_8 проти її волі в смт. Софіївка, що підтверджується матеріалами перевірки, яка була проведена органами прокуратури та при проведенні якої ОСОБА_8 заперечувала наявність договору з відповідачем та просила допомоги у захисті її прав. Представник позивача вважає, що договір повинен бути визнаний недійсним внаслідок обману відчужувача, невідповідності волевиявлення відчужувача його внутрішній волі, не спрямованості договору на реальне настання обумовлених ним правових підстав.

В своїх запереченнях представник відповідача ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 червня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання (догляду) згідно умов якого ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язалася забезпечувати ОСОБА_8 утриманням та доглядом довічно на умовах договору. Даний договір був нотаріально посвідчений 30 червня 2006 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_7

30 липня 2008 року ОСОБА_8 померла.

15 червня 2009 року ОСОБА_2 звернулася до Першої Криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини згідно заповіту після померлої ОСОБА_8 та отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заовітом у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що договір довічного утримання (догляду), укладений 30 червня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідає вимогам ст. ст. 203, 744, 745 ЦК України, позивачем не надано доказів на підтвердження факту обману, введення відповідачем в оману ОСОБА_8, наявності помилки відчужувача при укладенні спірного договору, невідповідності волевиявлення відчужувача його внутрішній волі, неспрямованості договору на реальне настання обумовлених ним правових підстав, невиконання стороною умов договору довічного утримання (догляду), а тому відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним згідно ч. 1 ст. 215, 229, 230 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного Кодексу, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади Укрїни, органів Автономної республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповдно до Конституції України (ст. ст. 1, 8 Конституції України).

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частинами 1, 2 ст. 745 ЦК України, у редакції чинній на момент укладення договору, передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Згідно частин 1, 2 ст. 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.

Як убачається із договору довічного утримання (догляду) від 30 червня 2006 року між відчужувачем ОСОБА_8 та набувачем ОСОБА_4 його укладено у письмовій формі, підписано сторонами, нотаріально посвідчено. У 2006 році цей договір, за яким передано набувачеві у власність нерухоме майно квартира пройшов державну реєстрацію.

Указані обставини позивачем не спростовуються.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами 3, 5 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач вважає, що при укладенні спірного договору сторонами не було додержано вимог, встановлених частинами 3, 5 ст. 203 ЦК України, оскільки відповідач, беручи на себе зобовязання, ввела ОСОБА_8 в оману, запевнивши її, що вона буде доглядати останню до самої її смерті та виконувати всі взяті на себе зобовязання за договором довічного утримання, однак договірні зобовязання виконувати не збиралася з самого початку та не виконувала їх. В силу похилого віку, фізичної вади, як глухота, неможливості писати та читати (освіта 5 класів), незнання юридичної термінології, зокрема знань права чи діловодства і тому ОСОБА_8 не могла розуміти зазначених у договорі прав та обовязків сторін, у звязку з чим позивач та її представник вважають, що відповідно до ч. 1 ст. 215, 229, 230 ЦК України договір підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів не може погодитися з указаними доводами з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим

призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона, має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним ( п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

Доводи позивача та її представника про те, що ОСОБА_8 не могла писати та читати спростовуються показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, які пояснили, що ОСОБА_8 хоча чула погано, проте з нею можна було спілкуватися, читала вона навіть без окулярів. Сам факт наявності у ОСОБА_8 5-ти класів загальноосвітньої школи свідчить про те, що остання могла читати та писати.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом

недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Як розяснено в п. 20 вищевказаної постанови наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента, як мотиву правочину, не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач та її представник ставлячи питання про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним з підстав укладення його під впливом помилки, обману, невідповідності волевиявлення відчужувача його внутрішній волі, неспрямованості договору на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, повязують з відсутністю у відповідача наміру виконувати взяті на себе за договором зобовязання, невиконання цих зобовязань після укладення договору та з прихованням факту переоформлення квартири ОСОБА_8 відповідачем на підставі дублікатів правоустановлюючих документів, тобто з замовчуванням даного факту який би міг перешкодити вчиненню правочину.

Однак колегія суддів вважає, що вказані ними обставини не можуть бути взяті до уваги, оскільки доказами не підтверджені.

Крім того, вони не можуть бути підставами для задоволення позову, оскільки відсутність наміру виконувати зобовязання за договором довічного утримання (догляду) та невиконання відповідачем взятих за договором обовязків мали місце не на час його складання, а після; невиконання обовязків за договором довічного утримання (догляду) є підставою для його розірвання за рішенням суду відповідно до п.1 ч. 1 ст. 755 ЦК України, а не для визнання його недійсним.

ОСОБА_8 за життя особисто чи з допомогою представника не зверталася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання (догляду) з зазначених підстав.

Згідно рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 грудня 2011 року за позовом прокурора Саксаганського району м. Кривого Рогу в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним з підстав наявності заповіту, складеного ОСОБА_8 на імя ОСОБА_2 від 16 листопада 1993 року, який на думку прокурора, згідно зі ст. 1216 ЦК України дає переважне право на володіння ОСОБА_2 спірною квартирою, судом встановлено, що відповідно до довідки КП Криворізьке БТІ від 22.05.2007 року спірна квартира 30.06.2006 року біла зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання, посвідченого 30.06.2006 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 Рішення набрало законної сили 02 січня 2012 року.

Інші доводи представника позивача колегія суддів до уваги не сприймає, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці і відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України юридичного значення для вирішення справи не мають.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: