Справа № 462/4996/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 грудня 2013 року
Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючого судді
Галайко Н.М.

при секретарі -
Колошкін П.І.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду із позовною
заявою, яку уточнила, і просить суд
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 -
10595 грн. ( з них 1300 грн. - заробітної
плати, 9295,00 грн. - середнього заробітку).

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач покликається на такі
обставини:

02.06.2013 року між позивачем та
відповідачем укладено трудовий
договір. Відповідно до умов договору
позивач виконувала обов'язки продавця
продовольчих товарів та ін.., розмір
заробітної плати складав - 1300 грн. на
місяць. Трудовий договір між позивачем
та відповідачем було розірвано 16.06.2013
року за згодою сторін. Позивач вказує,
що відповідач після розірвання
договору не провела з нею розрахунку.
Після підписання 02.06.2013 року трудового
договору позивач відразу приступила до
виконання обов'язків продавця у
продуктовому кіоску, який орендує
Відповідач за адресою: АДРЕСА_1 та
працювала до 16.06.2013 року без вихідних
днів. 16.06.2013 року у кінці робочого дня
позивачем спільно з відповідачем
прийнято рішення про розірвання
трудового договору та заявлено вимогу
провести повний розрахунок за
відпрацьований час. Однак позивачу
було відмовлено. Позивач вказує, що її
денна ставка складала 65 грн. (1300 грн./
оклад 20 робочих днів у червні). Крім
цього позивач вказує, що робота у
святкові та неробочі дні підлягає
оплаті в подвійному розмірі. Тобто
денна ставка за роботу 2, 8, 9, 15, 16 червня
ставитиме 130 грн. Таким чином
заборгована заробітна плата складає -
1300 грн. Крім цього позивач вказує, що з
відповідача солід стягнути середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, який складає 65 грн. х 143 дні =
9295,00 грн.

На підставі наведеного позивач просить
суд позов задоволити.

Позивач - ОСОБА_1 у судовому засіданні
заявлені у позовній заяві вимоги
підтримала, просить суд позов
задоволити.

Відповідач - ОСОБА_3 у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечила, та пояснила, що вона працює
приватним підприємцем ПП «ОСОБА_2» та
орендує приміщення кіоску за адресою
АДРЕСА_1. 02.06.2013 року відповідач взяла на
стажування ОСОБА_1 з умовою, що якщо
вона буде справлятися з роботою, то
після закінчення терміну стажування
відповідач прийме її на роботу на
постійній основі. Випробувальний
термін складав 2 тижні. Після того, як
позивач відпрацювала тиждень, з метою
уникнення зайвих перевірок, вони
уклали трудовий договір. Відповідач
вказує, що покликання позивача на те, що
вони обумовили зарплату в розмірі 1300
грн. не відповідає дійсності, оскільки
у її екземплярі трудового договору
відсутня вказівка на таку суму. Договір
не є зареєстрованим та не має будь-якої
юридичної сили. Звідки позивач
визначила розмір зарплати відповідачу
невідомо. Крім цього, про роботу у
святкові та робочі дні вони також не
домовлялися. Відповідач вказує, що
ОСОБА_1 сама проставила час виконання
робіт з 08-00 до 18.00 з перервою на обід з
13.00 до 14.00, а також два вихідні дні в
тиждень згідно з графіком. Позивача
ніхто не змушував працювати у вихідні
та неробочі дні, а тому посилання
позивача про подвійний розмір оплати
безпідставне. При перезміні 16.06.2013р.
зміну приймала ОСОБА_4 і при
перерахунку було виявлено недостачу на
суму 1030 грн. Відповідач виплатила
ОСОБА_1 гроші в сумі 270 грн., а решту суми
в розмірі 1030 грн. було вирахувано з
ОСОБА_1 в рахунок недостачі, оскільки
між сторонами було додатково укладено
договір про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження ввірених цінностей. На
підставі наведеного відповідач
просить суд у задоволенні позову
відмовити у зв'язку із безпідставністю.

Свідок - ОСОБА_4 у судовому засіданні
пояснила, що працює продавцем у кіоску
продовольчих товарів за адресою
АДРЕСА_1. При перезміні 16.06.2013 року нею
була виявлена недостача на суму 1030 грн.,
яка виникла з вини ОСОБА_1 Оскільки з
позивачем було укладено договір про
повну матеріальну відповідальність, то
при розрахунку ОСОБА_1 з роботи їй було
виплачену зарплату в розмірі 270 грн., а
решту було відраховано за рахунок
виявленої недостачі. Таким чином при
звільнені ОСОБА_1 з роботи з нею було
проведено повний розрахунок, а тому у
задоволенні позову слід відмовити.

Дослідивши матеріали справи, докази у
їх сукупності, заслухавши позивача та
відповідача, свідка, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають до
задоволення виходячи з наступного:

03.06.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
укладено Трудовий договір між
працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю, що
стверджується Трудовим договором від
03.06.2013 року.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Встановлено, що 16.06.2013 року Трудовий
договір від 03.06.2013 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було розірвано за домовленістю
сторін.

Ця обставина визнана сторонами у
судовому засіданні, а тому у
відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
не потребує доказування.

Судом встановлено, що 03.06.2013 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір
про повну матеріальну
відповідальність, що стверджується
Договором про повну матеріальну
відповідальність від 03.06.2013 року.

Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Як вбачається із п. 1 Договору про повну
матеріальну відповідальність від
03.06.2013 року ОСОБА_1 приймає на себе повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження ввірених їй
підприємством матеріальних цінностей
і зобов'язується, зокрема, дбайливо
ставитися до переданих їх на
збереження матеріальних цінностей і
вживати заходів для попередження
збитків.

У судовому засіданні встановлено, що
при перерахунку, 16.06.2013 року за ОСОБА_1
було виявлено недостачу на суму 1030
грн., а також виплачено гроші в сумі 270
грн. - як заробітну плату за фактично
відпрацьований час.

Ця обставина визнана сторонами у
судовому засіданні, а тому у
відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
не потребує доказування.

Крім визнання сторонами цієї
обставини, вона також стверджується
показами свідка - ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 136 КЗпП України
покриття шкоди працівниками в розмірі,
що не перевищує середнього місячного
заробітку, провадиться за
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу, а
керівниками підприємств, установ,
організацій та їх заступниками - за
розпорядженням вищестоящого в порядку
підлеглості органу шляхом
відрахування із заробітної плати
працівника.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Суд критично оцінює покликання
позивача - ОСОБА_1 на те, що при
звільнені з нею не було проведено
повного розрахунку, оскільки ці
обставини жодним чином позивачем у
судовому засіданні доведені не були.
Крім цього, у судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_1 під час
виконання своїх трудових обов'язків
допустила недостачу, яка була
вирахувана з її заробітної плати, а
решту заробітної плати їй було
виплачено.

На підставі наведеного суд приходить
до переконання що заявлені позовні
вимоги не є підставними та не
підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Як вбачається із Корінця квитанції № 670
від 31.07.2013 року відповідач ОСОБА_2
заключила угоду про надання правової
допомоги та оплатила в касу гроші в
сумі 400 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України
до судових витрат пов'язаних з
розглядом справи належать витрати на
правову допомогу.

На підставі наведеного приходжу до
висновку, що з ОСОБА_1 слід стягнути 400
грн. судових витрат на користь ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 208, 209, 212,
215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст.21, 135-1, 136,
КЗпП України, суд , -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати в розмірі 400 грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Залізничний районний суд м. Львова
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя
Галайко Н.М.