Головуючий у суді першої інстанції:Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Махлай Л.Д., Музичко С.Г.

При секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним задоволено частково.

Визнано фіктивним договір від 9 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, вважаючи, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у серпні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору позики, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що він є водієм легкового транспорту, в 2006 році вирішив займатися пасажирськими перевезеннями, для чого необхідно було придбати транспортний засіб. 28 квітня 2006 року між позивачем та ВАТ «Ощадбанк» укладено кредитний договір для придбання автомобіля «Шевролет Авео», а також договір застави вказаного майна. У зв'язку із неможливістю сплачувати кредит через погіршення матеріального стану, він вирішив продати придбаний автомобіль.

9 грудня 2008 року відповідач написав розписку про отримання у нього автомобіля та зобов'язався сплачувати за нього кредит, та наполягав на укладення формального договору позики на суму 95468 грн. як гарантію подальшого переоформлення автомобіля на нього.

Після посвідчення приватним нотаріусом договору позики, позивач передав автомобіль відповідачу і більше з ним не спілкувався. 10 липня 2013 року він - ОСОБА_5 дізнався про відкриття Відділом ДВС виконавчого провадження щодо нього за виконавчим написом приватного нотаріуса про стягнення грошових коштів за договором позики.

Після телефонного дзвінка ОСОБА_4 приїхав на зустріч на автомобілі «Шевролет Авео», який був пошкоджений, та заявив, що більше не має наміру виплачувати кредит, повертає автомобіль, а також повідомив про подачу виконавчого напису нотаріуса на виконання до державної виконавчої служби.

Зазначив, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду в розмірі 11469 грн., що виражається в тому, що у зв'язки з його діями був порушений звичайний ритм життя, оскільки він вимушений витрачати час на спілкування з виконавчою службою, склалися важкі стосунки з керівництвом, поставлено питання про звільнення.

Просив визнати фіктивним договір позики від 20 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Белугіною В.Л. № 5542, зупинити виконавче провадження № 38904411, відкрите 16 липня 2013 року ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві , стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 11469 грн. та судові витрати. В подальшому представник позивача уточним позовні вимоги та просив суд визнати фіктивним договір позики від 9 грудня 2008 року та стягнути з ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 11469 грн.

Судом встановлено, що 09.12.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л. (а.с.9).

Відповідно до п. 1 Договору ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5, а ОСОБА_5 прийняв від ОСОБА_4 95468, 00 грн., що становить еквівалент 12903, 00 доларів СІЛА за курсом Національного банку України.

Пунктом 2 визначено, що зазначену безвідсоткову позику позичальник зобов'язується повернути позикодавцю готівкою у строк до 27.04.2013 року. Позичальник має право повернути зазначену суму частками та в цілому і раніше зазначеного в договорі строку, в чому позикодавець не вправі чинити йому перешкод.

28 квітня 2006 року позивачем та ВАТ «Ощадбанк» укладено кредитний договір на суму 19247 доларів США на придбання автомобіля «Шевролет Авто», 2006 року випуску, д/н НОМЕР_1.

28 квітня 2006 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Ощадбанк» укладено договір застави, предметом якого є автомобіль «Шевролет Авто», д/н НОМЕР_2 (а.с.4-5).

Судом встановлено, що наприкінці 2008 року сторони домовилися про те, що відповідач ОСОБА_4 буде продовжувати сплачувати кошти на погашення кредиту позивача перед Банком, позивач передає йому автомобіль Шевролет Авео, а після повного погашення кредиту переоформить право власності на автомобіль на ім"я відповідача.

Дана домовленість підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 09.12.2008 року, згідно якої він зобов'язався виплачувати залишок кредиту, згідно кредитного договору, перед ВАТ "Ощадбанк" від 28.04.2006 року за автомобіль Шевролет Авео, а також зобов'язався утримувати автомобіль в технічно справному стані (а.с.8).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими та виходив з наступного.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1,5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Таким чином, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди в апеляційному порядку сторонами не оскаржується.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що відповідачем було передано за оспорюваним договором позики 95468 горн., оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 в судовому засіданні 25 жовтня 2013 року пояснив, що договір позики між сторонами був укладений задля забезпечення в подальшому переоформлення права власності на автомобіль на його ім'я. Особисто позивачу він грошові кошти за Договором позики не передавав, а сплатив на рахунок Банку грошові кошти в розмірі 78000, 00 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що гроші за договором позики передавалися шляхом внесення відповідачем платежів банку на погашення заборгованості за кредитними зобов'язаннями позивача перед ВАТ «Ощадбанк», оскільки такі погашення за кредитним договором відбувалися за усною домовленістю між сторонами та підтверджені розпискою ОСОБА_4 (а.с.8) і не може підтверджувати законність оспорюваного договору позики.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо пропущення позивачем строку позовної давності, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права ОСОБА_5 дізнався з виконавчого напису нотаріуса про стягнення з нього боргу за даним договором позики у липні 2013 року.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норми матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді