Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н
Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2013 року
Апеляційний суд Донецької області

в складі : головуючого - судді
Лісового О.О.

суддів
Кіянової С.В., Іванової А.П.

при секретарі
Люліній Я.О.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Центрально-Міського районного
суду м.Горлівки від 31 жовтня 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_1 про визнання правочину
удаваним, визнання права власності,

В С
Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду у вересні 2012 року з позовом до
ОСОБА_3 про визнання правочину
удаваним, визнання права власності,
посилаючись на те, що 12.07.2012 року між ним
та ОСОБА_3, яка є його донькою, було
укладено договори купівлі-продажу
жилого будинку АДРЕСА_1 та земельної
ділянки за вказаною адресою площею 0,0527
га кадастровий номер :02:007:0022.
Згідно п.7 Договору продаж будинку було
вчинено за 262 390 грн., які він отримав під
час оформлення угоди, але, вказані
кошти він не отримував. Фактично було
укладено договори дарування, оскільки
відповідачка грошей не має і є його
донькою, наміру провадити розрахунки
не було, він бажав розпорядитися своєю
власністю, щоб забезпечити доньку
житлом за життя. Позивач просив визнати
договори купівлі-продажу жилого
будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки
за вказаною адресою площею 0,0527 га
кадастровий номер :02:007:0022,
укладені 12.07.2012 року між ним та донькою
ОСОБА_3 удаваними та вчиненим з метою
приховання договорів дарування та
визнати за ОСОБА_3 право власності на
зазначену земельну ділянку та житловий
будинок АДРЕСА_1 (а.с.2-4, 25).

Рішенням
Центрально-Міського районного суду
м.Горлівки від 31 жовтня 2013 року
задоволено частково позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_1 про визнання
правочину удаваним, визнання права
власності.

Визнано договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 12 липня 2012 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
державним нотаріусом Третьої
Горлівської державної нотаріальної
контори, зареєстрований в реєстрі за
№1-3311 удаваним та вчиненим для
приховання договору дарування.

Визнано договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0527 га кадастровий номер
:02:007:0022, розташованої по АДРЕСА_1,
укладений 12.07.2012 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, посвідчений державним
нотаріусом Третьої Горлівської
державної нотаріальної контори,
зареєстрований в реєстрі за №1-3313
удаваним та вчиненим для приховання
договору дарування земельної ділянки.

Повернуто сторони у первісний
стан та визнано за ОСОБА_2 право
власності на вказаний житловий будинок
та земельну ділянку.

В іншій частині позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі третя
особа просить рішення суду скасувати
та відмовити позивачу у задоволенні
позову, оскільки судом першої
інстанції порушені норми
матеріального та процесуального права,
не враховано, що згідно умов договорів
купівлі-продажу позивач отримав за
вказаними угодами відповідні суми
грошових коштів, договори було
укладено у встановленому законом
порядку, тому підстав для визнання їх
удаваними не має. Спірний житловий
будинок та земельна ділянка в
теперішній час є предметом спору у
справі про поділ майна подружжя, що
було підставою для звернення позивача
до суду з вказаним позовом, крім того,
судом не вірно застосовані наслідки
визнання угоди удаваною.

В судовому засіданні
апеляційного суду третя особа та
представник третьої особи підтримали
доводи апеляційної скарги і просили її
задовольнити.

Відповідач заперечувала
проти доводів апеляційної скарги і
просила рішення суду залишити без змін.

Позивач в судове засідання не
з»явився, будучи належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи.

Заслухавши доповідача,
пояснення сторін, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу третьої
особи слід задовольнити частково,
рішення суду скасувати в частині
повернення сторін у первісний стан з
наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання правочину
удаваним, визнання права власності, суд
першої інстанції виходив з того, що
12.07.2007 року між сторонами було укладено
договори купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки по
АДРЕСА_1, за якими ОСОБА_2 продав, а
ОСОБА_3, його донька, купила вказаний
житловий будинок з надвірними
побудовами та земельну ділянку площею
0,0527 га кадастровий номер :02:007:0022
за зазначеною адресою. Відповідач
ОСОБА_3 зареєструвала право власності у
встановленому законом порядку. Вказані
угоди було здійснено з метою уникнення
зайвих платежів, фактично усно була
домовленість про безоплатну передачу
вказаного майна від батька до доньки,
тобто було приховано договори
дарування. Грошових коштів ОСОБА_3 не
передавала своєму батькові ОСОБА_2 за
вказаними угодами. Оскільки воля
сторін була направлена на укладення
договору дарування, про що сторони не
заперечували, то на підставі ст.235 ЦК
України правочини визнані удаваними та
повернуто сторони в первісний стан.
Підстав для залишення відповідачу
ОСОБА_3 спірного нерухомого майна на
праві власності не має, тому за
позивачем визнано право власності на
спірний житловий будинок та земельну
ділянку в АДРЕСА_1.

При таких обставинах, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
укладені між сторонами договори
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки є удаваними та
вчинені з метою приховання договорів
купівлі-продажу на підставі ст..235 ЦК
України.

Так, відповідно до ст..235 ЦК
України уУдаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили.

Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який
вони насправді вчинили, відносини
сторін регулюються правилами щодо
правочину, який сторони насправді
вчинили.

Відповідно до п.25 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду
справи, що правочин вчинено з метою
приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм,
що регулюють цей правочин. Якщо
правочин, який насправді вчинено,
суперечить закону, суд ухвалює рішення
про встановлення його нікчемності або
про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів
наслідки недійсності, передбачені
статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися
тільки у випадку, коли правочин, який
сторони насправді вчинили, є нікчемним
або суд визнає його недійсним як
оспорюваний.

З матеріалів справи
вбачається, що 12.07.2012 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було укладено договори
купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1
та земельної ділянки за вказаною
адресою площею 0,0527 га кадастровий
номер :02:007:0022 (а.с.6-8).

При укладенні зазначених
договорів обидві сторони договору
діяли свідомо, їхні дії були направлені
на досягнення інших правових наслідків
та приховували іншу волю учасників
угоди, оскільки фактично між ними було
досягнуто домовленості про укладення
договорів дарування нерухомого майна.

Відповідно до ст. 638 ЦК
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК
України договір дарування нерухомої
речі укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Доводи апеляційної скарги
третьої особи про те, що вказаний позов
заявлено з метою позбавлення його
права власності на спільне майно при
вирішенні позову про поділ майна
подружжя безпідставні, оскільки
позивач звернувся до суду з вказаним
позовом у вересні 2012 року, а третя
особа звернулася до суду з позовом про
визнання права спільної сумісної
власності на житловий будинок та
земельну ділянку по АДРЕСА_1 пізніше
(а.с.106).

Крім того, з позовної заяви
ОСОБА_1 про розірвання шлюбу з ОСОБА_3
вбачається, що наприкінці 2011 року
відношення між ними погіршилися і з
серпня 2012 року вони припинили шлюбні
відносини (а.с.41-42). Вказані обставини
встановлені рішенням
Центрально-Міського районного суду
м.Горлівки від 27.02.2013 року (а.с.43).

Враховуючи, що спірні
договори купівлі-продажу житлового
будинку та земельної ділянки по
АДРЕСА_1 було укладено 12.07.2012 року, тобто
у період коли між відповідачем ОСОБА_3
та третьою особою ОСОБА_1 були складні
сімейні стосунки, то підстав вважати,
що вони передавали спільні кошти за
придбання спірного нерухомого майна не
має.

Рішення суду в частині
визнання правочинів купівлі-продажу
удаваними та визнання вчиненим між
сторонами договорів дарування
житлового будинку та земельної ділянки
по АДРЕСА_1 відповідає вимогам закону і
підстав для його скасування чи зміни не
має.

Проте, застосовуючи наслідки
удаваного правочину, суд першої
інстанції в порушення вимог ст.235 ЦК
України визнав право власності на
спірний житловий будинок АДРЕСА_1 та
земельну ділянку за вказаною адресою
за позивачем ОСОБА_2

Так, відповідно до
роз»яснення п.25 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» до удаваних
правочинів наслідки недійсності,
передбачені статтею 216 ЦК, можуть
застосовуватися тільки у випадку, коли
правочин, який сторони насправді
вчинили, є нікчемним або суд визнає
його недійсним як оспорюваний.

За таких обставин, рішення
суду першої інстанції у вказаній
частині підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги
третьої особи про те, що за вказаними
угодами позивач отримав відповідні
грошові суми і договори
купівлі-продажу було укладено у
встановленому законом порядку не
впливають на правильність висновків
суду першої інстанції у вказаній
частині.

Інші доводи апеляційної
скарги третьої особи також не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, апеляційний суд

В И Р
І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського
районного суду м.Горлівки від 31 жовтня
2013 року скасувати в частині повернення
сторін у первісний стан.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної
сили з моменту проголошення і може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності.

Судді :