АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7033/13 Справа № 403/2090/12 Головуючий у 1 й інстанції - Циганков В.О. Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Колодяжної Н.Є., Кочкової Н.О.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та стягнення штрафу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог -Дніпропетровська міська рада, про визнання договору дійсним та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання попереднього договору оренди від 12 листопада 2011 року недійсним та стягнення із ОСОБА_4, що є поручителем за даним договором, штрафу в розмірі 2 000 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог вважала недійсним попередній договір оренди від 12 листопада 2011 року, укладений між нею та ОСОБА_3, оскільки відповідно до його умов відповідач зобов'язувався надати їй в оренду квартиру № 97 з приєднаним до неї технічним поверхом та балконом в розмірі 120 м2, розташовану в житловому будинку літ. А-12 по АДРЕСА_1. Натомість відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1998 року Відповідачу за первісним позовом належить квартира № 97 загальною площею 66,1 м2, житловою -37,1 м2. Право власності на квартиру АДРЕСА_1, з приєднаною до неї площею балкону та технічного поверху, не підтверджується відповідними документами, а отже попередній договір оренди від 12 листопада 2011 року є недійсним через допущені порушення при його укладенні, а саме укладення його особою, що не є власником нерухомого майна.

На забезпечення даного договору між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поручительства, відповідно до якого ОСОБА_4 ручався за дійсність попереднього договору оренди від 12.11.2011 року, та у випадку визнання даного договору недійсним зобов'язувався сплатити штраф у розмірі 2 000 гривень.

ОСОБА_3 звернувся із зустрічною позовною заявою, в якій із урахуванням поданих уточнень просив визнати дійсним попередній договір оренди від 12.11.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнати за ним право власності без прийняття в експлуатацію на квартиру № 97 поз. 1-14, загальною площею 197,4 м2 (житловою площею 99,4 м2), в житловому будинку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та стягнення штрафу відмовлено у повному обсязі.

Зустрічний позов задоволений частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності без прийняття в експлуатацію на квартиру № 97 поз. 1-14, загальною площею 197,4 м2 (житловою площею 99,4 м2), в житловому будинку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено із порушенням норм матеріального права та без врахування обставин у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду частково скасувати із наступних підстав.

Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що попередній договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 12 листопада 2011 року було укладено в простій письмовій формі на тих умовах, що основний договір буде укладений строком на п'ять років. Посилаючись на вимоги ст. 635, ч. 2 ст. 793 ЦК України суд зазначив, що попередній договір оренди квартири мав нотаріально посвідчуватись. Врахувавши вимоги ч.4 ст. 203, ч.1 ст. 220 ЦК України суд прийшов до висновку, що попередній договір оренди квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є нікчемним, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.А тому відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України не підлягає задоволенню і вимога ОСОБА_2 про стягнення штрафу із ОСОБА_4

Натомість суд вважав, що підлягає задоволенню вимога про визнання за ОСОБА_3 права власності без прийняття в експлуатацію на квартиру № 97 поз. 1-14, загальною площею 197,4 м2 (житловою площею 99,4 м2), в житловому будинку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1998 року, ОСОБА_3, придбав квартиру № 97 загальною площею 66,1 м2, житловою площею 37,1 м2. Договір купівлі-продажу посвідчено державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 3-2677.

26 жовтня 2011 року протоколом Загальних зборів мешканців під'їзду № 2 житлового будинку АДРЕСА_1 було прийнято рішення про передачу у власність власнику квартири № 97 -ОСОБА_3 площі технічного поверху та балкону у розмірі 120 м2. Даними діями співвласники місць загального користування особисто виявили свою згоду та надали дозвіл на приєднання до квартири № 97 визначеної площі місць загального користування та визнання права власності на них за позивачем за зустрічним позовом.

Позивачем за зустрічним позовом було самовільно, своїми силами та за власний кошт виконано перепланування спірної квартири № 97 із приєднанням приміщень загального користування за адресою: АДРЕСА_1.

Виконання Позивачем за зустрічним позовом самовільного перепланування квартири із приєднанням приміщень із місць загального користування (площі технічного поверху) за адресою АДРЕСА_1 не порушувало та не порушує права жодних третіх осіб та не завдає шкоди чужим інтересам.

09 травня 2012 року ТОВ «КОМПЛЕКС», ліцензія серії АГ № 573259, дійсна з 08.02.2011 року по 08.02.2012 року, було проведено обстеження квартири та складено відповідний технічний висновок. Відповідно до даного висновку, перепланування квартири не суперечить будівельним нормам та правилам..

Врахувавши вказані обставини суд задовольнив зустрічний позов, посилаючись на приписи підпункту 3 пункту 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою КМУ від 8 жовтня 1992 р. N 572, п.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.376, ч.2 ст. 382, ч.2 ст. 383 ЦК України, рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року

Але із висновками суду в частині задоволення зустрічних позовних вимог погодитись не можна, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Згідно до договору купівлі-продажу від 03 вересня 1998 року, ОСОБА_3, придбав квартиру № 97 загальною площею 66,1 м2. Внаслідок наступних самовільних дій ОСОБА_3 збільшив площу належної йому квартири у три рази, за рахунок допоміжних приміщень та приміщень загального користування.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за відсутності належним чином затвердженого проекту.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України "Про планування та забудову територій" (який діяв на час придбання квартири позивачем) дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно п. 1.4.5. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року, для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи:

- копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення;

- копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку;

- проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку;

- згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази чи документи, які б свідчили про те, що власник квартири звертався до відповідних органів із заявамипро перепланування квартири, чи отримував дозвіл уповноважених на це органів, відповідно до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». А тому відсутні підстави для визнання за ним права власності у судовому порядку на самовільно проведене переобладнання приміщень будинку.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України, в частині задоволення зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307,309,316 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2012 року скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: