Провадження по справі № 2/260/2076/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2013 року Ленінський районний
суд м. Донецька в складі:

головуючого судді:
Шестопалової
Я.В.

при секретарі:
Колесник А.О.

за участю:

позивача
ОСОБА_1

представника позивача:
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача:
ОСОБА_4

третіх осіб:
ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи
по справі без самостійних вимог ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, без надання іншого
житлового приміщення та виписку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, без надання іншого
житлового приміщення та виписку. В
обґрунтування позову зазначив, що є
власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1.
Окрім нього, квартира належить на праві
спільної часткової власності ОСОБА_3 -
відповідачці по справі, ОСОБА_5 - доньці,
та ОСОБА_7 - матері позивача, яка також є
спадкоємицею після смерті ОСОБА_8, по 1/5
частині кожному. З 21.04.1990 року сторони
перебували у шлюбі, однак шлюбні
відносини не склалися, тому 22.10.2011 р.
шлюб між ними розірвано. З 2011 вони
припинили шлюбні відносини та з цього
часу відповідачка мешкає окремо та має
іншу сім`ю. Таким чином, на момент
подання даного позову відповідач не
проживає у вищезазначеній квартирі
більше, ніж шість місяців. Оскільки
відповідач у спірній квартири не
проживають понад встановлений термін,
не оплачує плату комунальні послуги, не
несе інших витрат по утриманню
квартири, позивач вважає, що відповідач
втратила право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, у
зв'язку з чим звернувся до суду з даним
позовом. Просив суд визнати
відповідача ОСОБА_3, такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, без
надання іншого житлового приміщення,
та виписати її зі спірної квартири.

Ухвалою суду від 05.11.2013 року до у часті у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, без
надання іншого житлового приміщення та
виписку, було залучено у якості третіх
осбі без самостійних вимог ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які є співвласниками спірного
приміщення.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав у повному обсязі з
викладених у позовній заяві обставин,
крім того, зазначив, що відповідач не
мешкає у спірному приміщенні з вересня
2011 року, усі свої речі вона забрала. У
витратах на утримання квартири ОСОБА_3
участь не приймає. Комунальні послуги
сплачують він та його мати, однак до
відповідачки з приводу участі у
витратах на квартиру за цей період часу
він не звертався. Відповідачка сама
питала в нього, яку суму потрібно
сплачувати на утримання квартири та у
вересні 2013 року надіслала з цього
приводи листа, в якому просила
повідомити про суму, яку їй потрібно
сплачувати. Він їй повідомив, що вона
винна йому за два роки за сплату
комунальних послуг 1800 гривень, однак
відповідачка сказала, що сплачувати
заборгованість не буде. Коли
відповідач покинула спірне приміщення,
вона обіцяла виписатись, тому увесь цей
час грошей з неї він не вимагав. Де вона
мешкає в наступний час, йому не відомо.
Просив визнати ОСОБА_3, такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, без
надання іншого житлового приміщення,
та виписати її зі спірної квартири.

Представник позивача, адвокат
ОСОБА_2,позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав
у повному обсязі з викладених у заяві
підстав та просив їх задовольнити.
Пояснив, що позивач не бажає позбавити
права власності відповідачку, однак,
через те, що остання не проживає у
спірному житловому приміщенні та не
сплачує за нього комунальні послуги
просить визнати її такою, що втратила
права користування цим приміщенням з
метою зменшення витрат на комунальні
послуги.

Відповідачка ОСОБА_3 надала до суду
заперечення, з яких вбачається, що з
позовними вимогами вона не
погоджується, вважає їх
необгрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню. Вказала, що
згідно Свідоцтва про право власності
на квартиру, виданого Управлінням
комунальних ресурсів м. Донецька 30.06.2005
року за № 3264, їй належить 1/5 частина
квартири за адресою: АДРЕСА_1 належить
на праві спільної часткової власності.
Звертаючись з позовною вимогою про
втрату права користування житловим
приміщенням, позивач, фактично просить
суд прийняти рішення, яким порушити
принцип, покладений в основу права
власності, оскільки вимагає обмежити
(заборонити) користуватися майном, яке
належить їй на праві власності. В
обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на зміст ст.ст. 72, 116 ЖК
України та ст. 405 ЦК України як на
підставу, яка начебто надає право
визнати її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
однак вимоги статей 72, 116 ЖК України
стосуються виключно найму житла та
розповсюджуються на відносини наймача
житлового приміщення та членів його
сім'ї. Посилаючись на ст. 405 ЦК України
позивач просить застосувати її до
особи, яка є власником частини квартири
та немає жодного відношення до членів
сім'ї власника майна, які користуються
чужим майном. Вона не відноситься до
членів сім'ї власника майна, які
користуються чужим майном, також вона
не є членом сім'ї наймача житла,
оскільки відповідно до Свідоцтва про
право власності на законних підставах
володіє 1/5 частини квартири за адресою:
АДРЕСА_1. Таким чином, при позивачем при
обґрунтуванні позовних вимог допущено
підміну понять: права власності з
правом найму та користування чужим
майном. Після розірвання шлюбу між нею
та ОСОБА_1 у розмові з позивачем нею
особисто підіймалося питання оплати
комунальних платежів. Позивач,
посилаючись на їх малозначність для
нього, відмовився від її пропозиції
щомісячно сплачувати 1/5 всіх
комунальних витрат, які необхідно
сплачувати на утримання житла. Крім
цього, в подальшому вона за власною
ініціативою неодноразово зверталася
до нього з пропозицією сплачувати
комунальні платежі за свою частку
квартири, на що отримувала категоричну
відмову. 04.09.2013 року вона зверталася до
ОСОБА_1 та усіх власників вказаної
квартири вже письмово з проханням
зазначити суму до сплати комунальних
платежів. Її лист був отриманий
мешканцями спільної квартири, однак
відповіддю на нього стала ця позовна
заява. Особою, яка особисто отримала
цей лист, є ОСОБА_6.

Крім того, в судовому засіданні
відповідачка пояснила, що не мешкає в
спірному приміщенні, оскільки 01.09.2011
року її вигнала з квартири мати її
колишнього чоловіка, після того як
дізналась, що вони вирішили
розлучитись. Вона провела ніч у спірній
квартирі, а вранці віддала ключі та
поїхала. До 01.09.2011 року свої речі вона не
вивозила. З приводу того, що її вигнали,
в міліцію вона не зверталася. 05.10.2011
року її шлюб з позивачем було
розірвано. Вона пропонувала позивачу
гроші на оплату комунальних послуг,
однак він не захотів їх брати. Гроші
вона регулярно віддавала дитині на
протязі двох років. Позивач та його
матір неодноразово вимагали її
виписатися, та її частку в квартирі
переписати доньці. Однак вона не може
цього зробити, оскільки немає іншого
житла. В наступний час вона мешкає по
АДРЕСА_2, яку вона орендує. За таких
підстав відповідач просила відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Представник відповідачки, адвокат
ОСОБА_4, у судовому засіданні проти
задоволення позивних вимог
заперечувала, підтримала доводи
відповідачки, викладені у письмових
запереченнях та зазначила, що позивач
намагається позбавити ОСОБА_3 права
користування квартирою, яка їй
належить на праві спільної часткової
власності, тобто фактично намагається
обмежити її у здійснені її прав
власності на вказане нерухоме майно.
Крім того, зазначила, що дійсно з
об,активних підстав відповідачка в
теперішній час не проживає в даній
квартирі, однак як співвласник не
відмовляється нести витрати по її
утриманню, про нею було направлено
позивачу листа. За таких підстав
просила у задоволенні позову відмовити
у повному обсязі.

Третя особа, ОСОБА_6 в судовому
засіданні пояснила, що отримала спірну
квартиру за ордером на свою сім,ю яка
складалась з неї, її чоловіка - ОСОБА_10
та сина - ОСОБА_1. Через двадцять років,
її син одружився із відповідачкою та
вона її прописала у вказаній квартирі.
ОСОБА_3 народила дитину - ОСОБА_11, яку
також прописали у цій квартирі.
Приватизація квартири відбулася у 2005
році на всіх прописаних членів родини,
а саме на неї, її чоловіка - ОСОБА_10, сина
- ОСОБА_1, невістку - ОСОБА_12, онуку -
ОСОБА_11. Оскільки в цей період вона
потрапила на стаціонарне лікування,
відповідачка та її син оформлювали
документи на приватизацію. Однак вона
не надавала згоди на приватизацію
квартири на відповідачку та не вважає,
що вона є власником цієї квартири.
Комунальні послуги за квартиру вона
завжди сплачувала сама. Відповідачка
завжди казала, що це не її квартира та з
приводу оплати комунальних послуг до
неї не зверталась, а розрахунковий
рахунок на оплату вона їй не давала.
Зазначила, що вона є наймачем та
власником цієї квартири та не бажає
сплачувати комунальні послуги за
відповідачку. З квартири ОСОБА_3 вона не
виганяла, оскільки відповідачка сама в
вересні 2011 року винесла свої речі та
поїхала з квартири. Ключі вона віддала
сама вранці ніхто їх не забирав. ОСОБА_3
мала відносини з іншим чоловіком, тому
в них дома часто виникали сварки і вони
з її сином розірвали шлюб. Вона не
мешкає в них вже два роки. Після цього
вона жодного разу в квартирі не була.
Вона дзвонила відповідачки та просила
її виписатись з квартири та
переоформити її право власності на неї
на онуку та остання обіцяла це зробити
,однак не робила. Зазначила, що ОСОБА_3
їм чужа та вона не бажає, щоб остання
мешкала в їхній квартирі, тому просила
позовні вимоги позивача задовольнити у
повному обсязі.

Третя особа, ОСОБА_5 у судовому
засіданні пояснила, що ввечері 01.01.2011
року її батьки оголосили, що розривають
шлюб. Бабця сказала матері, щоб вона
пішла одразу з квартири, і мати вранці
02.09.2011 року пішла та більше не
поверталася. Зазначила, що вона не
проти, щоб мати мешкала у цій квартирі.
Зазначила, що заперечує проти
задоволення позовних вимог.

Суд заслухавши пояснення сторін та їх
представників, третіх осіб, дослідивши
матеріали цивільної справи, вважає, що
у задоволенні позову необхідно
відмовити з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що сторони по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу вони мають доньку - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1

В наступний час шлюб між ними
розірвано, у зв`язку з чим відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану Ленінського районного
управління юстиції у м. Донецьку 05.10.2011
р. видано свідоцтвом про розірвання
шлюбу серії НОМЕР_1, актовий запис №128
(а.с. 6).

На підставі свідоцтва про право
власності №3264 від 30.06.2005 р.,
зареєстрованого у КП БТІ м. Донецька за
№45 в книзі 3/30дк-24 від 17.08.2005 р.
власниками спірної квартири АДРЕСА_1, є
ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яка
належить їм на праві спільної
часткової власності по 1/5 частині
кожному (а.с. 8,9).

Ще 1/5 частина квартири належала на
праві спільної часткової власності
ОСОБА_10 - батьку позивача, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4 року. В наступний час,
відповідно свідоцтва про право на
спадщину від 17.02.2009 року, виданого
державним нотаріусом Сьомої донецької
державної нотаріальної контори
Васильєвою Н. М., успадкувала ОСОБА_6
Зазначене свідоцтво зареєстроване у КП
БТІ м. Донецька 04.03.2009 р.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у цій
квартирі з 25 травня 1990 року, що
підтверджується паспортом серії
НОМЕР_2 (а.с. 4-5).

Відповідно до довідки від 16.09.2013 р.,
виданої директором КП КК Ленінського
району м. Донецька (а.с. 10), окрім
позивача у даній квартирі
зареєстровані колишня дружина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, - відповідач по справі,
мати позивача - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та
донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідно до акту від 16.09.2013 р.,
складеному комісією КП «Керуюча
компанія Ленінського району м.
Донецька» ОСОБА_3 не проживає у АДРЕСА_1
з 02.09.2011 року (а.с. 7).

Статтями 355, 356 ЦК України передбачено,
що майно, яке є у власності двох чи
більше осіб із визначенням часток
кожного з них у праві власності є
спільною частковою власністю.

Судом встановлено, що відповідачка по
справі ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1, та треті
особи на боці позивача - ОСОБА_6 і ОСОБА_5
мають право спільної часткової
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 звертаючись до суду із
позовом просив визнати ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, з підстав передбачених,
ст. 71 ЖК України, втім вказана норма
закону регулює правовідносини, що
виникають з питань користування жилими
приміщеннями в будинках державного і
громадського житлового фонду, та не
може регулювати правовідносини, що
виникають у зв,язку з користуванням
жилими приміщеннями в будинках
(квартирах) приватного житлового фонду,
зокрема приватизованими квартирами.

Також позивач звертаючись до суду з
позовними вимогами про визнання ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, посилався на ст..
405 ЦК України, втім вказана норма закону
регулює правовідносини, що виникають з
питань користування житлом між
власником цього житлового приміщення
та членами сім,ї власника житла, та не
можуть регулювати правовідносини, що
виникають між співвласниками житла у
зв,язку з користуванням цим житлом.

Таким чином, суд вважає, що відносини,
які склались між сторонами -
співвласниками спірної квартири,
повинні вирішуватись відповідно до
ст.ст. 355-372 ЦК України, глави 26 ЦК
України.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їх спільною частковою
власністю.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок, квартиру
користуються ними для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати, закладати
та здійснювати інші угоди не
заборонені законом.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що
власникові належить права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місце знаходження майна. Тобто, це
означає, що де би не проживав власник і
де би не знаходилося його майно, він
володіє усією сукупністю права
володіння, користування і
розпорядження цим майном на загальних
принципах, визначених Конституцією
України та Цивільним кодексом.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім,ї, інших
осіб.

Таким чином, на підставі викладених
норм цивільного кодексу України, суд
приходить до висновку, що факт
проживання ОСОБА_3 за іншою адресою з
вересня 2011 року, а не в спірній
квартирі, не впливає на зміст її права
на володіння, користування і
розпорядження вказаною квартирою, яка
належить їй на праві спільної
часткової власності, а тому на
теперішній час відсутні законні
підстави для визнання її особою, яка
втратила право на користування
квартирою АДРЕСА_1.

Крім того, обгрунтовуючи свої позовні
вимоги, позивач зазначав, що відповідач
не оплачує комунальні послуги та не
несе інших витрат по утриманню
належної їм на праві спільної
часткової власності квартири та
посилався на вимоги ст.ст. 64,67,68 ЖК
України.

Як зазначалось судом, відповідачка є
співвласником, а ні членом сім,ї
наймача спірної квартири.

Відповідно ч. 4 ст. 319 ЦК України,
власність зобов`язує.

Згідно зі ст.. 360 ЦК України співвласник
відповідно до своєї частки у праві
спільної часткової власності
зобов,язаний брати участь у витратах на
управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів, а також нести відповідальність
перед третіми особами за
зобов,язаннями, пов'язаними із спільним
майном.

Як встановлено судом та не
заперечувалось сторонами, витрати з
оплати комунальних послуг та утримання
квартири несе ОСОБА_6 - мати позивача та
сам позивач, що підтверджується
відповідними квитанціями, наданими
суду.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач ОСОБА_3 зверталася до інших
власників квартири, зокрема ОСОБА_6, з
пропозицією надання коштів для оплати
комунальних послуг, однак відповідної
згоди сторони не дійшли, оскільки на
свою письмову пропозицію відповідач
відповіді не отримала. Крім того, факт
звернення ОСОБА_3 з приводу оплати
комунальних послуг не спростовував і
сам позивач, який зазначив у судовому
засіданні, що відмовився від надання
коштів з боку відповідача.

З огляду на викладене, доводи позивача
в цій частині також не заслуговують на
увагу суду, оскільки не прийняття
участі відповідачкою в утриманні
належного їй майна не є підставою для
позбавлення її права користуватись цим
майном. Крім того спір цього приводу
між співвласниками може бути вирішений
судом при зверненні одного з
співвласників до відповідачки з такими
позовними вимогами.

Що стосується вимог ОСОБА_1 щодо
виписки ОСОБА_3 зі спірного житлового
приміщення в квартирі АДРЕСА_1, суд
вважає за необхідне зазначити
наступне.

Так, рішенням Конституційного Суду
України від 14 листопада 2011 р. №15-рп/2001 у
справі №1-31/2001 за конституційним
поданням 48 народних депутатів України
щодо відповідності Конституції
України (конституційності) положення
підпункту 1 пункту 4 Положення про
паспортну службу органів внутрішніх
справ, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України (справа
щодо прописки), визнано такими, що не
відповідають Конституції України(є
неконституційним), положення підпункту
1 пункту 4 Положення про паспортну
службу органів внутрішніх справ,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 10 жовтня 1994 року
№700, щодо прописки (виписки), згідно з
яким паспортна служба органів
внутрішніх справ застосовує як
загальне правило дозвільний порядок
вибору особою місця проживання.

Конституційний Суд України, вирішуючи
спір, виходить з того, що в Україні
права і свободи людини і громадянина
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави та її органів.
Відповідно до статті 33 Конституції
України кожний, хто на законних
підставах перебуває на території
України, має право вільно пересуватися,
вибирати місце проживання, залишати
територію України. Право на свободу
пересування і вибору місця проживання
в межах держави як невід'ємне право
кожної людини закріплено також
Загальною декларацією прав людини 1948
року (частина перша статті 13),
Міжнародним пактом про громадянські та
політичні права 1966 року (стаття 12),
Протоколом N 4 до Конвенції про захист
прав людини та основних свобод 1950 року
(стаття 2) та іншими
міжнародно-правовими актами.

Вільне пересування і вибір місця
проживання є суттєвою гарантією
свободи особистості, умовою її
професійного і духовного розвитку. Це
право, як і інші права і свободи людини,
є невідчужуваним та непорушним (стаття
21 Конституції України). Водночас
назване право не є абсолютним. Свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України можуть бути
обмежені, але тільки законом (стаття 33
Конституції України).

Допустимість обмеження свободи
пересування, вільного вибору місця
проживання в межах держави та права
вільно залишати територію країни
визнається і міжнародним правом.
Зокрема, стаття 2 Протоколу №4 до
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод 1950 року закріплює
правило, за яким здійснення права на
свободу пересування і свободу вибору
місця проживання, вільно залишати
будь-яку країну, включаючи свою власну,
не може зазнавати жодних обмежень, крім
тих, що передбачені законом і є
необхідними в демократичному
суспільстві в інтересах національної
або громадської безпеки, для
забезпечення громадського порядку,
запобігання злочинам, для охорони
здоров'я або моралі чи з метою захисту
прав і свобод інших осіб.

Розпорядженням Президента України
«Про невідкладні заходи щодо
прискорення реформ і виведення
економіки України з кризи» від 18 серпня
1997 року №298 визнано за необхідне
скасувати інститут прописки, яка має
дозвільний характер, і запровадити в
Україні реєстрацію громадян за місцем
їх постійного чи тривалого тимчасового
проживання, яка має повідомний
характер, що сприятиме створенню умов
для справедливої і оперативної
реалізації громадянами деяких прав і
свобод, виконання ними конституційних
обов'язків.

На теперішній час інститут прописки
(виписки) не існує. Відносини, пов'язані
зі свободою пересування та вільним
вибором місця проживання в Україні, що
гарантуються Конституцією України і
закріплені Загальною декларацією прав
людини, Міжнародним пактом про
громадянські та політичні права,
Конвенцією про захист прав людини та
основоположних свобод і протоколами до
неї, іншими міжнародними договорами
України, а також визначає порядок
реалізації свободи пересування та
вільного вибору місця проживання і
встановлює випадки їх обмеження.

Стаття 3 зазначеного Закону визначає
загальні поняття, згідно якої
реєстрація - внесення інформації до
Єдиного державного демографічного
реєстру про місце проживання або місце
перебування особи із зазначенням
адреси, за якою з особою може вестися
офіційне листування або вручення
офіційної кореспонденції. Реєстрація
місця проживання або місця перебування
посвідчується довідкою - документом,
який видається органом реєстрації
особі за її вимогою та підтверджує
реєстрацію місця проживання або місця
перебування особи.

Зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється, зокрема, на
підставі судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги позивача про виписку
відповідачки зі спірної квартири не
ґрунтуються на законі.

На підставі вищевикладеного суд дійшов
висновку, що у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи по
справі без самостійних вимог ОСОБА_5,
ОСОБА_6, про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, без надання іншого
житлового приміщення та виписку слід
відмовити у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 317, 319, 321, 355-372, 383 ЦК України, ст. 150
ЖК України, рішенням Конституційного
Суду України від 14 листопада 2011 р.
№15-рп/2001 у справі №1-31/2001,
Розпорядженням Президента України
«Про невідкладні заходи щодо
прискорення реформ і виведення
економіки України з кризи» від 18 серпня
1997 року №298 та ст.ст. 10, 11, 30, 57-60, 209, 212-215,
218 Цивільного процесуального кодексу
України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи по справі
без самостійних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, без надання іншого
житлового приміщення та виписки, -
відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10- денний строк з
дня проголошення рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: