Справа № 462/2-3347/11
Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/7891/13
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів:
Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при
секретарі: Служалі А.Ю.

з участю:
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4,
представника ВАТ «Львівський
локомотиво -

-
ремонтний завод» Брич Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, представника ОСОБА_8 - ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 29 жовтня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом,
уточнивши в подальшому позовні вимоги,
до ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ПрАТ
"Львівський локомотиво-ремонтний
завод", профспілковий комітет ПрАТ
"Львівський локомотиво-ремонтний
завод", Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради,
ЛКП "Левандівка", ОСОБА_9 про визнання
незаконним спільного рішення
адміністрації та профкому ВАТ
"Львівський локомотиво - ремонтний
завод" №104 від 24.05.2001р. в частині надання
кімнати НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 ОСОБА_2,
визнання частково недійсним ордеру
№002260 виданого 21.09.2001 р. на житлове
приміщення кімнати НОМЕР_3 по АДРЕСА_1
та виселення із такого відповідачів
разом з неповнолітнім ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом
до ОСОБА_4, ОСОБА_10, Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, відділу приватизації
державного житлового фонду
Залізничного району Львівської
міської ради, третя особа ОСОБА_11 про
визнання незаконним та скасування
наказу управління комунальної
власності департаменту економічної
політики ЛМР №2-278-Ж-З від 16.05.2007р. в
частині передачі у власність ОСОБА_10,
ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13 кімнати площею
7,4 кв.м, позначеної в технічному
паспорті на приватизовану квартиру під
літ.21-5 та свідоцтва про право власності
на квартиру №22542-3, виданого 18.05.2007р.
відділом приватизації державного
житлового фонду Залізничного району
Львівської міської ради в частині
посвідчення належності на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_10,
ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13 кімнати площею
7,4 кв.м, позначеної в технічному
паспорті на приватизовану квартиру під
літ.21-5.

Оскаржуваним рішенням первісний позов
ОСОБА_4 задоволено частково, визнано
недійсним ордер на житлове приміщення
№002260 виданий 21.09.2001р. виконавчим
комітетом Залізничної РА ЛМР народних
депутатів в частині закріплення за
ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кімнати НОМЕР_3
по АДРЕСА_1, виселено ОСОБА_2, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 разом з неповнолітнім ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з кімнати НОМЕР_3 по
АДРЕСА_1 /позначеної в технічному
паспорті від 23.06.2009 р. на квартиру
НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 під літ. 21-5. В
задоволенні решти вимог ОСОБА_4
відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_10, Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, відділу приватизації
державного житлового фонду
Залізничного району Львівської
міської ради, третя особа ОСОБА_11 -
відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
представника ОСОБА_8 - ОСОБА_2, в
апеляційній скарзі просять рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні первісного позову
відмовити, а зустрічний позов
задовольнити. Апелянти вважають, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права при неповно з'ясованих
обставинах, що мають значення для
справи, а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи.
Покликаються на те, що судом першої
інстанції невірно застосовано норми
ст. 31 ЦПК України, відповідно до якої
позивачем може бути збільшено (чи
зменшено) лише розмір вимог майнового
характеру, а не позовні вимоги.
Позивачка, подавши заяву в порядку ст. 31
ЦПК України, фактично подала новий
позов, а відтак суд повинен був
вирішувати питання про об»єднання
позовів, а не приймати заяву, як таку, що
подана в порядку ст. 31 ЦПК України. Суд
задовольнив позовні вимоги щодо
виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_2 разом з
неповнолітнім ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
однак позов до зазначених осіб ОСОБА_4 у
встановленому законом порядку не
пред»являвся. ОСОБА_6 зазначена, як
відповідач, у поданій ОСОБА_4 позовній
заяві від 31.10.2013 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_8
зазначені, як відповідачі, у позовній
заяві від 11.10.2013р., проте питання про
об"єднання цих позовів згідно зі ст. 126
ЦПК України не вирішувалось, суд не
залучав вказаних осіб як
співвідповідачів в порядку ст. 33 ЦПК
України. Також апелянти зазначають, що
суд вирішив питання про визнання
недійсним ордеру на житлове приміщення
№002260 від 21.09.2001 року без врахування
строків позовної давності та виселив
відповідачів не зазначивши норми
закону, на підставі яких ухвалив
оскаржуване рішення. Вказують, що суд
першої інстанції безпідставно не
задоволив зустрічний позов, оскільки
під час розгляду справи встановлено, що
на момент приватизації сім"єю ОСОБА_4
квартири, в кімнаті НОМЕР_3 проживала
сім"я ОСОБА_2, а не сім»я ОСОБА_4 З
наведених підстав просять оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити ОСОБА_4 у
задоволенні позову, задоволивши їх
зустрічний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ВАТ «Львівський
локомотиво - ремонтний завод» Брич Л.Б.
на підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення ОСОБА_4 щодо
задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь- які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, висновків експертів.
Частиною 4 ст. 60 ЦПК передбачено, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності.

З інвентаризаційної справи та
технічного паспорта на будинок АДРЕСА_1
вбачається, що трьохповерховий будинок
АДРЕСА_1 до грудня 2001 р. був відомчим
житловим будинком ВАТ « Львівський
локомотиво-ремонтний завод» та що
кімнати НОМЕР_3,НОМЕР_5,НОМЕР_4,НОМЕР_6
знаходяться на другому поверсі даного
будинку.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням виконавчого комітету
Львівської міської Ради народних
депутатів №14 від 18.01.1996 р. сім»ї ОСОБА_15
в складі 5 осіб /вона, мати ОСОБА_13,
доньки ОСОБА_16, ОСОБА_4 та дідо ОСОБА_17/
дозволено обмін квартири АДРЕСА_2 на
квартиру НОМЕР_4 будинку АДРЕСА_1, яка
складається з кімнати НОМЕР_3 площею 7,4
кв.м, кімнати НОМЕР_4 площею 16,3 кв.м,
кімнати НОМЕР_6 площею 13,0 кв.м і ОСОБА_15
видано ордер ГО №025800 на квартиру
НОМЕР_4, яка складається з трьох кімнат
житловою площею 36,7 кв.м по АДРЕСА_1 на
сім»ю з 5 осіб: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_4,
ОСОБА_13, ОСОБА_17, що свідчить про
законність набуття ними права на
квартиру НОМЕР_4 будинку АДРЕСА_1, в тому
числі і кімнати НОМЕР_3 площею 7,4 кв.м.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_12 та ОСОБА_13, в квітні 2007 р,.
звернулися із заявою у відділ
приватизації державного житлового
фонду Залізничного району м. Львова про
передачу у сумісну власність квартири
НОМЕР_4 по АДРЕСА_1, за результатами
розгляду якої Управління комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради,
діючи згідно чинного законодавства та
в межах своїх повноважень, 16.05.2007 р.
видало наказ №278-Ж-3 «Про передачу
квартир (будинків) у власність
громадян», яким ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_12
та ОСОБА_13 передано у спільну сумісну
власність трьохкімнатну квартиру
НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 загальною площею 51,60
кв.м, на підставі якого видано
свідоцтво №22542-3 від 16.05.2007 р. про право
власності на вказану квартиру.

Технічним паспортом на квартиру НОМЕР_4
по АДРЕСА_1, складеним 23.06.2009 р. ОКП ЛОР
«БТІ та ЕО» /а.с.11 т.1/, інвентаризаційною
справою на будинок АДРЕСА_1 та
матеріалами обмінної справи № 670-95р.
підтверджується, що ОСОБА_10, ОСОБА_4,
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 приватизували
квартиру НОМЕР_4 по АДРЕСА_1, яка
складається із трьох житлових кімнат, в
тому числі і спірної кімнати НОМЕР_3
площею 7,4 кв.м.

Судом також встановлено, що спільним
рішенням адміністрації та
профспілкового комітету ВАТ
«Львівський ЛРЗ» №104 від 24.05.2001 р.,
сім»ї ОСОБА_2 надано двохкімнатну
квартиру НОМЕР_3-НОМЕР_5 житловою
площею 20,0 кв.м із спільною кухнею та
частковими спільними комунальними
вигодами у відомчому будинку по
АДРЕСА_1 на сім»ю з 3 осіб: він, дружина,
ОСОБА_6, та син, ОСОБА_2 /а.с. 60 т.1/, на яку
він, 21.09.2001 р., отримав ордер №002260, і з 2001
р. по даний час сім»я ОСОБА_2 проживає у
цій квартирі.

Згідно з довідкою з місця проживання
про склад сім»ї та прописку від 28.10.2013
р., в двохкімнатній квартирі НОМЕР_3 по
АДРЕСА_1 проживають та прописані чотири
особи: ОСОБА_7, його дружина ОСОБА_6 та
сини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

З поверхових планів, що містяться в
інвентаризаційній справі на будинок
АДРЕСА_1, видно, що кімната НОМЕР_3 і
кімната під літ.21-5, яка знаходиться на
другому поверсі будинку АДРЕСА_1, є одне
і теж саме приміщення площею 7,4 кв.м.

Відповідно до вимог ст. 58 ЖК України,
ордер може бути видано лише на вільне
жиле приміщення.

Відтак, встановивши, що кімната НОМЕР_3
позначена під літ. 21-5 площею 7,4 кв.м
належить до квартири НОМЕР_4 в будинку
по АДРЕСА_1, у якій з 1996 р. проживали
ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_15 з
малолітніми дітьми, що не були, у
визначеному законом порядку
позбавлені права користування такою,
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що виданий
Залізничною районною адміністрацією
Львівської міської Ради народних
депутатів ордер на зайняття ОСОБА_7,
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 кімнати НОМЕР_3 по
АДРЕСА_1 слід визнати недійсним,
оскільки ордер видано, в тому числі, і
на зайняте жиле приміщення, і видачею
ордеру порушені житлові права членів
сім»ї ОСОБА_4, так як позбавляє їх права
користування спірним жилим
приміщенням, а сім»ю ОСОБА_2 слід
виселити із кімнати НОМЕР_3 по АДРЕСА_1
/позначеної в технічному паспорті від
23.06.2009 р. на квартиру НОМЕР_4 по АДРЕСА_1
під літ.21-5/.

Безпідставними є доводи апелянта щодо
неправомірності приватизації ОСОБА_10,
ОСОБА_4, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 квартири
НОМЕР_4 по АДРЕСА_1, в частині
приватизації ними кімнати НОМЕР_3
площею 7,4 кв.м., оскільки суд першої
інстанції, оцінюючи зібрані по справі
докази в їх сукупності, прийшов до
правильного висновку, що приватизація
квартири НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 відповідає
вимогам закону, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_12
та ОСОБА_13 мали право на приватизацію
спірної кімнати, що внаслідок обміну
належить до квартири НОМЕР_4 по АДРЕСА_1,
в якій вони проживали з 1996 р. на
законних підставах, а тому покликання
ОСОБА_2 та його представника на те, що
підставою для приватизації вказаної
квартири стала довідка з неправдивими
відомостями про проживання сім»ї
ОСОБА_2 в одній кімнаті, в той час як
його сім»я з 2001 р. на законних підставах
проживала у двох кімнатах, в тому числі
і в спірній кімнаті, не заслуговують
уваги.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильних висновків
суду.

Колегія суддів вважає безпідставними
доводи апелянтів на пропуск ОСОБА_4
строку позовної давності, оскільки як
вбачається з копії свідоцтв про смерть
серії НОМЕР_1 від 30.07.2002 р. та серії
НОМЕР_2 від 18.02.2008 р., ОСОБА_12 помер
ІНФОРМАЦІЯ_5, а ОСОБА_13 - ІНФОРМАЦІЯ_6,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 в 2010 р. поступила у
ВПУ №52 та переїхала проживати в
квартиру НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 і в 2011 р., і
після досягнення повноліття
звернулася до суду з позовом за
захистом своїх порушених прав, а тому
суд першої інстанції вірно вважав, що
нею не пропущено строк позовної
давності.

Безпідставними є доводи апелянтів, що
судом вирішено питання щодо виселення
неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
який не був залучений до участі у
справі, оскільки як вбачається з
матеріалів справи до участі у справі
був залучений орган опіки і піклування
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради.

Колегія суддів доходить висновку, що
судом першої інстанції дотримано вимог
чинного законодавства та цивільного
процесуального закону, всебічно, повно
й об»єктивно з»ясовано обставини
справи та надана їм належна оцінка, а
наведені у апеляційній скарзі недоліки
у розгляді справи не впливають на суть
ухваленого рішення і висновків суду не
спростовують. Недоліків, які
призводять до порушення основних
принципів цивільного процесуального
судочинства та охоронюваних законом
прав та інтересів осіб, які беруть
участь у справі, та впливають на суть
ухваленого рішення під час розгляду
справи, у суді апеляційної інстанції не
встановлено.

За таких обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області
не вбачає підстав для скасування
рішення суду першої інстанції, так як
воно ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Законне, обґрунтоване та правильне по
суті й справедливе рішення суду не може
бути скасоване з одних лише формальних
міркувань.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, представника ОСОБА_8 - ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 29 жовтня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.