Справа № 1318/2774/2012
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2745/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника виконавчого комітету
Самбірської міської ради Яніва М.І.,
представника відділу освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради Лисейка Б.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Самбірської
міської ради Львівської області на
рішення Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 26 жовтня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Самбірської міської ради, управління
освіти та науки виконавчого комітету
Самбірської міської ради, третя особа -
управління земельних ресурсів у місті
Самборі Львівської області про
визнання рішення міської ради
неправомірним та Державного акту на
право приватної власності на землю
недійсним, -

в с т а н
о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду позовом про визнання недійсними
рішення міської ради та Державного
акту на право приватної власності на
землю. В підтвердження позовних вимог
посилається на те, що їй на праві
приватної власності належить
будинковолодіння, розташоване у місті
АДРЕСА_1, за яким згідно рішення
Самбірської міської ради за № 137 від
20.03.1980 року та рішення виконкому
Самбірської міської ради «Про наслідки
обміру земель забудованих кварталів»
закріплена земельна ділянка площею 1395
кв.м., а відтак з 1980 року вона являється
належним землекористувачем цієї землі.
Починаючи з 9 грудня 1998 року вона
неодноразово зверталась з письмовими
заявами до Самбірської міської ради
про передачу їй у приватну власність
цієї ділянки, однак жодне рішення по
даному питанню не виносилось.
Натомість, рішенням згаданого органу
місцевого самоврядування за № 14 від
07.12.2004 року на частину її земельної
ділянки площею 445 кв.м., без вилучення та
без її згоди як належного
землекористувача, управлінню освіти та
науки виконавчого комітету
Самбірської міської ради було видано
Державний акт на право постійного
користування землею. Про прийняте
рішення вона дізналася у 2006 році, так як
перебувала поза межами України, і з
того часу зверталася у різні інстанції
щодо свого порушеного права. 30.09.2008 року
Самбірською міжрайонною прокуратурою
на це рішення було внесено протест,
який 28.10.2009 року Самбірською міською
радою було відхилено, у зв'язку з чим
прокуратурою в її інтересах
пред'явлено позов про скасування
вищевказаного рішення та визнання
недійсним виданого на його підставі
Державного акту на право постійного
користування землею. Ухвалою
Самбірською міськрайонного суду від
03.03.2011 року позовну заяву було визнано
неподаною та їй повернуто. Факт
незаконного вилучення у неї земельної
ділянки підтверджено відповідними
державними органами: постійною
комісією з питань землекористування,
будівництва та архітектури,
Управлінням з контролю за
використанням та охороною земель у
Львівській області, Державною
інспекцією з контролю за використанням
і охороною земель, Головним
управлінням земельних ресурсів у
Львівській області, Державним
комітетом України із земельних
ресурсів. Оскільки її протиправно
позбавлено права користування
земельною ділянкою, просить ухвалити
рішення, яким: визнати недійсним та
скасувати рішення XX сесії IV скликання
Самбірської міської ради від 07.12.2004
року за № 14 «Про надання земельної
ділянки в постійне користування» в
частині передачі управлінню освіти та
науки виконавчого комітету
Самбірської міської ради незаконно без
її згоди, як попереднього
землекористувача площею, вилученої у
неї земельної ділянки площею 445 кв. м.;
визнати недійсним Державний акт на
право постійного користування
земельною ділянкою, виданий 28 вересня
2006 року Управлінню освіти та науки
виконавчого комітету Самбірської
міської ради; зобов'язати Самбірську
міську раду вирішити питання
відповідно до вимог земельного
законодавства про передачу їй у
приватну власність незаконно
вилученої земельної ділянки площею 445
кв. м. із врахуванням загальної площі 1395
кв. м., яка закріплена за нею. Також
просить поновити строк встановлений
законом для захисту її порушеного
права.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
задоволено частково.

- Визнано недійсним та скасовано
рішення ХХ сесії ІV скликання
Самбірської міської ради від 07.12.2004
року за № 14 «Про надання земельної
ділянки в постійне користування» в
частині передачі управлінню освіти та
науки виконавчого комітету
Самбірської міської ради незаконно без
її згоди, як попереднього
землекористувача площею, вилученої у
неї земельної ділянки площею 445 кв. м;

- Визнано недійсним Державний акт
на право постійного користування
земельною ділянкою, виданий 28 вересня
2006 року Управлінню освіти та науки
виконавчого комітету Самбірської
міської ради;

- Зобов'язано Самбірську міську
раду вирішити питання відповідно до
вимог земельного законодавства про
передачу їй у приватну власність
незаконно вилученої земельної ділянки
площею 445 кв. м. із врахуванням
загальної площі 1395 кв. м. яка закріплена
за нею.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила Самбірська
міська рада. Вважає, що судом при його
ухвалені було порушено норми
матеріального і процесуального права
та неповно з'ясовано обставини, що
мають значення для справи. Суд
проігнорувавши неодноразові
клопотання представника міської ради
про застосування строків позовної
давності, вважаючи причину пропуску
поважною, виходячи з обставини, що
позивач намагався захистити своє
порушене право в позасудовому порядку,
порушив вимоги ст. 267 ЦК України, а
також, в порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК
України не дослідив з якого моменту
позивач дізналась про порушення свого
права.

Просить оскаржуване рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника виконавчого комітету
Самбірської міської ради Яніва М. І.,
представника відділу освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради Лисейка Б.Я., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
скаргу слід відхилити, виходячи з
наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України
права і свободи людини громадянина
захищаються судом та відповідно до
вимог чинного цивільного
процесуального законодавства України
кожній особі гарантується право
звернення безпосередньо до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України до основних засад судочинства
віднесено змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і в доведенні перед судом їх
переконливості. Про необхідність
урахування зазначених конституційних
положень судам роз'яснено й в п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 5 березня 1977 року № 1 (з
відповідними змінами) «Про підготовку
цивільних справ до судового розгляду».

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону,
виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 5 ст. 116 Земельного
кодексу України надання у користування
земельної ділянки, що перебуває у
власності або у користуванні,
проводиться лише після вилучення її у
порядку, передбаченому цим Кодексом.

Дана норма закріплена у ст. 149 цього
Кодексу, якою передбачено, що земельні
ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органу місцевого
самоврядування. Вилучення земельної
ділянки проводиться за згодою
землекористувача та підставі рішення
Кабінету Міністрів України, Ради
Міністрів Автономної Республіки Крим,
міської ради відповідно до їх
повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь - яких
порушень його права на землю.

На підставі ч. 3 цієї статті одним зі
способів захисту порушеного права
громадян на землю є визнання недійсним
рішень органів виконавчої влади або
місцевого самоврядування.

Згідно ст. 155 цього Кодексу у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акту,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпоряджання належної їй земельної
ділянки, такий акт визнається
недійсним.

Статтею 14 Конституції України
визначено, що земля є основним
національним багатством, яка перебуває
під особливою охороною держави. Право
власності набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно у відповідності до
закону.

Громадяни та юридичні особи набувають
право власності та право користування
земельними ділянками із земель
державної і комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону
(ч. 1 ст. 116 Земельного Кодексу України).

Порядок безоплатної приватизації
земельної ділянки громадянами
визначено статтею 118 ЗК України.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що згідно
свідоцтва про право на спадщину від
05.05.1983 року та реєстраційного
посвідчення Самбірського МБТІ від
05.05.1983 року ОСОБА_2 являється власником
будинковолодіння, розташованого у
АДРЕСА_1

Згідно рішення Самбірської міської
ради народних депутатів за № 137 від
20.03.1980 року за будинковолодінням
АДРЕСА_1 згідно проведених обмірів
значиться у фактичному користуванні
земельна ділянка площею 2250 кв. м., з яких
зареєстрована за землекористувачем -
площею 1395 кв. м, а решта площі - лишки
залишено в її (ОСОБА_2) користуванні.

За вказану земельну ділянку площею 2250,00
кв.м., позивачка постійно сплачує
земельний податок (а.с. 84-88).

Також встановлено, що починаючи з 09
грудня 1998 року позивачка неодноразово
зверталась з письмовими заявами до
Самбірської міської ради про передачу
їй у приватну власність даної
земельної ділянки, однак жодне рішення
по даному питанню не виносилось, що
відповідачами не заперечується.

Рішенням Самбірської міської ради
народних депутатів за № 14 від 07.12.2004
року затверджено проект відведення та
надання в постійне користування
управлінню освіти та науки виконавчого
комітету Самбірської міської ради
земельну ділянку площею - 2.0860 га. під
будівництво школи та зобов'язано
Самбірське міське управління
земельних ресурсів видати Державний
акт на право постійного користування
землею (а.с. 33).

У відповідності до вищевказаного
рішення 28.09.2006 року управлінню освіти
та науки виконавчого комітету
Самбірської міської ради видано
Державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою, що
розташована АДРЕСА_1, площею - 2.0860 га.
під будівництво школи, в тому числі і на
частину спірної земельної ділянки
площею 445 кв. м., без її вилучення та без
згоди позивачки, як належного
землекористувача (а.с. 32).

Даний факт підтверджується, як
роз'ясненням та листами начальника
управління з контролю за використанням
та охороною земель у Львівській
області, так і актом перевірки
дотримання вимог земельного
законодавства від 30.09.2008 року з якого
вбачається, що із земельної ділянки
позивачки без її згоди було вилучено
частину площею 445 кв. м. і надано у
постійне користування управлінню
освіти на підставі рішення Самбірської
міської ради від 07.12.2004 року, чим
порушено право законного
землекористувача на спірну земельну
ділянку, що відповідачами не
спростовано та не оспорюється.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції вірно послався на
вищевказані норми ЗК України та
виходив з того, що факт незаконного
вилучення спірної земельної ділянки
підтверджено відповідними органами,
про що засвідчують наявні у матеріалах
справи листи - відповіді, адресовані
позивачці за її зверненням: інспектора
Державного архітектурно - будівельного
контролю Максиміва В., начальника
управління з контролю за використанням
та охороною земель у Львівській
області С. Менько, першого заступника
начальника Державної інспекції з
контролю за використанням та охороною
земель Державного комітету України із
земельних ресурсів, прокурора
Самбірської міжрайонної прокуратури
та відповідно внесеним ним протестом
на оскаржуване рішення, заступника
прокурора Львівської області. Крім
того, в обґрунтування рішення суд
послався на проект відведення
зазначеної земельної ділянки для
будівництва школи від 12.06.2003 року, в
якому відсутні матеріали погодження
меж із суміжними землекористувачами,
що підтверджує факт вилучення
земельної ділянки без згоди позивачки,
та на показання допитаного у судовому
засіданні у якості спеціаліста
начальника Самбірського відділення
Єдиного центру Управління Держкомзему
Гамара І. С., який підтвердив даний факт.

При цьому міськрайонний суд прийшов до
переконання, що усупереч нормам
Земельного кодексу рішенням
Самбірської міської ради від 07.12.2004
року за № 14 без згоди позивачки, як
законного землекористувача, було
вилучено земельну ділянку площею 445 кв.
м., чим порушене її право користування
цією землею, а оскільки оспорюване
рішення не відповідає конституційним
нормам та нормам земельного
законодавства, то воно повинно бути
визнано неправомірним. Вказує, що
оскільки правовою підставою для видачі
Державного акту на право постійного
користування землею управлінню освіти
та науки Самбірської міської ради було
неправомірне рішення Самбірської
міської ради то такий акт є недійсним.
Вказав, що позивачка в позасудовому
порядку, дізнавшись про своє порушене
право, намагалась його захистити, у
зв'язку з чим з поважних причин
пропустила строк звернення до суду, а
тому суд прийшов до висновку, що у
відповідності до ст. 267 ЦК України право
позивачки підлягає захисту, а відтак
посилання сторони відповідачів на
пропуск строку позовної давності, як на
підставу відмови у задоволенні позову
є безпідставним.

Слід зазначити, що з листа інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю Самбірського міського
відділу містобудування та архітектури
від 15.06.2006 року вбачається, що на
спірній земельній ділянці «генпланом
будівництва школи… передбачено
клумби, зелені насадження та
другорядний проїзд» і площа спірної
земельної ділянки може бути
компенсована «за рахунок вільних
земель зі сторони вул. Східної чи зі
сторони поля».

З викладеного вбачається, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що рішенням ХХ сесії ІV
скликання Самбірської міської ради від
07.12.2004 року за № 14 «Про надання
земельної ділянки в постійне
користування» було допущено порушення
прав позивачки, а скільки правовою
підставою для видачі Державного акту
на право постійного користування
землею управлінню освіти та науки
Самбірської міської ради було
вищевказане неправомірне рішення
Самбірської міської ради, - такий акт є
недійсним.

Як у суді першої, так і апеляційної
інстанцій представники відповідача
Самбірської міської ради стверджували,
що незважаючи на неправомірне
вилучення у позивачки земельної
ділянки, останньою без поважних причин
пропущено термін звернення до суду.

Твердження відповідачів щодо пропуску
встановленого законом строку позовної
давності позивачка та її представник
пояснювали тим, що вона намагалися
вирішити цей спір у позасудовому
порядку, але оскільки це їй не вдалося,
то вирішила звернутися з позовом до
суду.

Проте, доводи апелянта про порушення
позивачкою строку звернення до суду з
даним позовом суперечать вимогам п. 4
ст. 268 ЦК України (чинного на час
прийняття рішення Самбірською міською
радою), яким передбачено, що позовна
давність не поширюється на вимогу
власника або іншої особи про визнання
незаконним правового акта органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування, яким порушено його
право власності або інше речове право.
І лише 20 грудня 2011 року указана норма на
підставі Закону України від 20 грудня
2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства» - виключена.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд
першої інстанції керувався
положеннями ст. 267 ЦК України, яка не
підлягала застосуванню для вирішення
спору, а слід було застосовувати норми
п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України.

Проте, неправильне застосування
зазначених норм не вплинуло на
законність ухваленого рішення, а тому
це порушення є формальним і не може
бути підставою для скасування
ухваленого в даній справі рішення.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія
суддів погоджується з висновками
міськрайонного суду, оскільки суд
ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що міськрайонний суд правильно
дослідив і оцінив обставини у справі,
подані сторонами докази та вірно
визначив характер спірних
правовідносин.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, ч. 1 п. 1 ст.
307, ст. ст. 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу Самбірської міської
ради Львівської області відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 26 жовтня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

Тропак О.В.