РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 червня 2013 року
м. Краснодон

Краснодонський міськрайонний суд
Луганської області у складі:

головуючого судді Рімашевської О.В.,

при секретарі Горпинченко М.Ю.

за участю представника позивача
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м.Краснодона
цивільну справу за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_2, ОСОБА_5, про визнання
договору купівлі-продажу недійсним -

В С
Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом, в якому просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладений 02.07.2010 року між
ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_4, та
ОСОБА_5; покласти на ОСОБА_2 обов»язок
повернути ОСОБА_5 77000 грн.; визнати за
позивачем право власності на спірний
будинок. Позов обґрунтований наявністю
обставин, які свідчать про існування
зловмисної домовленості між
представником продавця ОСОБА_2 та
покупцем ОСОБА_5, внаслідок чого
інтересам ОСОБА_4, як продавцю,
спричинена матеріальна шкода.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_4 підтримала заявлені вимоги в
повному обсязі. Суду пояснила, що їй на
праві приватної власності належав
житловий будинок АДРЕСА_1. В 2009 році за
сімейними обставинами вона виїхала в м.
Новоросійськ. Приблизно в червні 2010
року до неї в м. Новоросійськ приїхав
ОСОБА_2, який запропонував свої послуги
в продажі спірного будинку. Позивач
погодилась, вказала, що хотіла продати
будинок приблизно за 250000,00 грн. Вона
оформила довіреність на ім.»я ОСОБА_2 В
листопаді 2010 року вона з дочкою
приїхала в м. Краснодон, але в будинок
потрапити не змогла, оскільки ОСОБА_2
повідомив, що продав будинок за 77000,00
грн; грошей за продажу будинку вона від
ОСОБА_2 не вимагала. Повернувшись до м.
Новоросійськ, позивач в грудні 2010 року
відкликала довіреність на продажу
будинку, оформленого на ім.»я ОСОБА_2
Позивач вказала, що в будинку
знаходились її особисті речі, меблі. За
оцінкою БТІ вартість будинку приблизно
75000 грн, але вона добудувала будинок -
зробила прибудови, в наслідок чого
вартість будинку мала значно зрости.
Вважає, що відповідачі змовились та
ОСОБА_2 продав будинок ОСОБА_5 за значно
меншу суму, ніж ринкова вартість майна.
Крім того, ОСОБА_2 не повернув їй кошти
за будинок. Надавши пояснення, позивач
просила розглядати справу за її
відсутності (а.с.102).

Представник позивача ОСОБА_1 в
судовому засіданні підтримала позов у
повному обсязі. В обгрунтування своєї
правової позиції суду пояснила, що за
технічним паспортом вартість будинку
77580,00 грн, тоді як будинок проданий лише
за 77000,00 грн; в договорі купівлі-продажу
зазначено, що в будинку ніхто не
зареєстрований, тоді як там були
зареєстровані позивач та її дочка.
Вважає, що фактично будинком
користується відповідач ОСОБА_2, який
фіктивно уклав договір купівлі-продажу
з ОСОБА_5 з метою заволодіння майном
ОСОБА_4. Вказала на те, що на її думку
договір купівлі-продажу був укладений
дуже швидко, що свідчить про існування
домовленості між продавцем та
покупцем.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов не визнав. суду
пояснив, що в травні 2009 року до нього
звернулась позивач ОСОБА_4 з проханням
позичити кошти для того, щоб виплатити
іпотечний кредит за будинок. ОСОБА_2
позичив позивачу 85000,00 грн, з яких
частина коштів були його власні, а
частину він зайняв сам. Гроші передав
позивачу по розписці, при цьому
позивач, на підтвердження зобов»язань
повернути суму боргу, запропонувала в
заставу спірний будинок. Від
нотаріального оформлення договору
застави позивач ухилилась, мотивуючи
це проблемами зі збором документів на
будинок. У вересні 2009 року позивач
передала йому документи на будинок, а в
листопаді 2009 року переїхала до Росії,
при цьому не повідомила місця свого
проживання. Відповідач вказує, що він
півроку шукав позивача, і через
спільних знайомих з»ясував її місце
проживання, після чого поїхав до неї в
м. Новоросійськ з метою повернути
гроші. Позивач сама запропонувала йому
оформити довіреність на продажу
будинку та погасити борг із коштів,
отриманих за продажу будинку.
Оформивши довіреність, позивач з
дочкою в червні 2010 року приїхали до м.
Краснодону та вивезли всі речі, які
вважали за потрібні. Відповідач,
збираючи документи, необхідні для
продажу будинку, дізнався, що будинок
знаходиться під арештом у зв»язку із
заборгованість позивача по кредитним
договорам ПАТ «Приватбанк» та ПАТ
«Укркоммунбанк». Відповідач погасив
заборгованість позивача по кредитним
договорам на суму приблизно 28000,00 грн,
після чого заборона відчуження будинку
була знята. Відповідач знайшов покупця
- ОСОБА_5, з яким раніше він знайомий не
був, вони уклали договір
купівлі-продажу; оформили договір
нотаріально; покупець передав йому
кошти, які пішли в рахунок погашення
боргів позивача за їх з позивачем
домовленістю. При цьому відповідач
заперечував пояснення позивача в тій
частині, що вона добудовувала будинок;
у позивача був лише архітектурний план
добудови будинку. Вказав. що договір
купівлі-продажу вчинений за ринкову
вартість майна; будинок належить
ОСОБА_5, який попросив його приглянути
за будинком, він сам ніякого відношення
до майна не має.

Відповідач ОСОБА_5 надав заяву,
в якій позов не визнав. вказав, що під
час придбання будинку не знав та не міг
знати про наявність будь-яких перешкод
продажу майна, зазначив, що він є
добросовісним набувачем майна. Просив
розглядати справу за його відсутності
за участю представника (а.с.63).

Представник відповідача ОСОБА_5
- ОСОБА_3 в судовому засіданні проти
задоволення позову заперечувала.
Вказала. що ОСОБА_5 є уродженцем м.
Краснодону, в теперішній час проживає в
м. Харкові, але має наміри повернутись в
Краснодон, для чого він придбав
будинок. В теперішній час будинок не
придатний для проживання; ОСОБА_5
проводить його капітальний ремонт та
перебудову. Як представник покупця
будинку підтвердила, що ОСОБА_5 передав
ОСОБА_2 в рахунок сплати вартості
будинку за договором купівлі-продажу
77000,00 грн. Оскільки сам ОСОБА_5 не має
можливості за сімейними обставинами
опікуватись майном, він просив ОСОБА_2
«приглянути» за будинком з метою
збереження його цілісності.

Вислухавши пояснення сторін,
їх представників, свідків, дослідивши
надані сторонами докази, суд дійшов до
наступного.

Відповідно до ст.. 15 ЦПК
України справа підсудна суду.

Відповідно до ст.. 10,60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

В судовому засіданні
встановлено, що позивачу ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 19.05.2006 року на
праві власності належав житловий
будинок АДРЕСА_1, загальною площею 48,8
кв.м., вартість станом на 2006 рік - 34335,00
грн. (а.с.53). Земельна ділянка, на якій
розташований будинок. Перебуває у
комунальній власності, позивачу не
належала.

Відповідачем ОСОБА_2 в судовому
засіданні були надані оригінал
розписки позивача про отримання у
позику коштів в сумі 85000,00 грн строком
до 16 червня 2009 року (а.с.73) та розписка
ОСОБА_4, датована 01.09.2009 року про
передачу ОСОБА_2 документів на будинок
АДРЕСА_1 в якості застави за отриману
суму позики у 85000,00 грн. В розписці
зазначено, що ОСОБА_4 брала на себе
зобов»язання протягом трьох місяців
оформити договір застави будинку
нотаріально (а.с.74). Позивач ОСОБА_4 в
судовому засіданні підтвердила факт
отримання у відповідача ОСОБА_2 коштів
в сумі 85000,00 грн, але вказала, що суму
боргу вона повернула, на підтвердження
чого надала оригінал розписки від
16.05.2009 року (а.с.72).

Пояснення позивача щодо
повернення ОСОБА_2 суми боргу суд
оцінює критично, оскільки із пояснень
позивача вбачається, що вона займала
кошти у зв»язку зі скрутним
матеріальним становищем; виїхала в м.
Новоросійськ для того, щоб поліпшити
своє матеріальне становище; джерело
отримання коштів суду не вказала; мала
значні заборгованості по банківським
кредитам, які не сплачувала, ніяких
доказів на підтвердження повернення
коштів ОСОБА_2 не надала. Надану
позивачем розписку, ніби то повернуту
ОСОБА_2 позивачу після сплати нею
позики, (а.с.72) суд оцінює критично,
оскільки вона могла бути написана
позивачем будь-коли; позивач не
пояснила, чому саме зберігала розписку
за позикою, яку вона ніби то погасила.
Також суд критично оцінює пояснення
позивача та представника позивача в
частині наявності двох розписок
позивача про позику у ОСОБА_2 коштів в
розмірі 85000,00 грн. від 16.05.2009 року тим, що
ОСОБА_2 заставив позивача повторно
писати розписку під предлогом втрати
оригіналу, оскільки розписки мають
однаковий зміст та дату написання.

Розписку, надану ОСОБА_2 на
підтвердження наявності
заборгованості позивача, суд приймає
як належний доказ, оскільки позивач
підтвердила в суді, що вона писала цю
розписку, і до повного виконання
зобов»язання відповідач, як кредитор
позивача, мав зберігати цю розписку на
підтвердження факту наявності позики.

Таким чином суд вважає доведеним
факт того, що позивач отримала у
відповідача ОСОБА_2 за договором позики
85000,00 грн, і в забезпечення повернення
коштів передала відповідачу документи
на спірний будинок та зобов»язалась
протягом трьох місяців нотаріально
оформити договір застави нерухомого
майна. Свої зобов»язання позивач не
виконала, виїхавши у листопаді 2009 року
за межі України до м. Новоросійськ.

11.06.2010 року ОСОБА_4 оформила
довіреність на ім.»я ОСОБА_2, за якою
надала йому право продати за ціну та на
умовах на його погляд житловий будинок
АДРЕСА_1, для чого надала йому всі
необхідні повноваження. Довіреність
посвідчена нотаріусом
Новоросійського нотаріального округу
(а.с.56). В судовому засіданні позивач
підтвердила факт оформлення
довіреності на умовах, які в ній
зазначені.

Відповідачем ОСОБА_2, на
підтвердження пояснень, що він
сплачував заборгованості ОСОБА_4 за
кредитними договорами, надані
квитанції про сплату коштів до ПАТ
«Приватбанк» та ПАТ «Укркоммунбанк»
від імені ОСОБА_4 (а.с.25, 28,30,31,32,33,34) та,
після сплати боргів, державним
виконавцем був знятий арешт з будинку
АДРЕСА_1 (а.с.75). В судовому засіданні
позивач ОСОБА_4 підтвердила, що вона
знала, що на будинок накладена
заборона відчуження; вона сама
заборгованість за кредитними
договорами не сплачувала та не мала
наміру сплачувати.

02.07.2010 року державним нотаріусом
Краснодонського нотаріального округу
був посвідчений договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, загальною площею 48,8 кв.м.,
укладений між ОСОБА_2, який діяв на
підставі довіреності від імені ОСОБА_4,
та ОСОБА_5, за яким ОСОБА_2 продав, а
ОСОБА_5 придбав зазначений будинок за
77000,00 грн. (а.с.47). Відомості про договір
купівлі-продажу внесені до Державного
реєстру правочинів (а.с.60).

Перевіривши умови вчинення
договору купівлі-продажу спірного
будинку, суд дійшов до висновку про
дотримання сторонами вимог діючого
законодавства при укладенні договору.
ОСОБА_2 діяв в межах повноважень,
наданих йому власником будинку ОСОБА_4
та підтверджених нотаріально
посвідченою довіреністю, що відповідає
вимогам ст.. 237-239 ЦК України. Нотаріусом
перевірялись повноваження
представника продавця, про що є
відмітка в договорі купівлі-продажу.
Договір купівлі-продажу укладений з
дотриманням вимог ст.. 638, 655,ч. 2 ст. 656 ЦК
України, у формі, встановленій ст.. 657 ЦК
України.

Статтею 232 ЦК України
передбачено, що право чин, який вчинено
внаслідок зло навмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною, визнається судом недійсним.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику при розгляді справ про
визнання право чинів недійсними», Для
визнання правочину недійсним на
підставі статті 232 ЦК необхідним є
встановлення умислу в діях
представника: представник усвідомлює,
що вчиняє правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю.

Згідно з положеннями ст. 10,60 ЦПК
України, саме на позивача та його
представника покладений обов»язок
доводити наявність умислу в діях
представника на вчинення дій в супереч
інтересам доверителя.

Оцінивши надані позивачем та
представником позивача пояснення
відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
вважає посилання позивача на наявність
зловмисної домовленості між
відповідачами необґрунтованими та
такими, що не відповідають фактичним
обставинам справи.

Пояснення представника
позивача в тій частині, що договір
купівлі-продажу містить неправдиві
відомості, які свідчать про
домовленість осіб, що його уклали, не
знайшло підтвердження в ході судового
розгляду справи, оскільки договір
містить відомості про відсутність
реєстрації у спірному будинку
неповнолітніх дітей, що відповідає
фактичним обставинам (а.с.48). Також не
підтвердились пояснення представника
позивача в тій частині, що позивач була
зареєстрована у спірному будинку,
оскільки у витязі про реєстрацію в
Державному реєстрі правочинів адреса
реєстрації продавця ОСОБА_4 зазначена:
АДРЕСА_1, тоді як об»єкт продажу
розташований за адресою: АДРЕСА_1.
(а.с.60).

Пояснення позивача ОСОБА_4 в тій
частині, що вона добудовувала спірний
будинок, внаслідок чого його площа та
вартість значно збільшились і що не
було враховано при укладені договору
купівлі-продажу, спростовані в
судовому засіданні поясненнями
свідків. Так свідок ОСОБА_6 в суді
пояснив, що він був сусідом ОСОБА_4.
Коли вона там проживала, ніякі
будівельні роботи не проводились; він
звертався до ОСОБА_4 з проханням
зробити паркан між земельними
ділянками, але ОСОБА_4 відмовилась,
посилаючись на відсутність коштів.
Будівельні роботи почались з літа 2010
року, добудували прибудову до будинку.
Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він на
замовлення ОСОБА_5 в 2010 році будував
прибудову до будинку (коли вони прийшли
будувати, у дворі був лише фундамент та
будівельне сміття). Він особисто з
тестем вивели стіни та побудували дах;
відділочні роботи не проводили. ОСОБА_5
особисто контролював роботи, докупав
будівельні матеріали, розплатився за
роботу.

Також в судовому засіданні
спростовані твердження позивача та
його представника щодо значної
заниженості вартості будинку за
договором купівлі-продажу. В суді і
позивач, і представник позивача
стверджували, що станом на 2010 рік
ринкова вартість будинку має становити
30-35 тисяч доларів США, що еквівалентно
приблизно 250000,00 грн. Представником
позивача надана копія іпотечного
договору від 23.08.2007 року, укладеного між
банком та ОСОБА_4, за яким предмет
іпотеки - будинок АДРЕСА_1 оцінений в
50000,00 грн. (а.с.87). У договорі
купівлі-продажу спірного будинку є
вказівка на те, що за витягом з реєстру
прав власності на нерухоме майно,
вартість будинку становить 77588,00 грн.
Відповідачем в судове засідання
надана копія звіту про оцінку
нерухомого майна, за яким станом на
15.04.2013 року вартість будинку становить
125130,00 грн. Доказів на підтвердження
того, що в 2010 році будинок АДРЕСА_1,
стоїв 250 000,00 грн. позивачем та
представником позивача не надано.
Твердження представника позивача в тій
частині, що значну вартість має не сам
будинок, а земельна ділянка, на якій він
розташований, є безпідставною,
оскільки земельна ділянка ОСОБА_4 не
належала; перебуває у комунальній
власності; її вартість не визначалась;
земля не була предметом договору
купівлі-продажу.

Пояснення позивача в тій
частині, що ОСОБА_2 не передавав їй
кошти за будинок, не можуть бути
підставою для визнання договору
купівлі-продажу недійсним, оскільки в
судовому засіданні було встановлено,
що позивач надала ОСОБА_2 повноваження
на продаж будинку саме з метою
погашення боргів за договором позики. В
суді позивач вказала, що вона в
листопаді 2010 року від ОСОБА_2 дізналась
про продажу будинку за 77000,00 грн.; грошей
за договором купівлі-продажу від
ОСОБА_2 не вимагала; в суді підтвердила,
що в 2009 році, під час виїзду за межі
України, у неї були борги за кредитами,
які вона не мала наміру погашати і які
вона не сплачувала; знала про заборону
відчуження будинку, але дала ОСОБА_2
довіреність на вчинення дій з продажу
будинку.

Суд приймає до уваги ту
обставину, що позивач була обізнана
про умови вчинення договору
купівлі-продажу будинку з листопада 2010
року, згідно з даними Прикордонної
служби України, періодично відвідує
Україну, але до суду з даним позовом
звернулась лише у грудні 2012 року, після
спливу трьох років за борговою
розпискою від 16.05.2009 року.

Також суд критично оцінює
пояснення представника позивача в тій
частині, що ОСОБА_4, видавая довіреність
ОСОБА_2, не мала наміру продавати
будинок і укладення договору
купівлі-продажу не відповідало волі
ОСОБА_4. В суді досліджена довіреність,
якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2
продати спірний будинок за ціну та на
умовах, на розсуд ОСОБА_2. В довіреності
є відмітка про роз»яснення нотаріусом
змісту довіреності та повноважень, які
отримував ОСОБА_2. В суді ОСОБА_4
підтвердила, що вона добровільно
видала довіреність на ім.»я ОСОБА_2.

Пояснення представника
позивача в тій частині, що договір
купівлі-продажу був укладений відразу
після отримання ОСОБА_2 повноважень і
це підтверджує домовленість сторін
договору , суд до уваги не приймає, як
безпідставні.

Оцінивши всі встановлені у
справі обставини, суд дійшов до
висновку про відсутність в діях
відповідачів ознак, передбачених ст. 232
ЦК України, у зв»язку з чим підстав для
визнання укладеного договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 не
встановлено, а заявлені позовні вимоги
є необґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10,11,60,88, 212-215, 367 ЦПК України, ст.. ст.
626,627,628, 638,639,, 655-656, 657, 237-241 ЦК України, п.
22 Постанови Пленуму Верховного Суду
від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
при розгляді справ про визнання право
чинів недійсними», суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_5, про визнання договору
купівлі-продажу недійсним відмовити -
за необґрунтованістю вимог.

Повний текст рішення складений
01 липня 2013 року.

На рішення може бути подана апеляція до
апеляційного суду Луганської області
про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
через Краснодонський міськрайонний
суд.

Головуючий:
О.В. Рімашевська