Провадження №2/761/996/2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 лютого 2013 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Юзькової О.Л.

при секретарі
Подмазко О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» про
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що 06.07.2007 р.
нею з відповідачем було укладено
контракт (строковий трудовий договір)
№ 840, згідно з яким позивача прийнято на
роботу до Вагонної дільниці станції
Київ-Пасажирський «Південно-Західної
залізниці» на посаду провідника
пасажирських вагонів. Контракт
укладено до 06.07.2010 р. Наказом начальника
Вагонної залізниці станції
Київ-Пасажирський «Південно-Західної
залізниці» № 253/ос від 09.03.2010 р. позивача
звільнено із займаної посади на
підставі ст. 36 п. 8 КЗпП України.
Зазначений наказ було оскаржено ОСОБА_2
та згідно до рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 27.10.2010 р., яке
набрало чинності 07.04.2011 р. позивача
поновлено на роботі. Незважаючи на
наявне рішення суду, а також на те, що
вживались усі можливі заходи щоб
приступити до роботи позивачу було в
усному порядку відмовлено у допуску до
свого робочого місця. 15.03.2011 р. позивача
було запрошено до відповідача, вручено
трудову книжку та ознайомлено з
наказом про звільнення № 2325/ос від
17.11.2010 р. Звільнення відбулось за п. 2 ст.
36 КЗпП України у зв'язку із закінченням
строку трудового договору. Разом з тим,
відповідно до п. 21 контракту з
працівником № 840 від 06.07.2007 р. за два
місяці до закінчення строку дії
контракту він може бути продовжений за
згодою сторін або укладений на новий
строк. Позивач зазначає, що трудові
стосунки між нею та відповідачем після
06.07.2010 р. фактично тривають, а тому
звільнення є незаконним. За таких
обставин ОСОБА_2 просить суд поновити
її на посаді провідника пасажирських
вагонів Вагонної дільниці станції
Київ-Пасажирський ДТГО
«Південно-Західна залізниця», стягнути
з відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 06
липня 2010 р. по день поновлення на
роботі.

В подальшому позивач уточнила вимоги
просила поновити її на посаді з 17.11.2010 р.
та стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
17.11.2010 р. у сумі 36 479,29 грн. Також
зазначила, що відповідач не тільки
звільнив її не в останній день терміну
дії контракту - 06.07.2010 р., а більш ніж
через чотири місяці, а саме 17.11.2010 р., а
ще й під час перебування позивача на
лікарняному. ОСОБА_2 вважає дію
контракту продовженою, оскільки у
визначений строк вона не була
звільнена, а звільнення незаконним.

В судове засідання позивач не
з'явилась, про день та час розгляду
справи повідомлялась належним чином.
Надіслала в адресу суду додаткові
пояснення, просила розглянути справу
за її відсутності та задовольнити
позов. Зазначила, що звільнення 17.11.2010 р.
позивач також оскаржувала і відповідно
до рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 22.12.2011 р. була
поновлена на роботі з 17.11.2010 р., що
підтверджується записом у трудовій
книжці з посиланням на наказ № 186/ос від
02.02.2012 р. Також між позивачем та
відповідачем 02.02.2012 р. був укладений
новий контракт № 48, згідно якого
позивач була прийнята на посаду
провідника пасажирських вагонів. З
моменту внесення запису про поновлення
на роботі по день подання пояснень
позивач тричі змінювала свою посаду, що
підтверджує намір відповідача
залишити позивача на роботі в
структурі підприємства.

Представник відповідача щодо
задоволення позову заперечував.
Пояснив суду, що при звільненні
позивача з посади у зв'язку із
закінченням строку контракту,
відповідач дотримався вимог чинного
трудового законодавства.

Вислухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, чуд вважає, що позов
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Встановлено і не заперечується
сторонами, що ОСОБА_2 була прийнята на
посаду провідника пасажирських
вагонів Вагонної дільниці станції
Київ-Пасажирський Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» на
підставі наказу № 1401/ос від 25.05.2005 р.

За положеннями ч. 3 ст.21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі і матеріальна), умов
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватись
угодою сторін.

06.07.2007 р. між позивачем та відповідачем
було укладено Контракт з працівником №
840 строком дії з 06.07.2007 р. до 07.06.2010 р.

09.03.2010 р. позивача звільнено з займаної
посади на підставі наказу № 253/ос на
підставі ст. 36 КЗпП України.

Згідно до наказу № 2915/ос від 16.11.2010 р.
ОСОБА_2 відповідачем поновлено на
посаді провідника пасажирського
вагона з 09.03.2010 р. підстава - рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 27.10.2010 р.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач перебувала на амбулаторному
лікуванні з 16.11.2010 р. по 25.11.2010 р.
Зазначена обставина підтверджується
копією листа непрацездатності серії
АБШ № 930113.

За таких обставин наказом про
поновлення на роботі ОСОБА_2 було
ознайомлено 17.11.2010 р.

Також 17.11.2010 р. ОСОБА_2 було звільнено з
займаної посади відповідно до наказу №
2325/ос від 17.11.2010 р. на підставі п. 2 ст. 36
КЗпП України у зв'язку із закінченням
строку трудового договору.

За приписами ст. 23 КЗпП України
трудовий договір може бути укладеним
на визначений строк, встановлений за
погодженням сторін.

Відповідно до положень ст. 36 КЗпП
України, підставою для припинення
трудового договору є, зокрема,
закінчення строку (пункти 2 і 3 статті
23), крім випадків, коли трудові
відносини фактично тривають і жодна з
сторін не поставила вимогу про їх
розірвання.

В свою чергу, згідно до ст. 39-1 КЗпП
України, якщо після закінчення строку
трудового договору (пункти 2 і 3 статті
23) трудові відносини фактично тривають
і жодна із сторін не вимагає їх
припинення, дія цього договору
вважається продовженою на
невизначений строк.

Як зазначає позивач, підстави для
припинення трудового договору були
відсутні, оскільки трудові стосунки
між нею та відповідачем фактично
тривали і жодна зі сторін не вимагала
їх припинення. Крім того відповідач не
мав права її звільняти в період
тимчасової непрацездатності.

Також позивач зазначає, що відповідач
повністю сплатив позивачу середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
09.03.2010 р. по 27.10.2010 р., підтверджуючи той
факт, що трудові відносини між
сторонами тривали і після закінчення
строку дії контракту, а отже договір
продовжено на невизначений строк.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 22.12.2011 р. позов ОСОБА_2
до ДТГО «Південно-Західна залізниця»
задоволено. Позивача поновлено на
роботі на посаді провідника
пасажирських вагонів вагонної
дільниці станції Київ-пасажирський
ДТГО «Південно-Західна залізниця» з
17.11.2010 р. Стягнуто з відповідача на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
час вимушеного прогулу у сумі 36 479,29
грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
05.04.2012 р. рішення першої інстанції
залишено без змін.

05.12.2012 р. колегією суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ частково задоволено касаційну
скаргу ДТГО «Південно-Західна
залізниця». Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 22.12.2011 р. та
ухвалу Апеляційного суду м. Києва від
05.04.2012 р. скасовано, справу направлено
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

При цьому колегією суддів зазначено, що
дійшовши висновку. що на час звільнення
17 листопада 2010 р. строкові трудові
відносини між позивачем та
відповідачем фактично тривали понад
встановлений договором строк, суди не
звернули уваги на те, що позивачка з 09
березня 2010 р. була звільнена з посади і
поновлена на роботі за рішенням суду
лише наказом від 16 листопада 2010 р. за №
2915/ос, і в наступному наказом від 17
листопада 2010 р. знов звільнена з 17
листопада 2010 р. за п. 2 ст. 36 КЗпП України
у зв'язку з закінченням строку
трудового контракту. При цьому суди не
зазначили протягом якого періоду
фактично тримали трудові
правовідносини, коли та які трудові
обов'язки після поновлення на роботі
виконувала позивачка та послались на
докази, на підставі яких суд дійшов
такого висновку.

Приписами ст. 60 ЦПК України встановлено
обов'язок кожної сторони довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Під фактично тривалими трудовими
правовідносинами слід розуміти
фактичне виконання працівником його
трудових обов'язків відповідно до умов
договору та виконання роботодавцем
зобов'язань щодо надання працівнику
робочого місця, оплати праці тощо.

Так позивача було звільнено з роботи
09.03.2010 р. і поновлено на роботі 16.11.2010 р.
за рішенням суду та в подальшому - 17.11.2010
р. на підставі відповідного наказу
звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України.

ОСОБА_2 не зазначено в позові і не
надано відповідних доказів, не
знайдено їх і під час розгляду справи,
які достовірно свідчили б, що після
закінчення строку контракту між
сторонами тривали фактичні трудові
відносини, позивачем виконувались
обов'язки покладені на останню умовами
договору і в який саме час після
звільнення.

Суд не може взяти до уваги твердження
позивача на підтвердження виконання
нею фактичних трудових обов'язків щодо
виплати середнього заробітку за час
вимушеного прогулу по 27.10.2010 р.,
оскільки зазначені виплати здійснені
відповідачем на виконання рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 27.10.2010 р.

Також, як вбачається з додаткових
пояснень ОСОБА_2 і це не заперечується
представником відповідача в судовому
засіданні та підтверджується
долученими до матеріалів справи
доказами, позивача поновлено на роботі
02.02.2012 р. на підставі рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 22.12.2011 р. (наказ № 186/ос від
02.02.2012 р.), запис у трудовій книжці щодо
звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України по
закінченню строку дії договору визнано
недійсним на підставі наказу № 186/ос
від 02.02.2012 р.

На думку позивача, дана обставина, а
також те, що в подальшому, як свідчить
копія трудової книжки ОСОБА_2 остання
переводилась відповідачем на посаду
фахівця з організації роботи керівника
секретаріату адміністративної служби,
приймалась на посаду техніка з
реклами, а 09.01.2013 р. переведена
бригадиром у парку відстою вагонів 5
розряду свідчить про бажання
відповідача на роботі в структурі
підприємства, хоча вже не на посаді
провідника.

Проте, зазначені позивачем обставини
не свідчать про порушення ДТГО
«Південно-Західна залізниця» умов
трудового законодавства при звільнені
ОСОБА_2 17.11.2010 р. та наявність фактичних
трудових відносин після закінчення
строку дії трудового договору.

Таким чином, позивачем не надано
доказів щодо виконання нею після
закінчення строку дії контракту своїх
трудових обов'язків, періоду коли це
відбувалось.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач перебувала на лікарняному з
16.11.2011 р., що підтверджується листком
непрацездатності, виданим
Поліклінікою № 3 Шевченківського
району м. Києва.

Проте слід зазначити, і на це звернула
увагу колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, оскільки контракт - це особлива
форма трудового договору, при
звільненні працівника за закінченням
строку трудового договору положення ч.
3 ст. 40 КЗпП України не застосовуються.

За положеннями ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

За таких обставин суд вважає, що
позивачем не доведені обставини на які
вона посилається, а тому приходить до
висновку щодо відсутності з боку
відповідача порушення прав ОСОБА_2 при
здійсненні звільнення останньої 17.11.2010
р. з підстав, передбачених п. ст. 36 КЗпП
України та не знаходить підстав для
поновлення позивача на роботі.

Відповідно до ст.235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Зважаючи на те, що відсутні підстави
для поновлення позивача на роботі на
посаді провідника пасажирських
вагонів Вагонної дільниці станції
Київ-Пасажирський ДТГО
«Південно-Західна залізниця» відсутні
і підстави для виплати середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Розподіляючи судові витрати, суд
керується положеннями ст. 88 ЦПК
України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.
3,11,57,60,88,169,212-215 ЦПК України, ст. ст.
22,23,36,39-1,235 КЗпП України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Рішення набирає законної сили в разі
закінчення вищезазначених строків, або
якщо його не скасовано після розгляду
справи судом апеляційної інстанції.

Суддя