Справа № 1316/2-200/10
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1319/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2013 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник
Т.А., Мацея М.М.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 23 липня 2010
року у справі за позовом ОСОБА_4 (від
імені якої діє ОСОБА_5) до ОСОБА_2,
ОСОБА_6, виконавчого комітету
Оброшинської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, про визнання недійсними
Державного акта на право власності на
землю, визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки, -

в с т
а н о в и л а:

В березні 2009 року ОСОБА_7, який діє від
імені ОСОБА_4, звернувся в суд із
вищезазначеним позовом, який двічі
уточнював, просить суд визнати
недійсними: Державний акт на право
власності на землю серії ЛВ № № 28857 від
23.01.2001 року, виданий на ім'я
відповідачки ОСОБА_8; свідоцтво про
право на спадщину за заповітом, видане
ОСОБА_2 в частині прийняття спадщини
від ОСОБА_8 - земельної ділянки в с.
Оброшино Пустомитівського району -
кварталі забудови «Буковина»
загальною площею 0,2300 га.; договір
купівлі-продажу від 27.05.2009 року спірної
ділянки ОСОБА_6 В обґрунтування
позовних вимог своєї довірительки
ОСОБА_7 посилається на те, що відповідно
до рішення Оброшинської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області № 71 від 26.09.2000 року «Про
перезакріплення земельної ділянки під
будівництво житлового будинку в с.
Оброшино - кварталі забудови
«Буковина» з гр. ОСОБА_14 на гр. ОСОБА_4»,
земельна ділянка НОМЕР_1 у вказаному
кварталі була закріплена за позивачкою
ОСОБА_4 На підставі вказаного рішення
виконком Оброшинської сільської ради
видав позивачці будівельний паспорт на
забудову земельної ділянки. Відповідно
до рішення Оброшинської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області № 70 від 26.09.2000 року «Про
перезакріплення земельної ділянки під
будівництво житлового будинку в с.
Оброшино - кварталі забудови
«Буковина» з гр. ОСОБА_12 на гр. ОСОБА_8»
земельна ділянка НОМЕР_2 у вказаному
кварталі була закріплена за ОСОБА_8.
Коли позивачка звернулася в
Оброшинську сільську раду з наміром
оформлення права власності на вказану
земельну ділянку, то дізналась, що
ОСОБА_8 оформила Державний акт на право
власності на землю серії ЛВ № 28857 від
23.01.2001 року, згідно якого їй на праві
власності належить її земельна ділянка
НОМЕР_2, а також земельна ділянка
НОМЕР_1, яка була виділена позивачці
ОСОБА_4 під забудову, хоча позивачка не
відмовлялася від наданої їй земельної
ділянки та не давала згоди на її
вилучення у неї чи перезакріплення за
іншими особами, в тому числі і за ОСОБА_8
Вважає, що в даному випадку зі сторони
ОСОБА_8 порушені права його
довірительки на землю. При оформленні
права власності та отримання
Державного акта на право власності на
спірну земельну ділянку, ОСОБА_8 подано
завідомо неправдиві відомості
стосовно законного права на земельну
ділянку. Тому просить позов
задовольнити.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 (від імені якої
діє ОСОБА_5) до ОСОБА_2, ОСОБА_6,
виконавчого комітету Оброшинської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області, - про
визнання недійсним Державного акта на
право власності на землю серії ЛВ № 28857
від 23.01.2001 р., виданого на ім'я ОСОБА_8» -
відмовлено; - про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, виданого ОСОБА_2 в частині
прийняття спадщини від ОСОБА_8
земельної ділянки в с. Оброшино
Пустомитівського району - кварталі
забудови «Буковина» площею 0,2300 га., -
відмовлено; - про визнання недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 27.05.2009 року ОСОБА_6 -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4

В апеляційній скарзі посилається на те,
що вказане рішення є незаконне,
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що судом в рішенні не
наведено жодних мотивів у
підтвердження своїх висновків про
законність видання Державного акта на
право власності на спірну земельну
ділянку. Крім того, наголошує, що їй не
було надіслано копії оскаржуваного
рішення, яке ухвалено заднім числом.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлялись належним чином, про що
свідчать повідомлення про вручення їм
рекомендованих поштових відправлень,
телефонограма (а.с. 79, 81, 122, 124, 125, 155), в
судове засідання апеляційної
інстанції не з'явилися, причину своєї
неявки суду не повідомили. На підставі
ч. 2 ст. 305, ст. 169 ЦПК України дану
цивільну справу слід розглянути,
оскільки матеріалів справи достатньо
для її розгляду в їх відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити,
виходячи з наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України
права і свободи людини громадянина
захищаються судом та відповідно до
вимог чинного цивільного
процесуального законодавства України
кожній особі гарантується право
звернення безпосередньо до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України до основних засад судочинства
віднесено змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і в доведенні перед судом їх
переконливості. Про необхідність
урахування зазначених конституційних
положень судам роз'яснено й в п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 5 березня 1977 року № 1 (з
відповідними змінами) «Про підготовку
цивільних справ до судового розгляду».

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону,
виходячи з наступного.

Суб'єктивне право на земельну ділянку
виникає і реалізується на підставах і в
порядку, визначених Конституцією
України, ЗК України та іншими законами
України, що регулюють земельні
відносини.

Згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України
держава забезпечує захист прав усіх
суб'єктів права власносі і
господарювання, їх рівність перед
законом. ОСОБА_13 України гарантує
кожному право володіти, користуватися
і розпоряджатися своєю власністю
відповідно до закону (ст. 41).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Земельного
кодексу України від 18.12.1990 року (в
редакції від 12.07.2000 року) право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням № 71 від 26.09.2000 року
виконавчого комітету Оброшинської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області,
перезакріплено земельну ділянку
НОМЕР_1 під будівництво житлового
будинку в с. Оброшино, Пустомитівського
району Львівської області, квартал
забудови «Буковина», з гр. ОСОБА_14 на гр.
ОСОБА_4 - позивачку по даній справі (а.с.
3, 7). Розмір площі вказаної земельної
ділянки не зазначений, документа, що
посвідчує право позивачки на зазначену
ділянку немає, доказів того, що
позивачка сплачує земельний податок
суду - не представлено.

Аналогічно, даного числа рішенням № 70
перезакріплено земельну ділянку під
будівництво житлового будинку НОМЕР_2 в
с. Оброшино в цьому ж кварталі забудови
з гр. ОСОБА_12 на гр. ОСОБА_8 -
відповідачку (а.с. 2).

Згідно із ст. 17 Земельного кодексу
України від 18.12.1990 року (в редакції від
12.07.2000 року) передача земельних ділянок
у колективну та приватну масність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки. Громадяни, заінтересовані у
передачі їм у власність земельних
ділянок із земель запасу, подають заяву
про це до сільської, селищної, міської,
а у разі відмови - до районної, міської,
в адміністративному підпорядкуванні
якої є район, Ради народних депутатів
за місцем розташування земельної
ділянки

Як зазначено у ч. 1 ст. 23 Земельного
кодексу України від 18.12.1990 року (в
редакції від 12.07.2000 року) право
власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів.

На підставі рішення виконавчого
комітету Оброшинської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області № 84/2 від 23.11.2000 року земельна
ділянка для будівництва і
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель в розмірі 0.2300
га в с. Оброшино, Пустомитівського
району Львівської області, квартал
забудови «Буковина», була передана
ОСОБА_8 у приватну власність (а.с. 113).

Дане рішення є чинним, ніким, в тому
числі і позивачкою, з 2000 року і по даний
час не оскаржувалось, в установленому
законом порядку не скасоване.

На підставі цього рішення ОСОБА_8 було
видано Державний акт на право
приватної власності на землю - земельну
ділянку площею 0.2300 га, Серії ЛВ № 28857,
який 23 січня 2001 року зареєстровано в
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за № 1143
(а.с. 112).

21.08.2003 року ОСОБА_8 складено заповіт,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори - ОСОБА_16, яким
остання - все її майно, що буде їй
належати на день її смерті заповіла
своїй доньці - ОСОБА_17 (а.с. 21, 23).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим 15.09.2008 року (а.с. 20).

На підставі вищезгаданого заповіту
ОСОБА_2 прийняла спадщину та отримала
свідоцтво про право на прийняття
спадщини від 24.03.2009 року, видане
державним нотаріусом Другої
Львівської державної нотаріальної
контори - Палажій Г.В. та зареєстроване
в реєстрі за № 2440. Як вбачається з цього
свідоцтва, спадкове майно, на яке
видане свідоцтво, складається з
земельної ділянки, що знаходиться в с.
Оброшино, Пустомитівського району
Львівської області, загальною площею
0,2300 га. (а.с. 22).

У подальшому ОСОБА_2 здійснила
відповідну перереєстрацію на своє ім'я
права власності на вказану земельну
ділянку, що підтверджується Державним
актом на право власності на земельну
ділянку серії ЯЗ № 229487 від 15.05.2009 року
(а.с. 118).

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

27 травня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6
укладено договір купівлі-продажу
зазначеної земельної ділянки, що
знаходиться в с. Оброшино,
Пустомитівського району, Львівської
області, загальною площею 0,2300 га., який
посвідчений приватним нотаріусом
Пустомитівського районного
нотаріального округу Львівської
області - ОСОБА_19 На підставі
зазначеного договору ОСОБА_6
перереєструвала на своє ім'я право
власності на спірну земельну ділянку,
що підтверджується Державним актом на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЕ № 547894 від 06.07.2009 року (а.с. 119, 120).

Позивачкою в особі її представника
ОСОБА_7 не доведено, що оспорюваний
договір купівлі-продажу земельної
ділянки та свідоцтво про право на
прийняття спадщини суперечать вимогам
чинного законодавства. При цьому, слід
зазначити, що свідоцтво про право на
спадщину видається на підставі
заповіту, відповідно, таке свідоцтво
скасовується у разі визнання недійсним
заповіту, вимога про визнання
недійсним якого позивачем не
заявлялась.

Суд апеляційної інстанції згідно
статей 10, 137 ЦПК України, з метою
встановлення фактичних обставин
справи витребовував письмові докази,
зокрема: рішення Оброшинської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області про надання
земельних ділянок НОМЕР_2 та НОМЕР_1 в
селі Оброшине Пустомитівського району,
квартал забудови «Буковина»,
громадянам ОСОБА_12 та ОСОБА_14, які
винесені Оброшинською сільською радою
до вересня 2000 року, а також
земельно-кадастрові книги с. Оброшине
Пустомитівського районного суду
Львівської області за 1999 - 2002 р.р. для
огляду у суді апеляційної інстанції,
однак такі в Оброшинській сільській
раді та архівному відділі
Пустомитівської райдержадмінстрації
Львівської області відсутні. З
представлених ними копій рішень №№ 70,
71 від 26.09.2000 року та № 84 від 23.11.2000 року
виконкому Оброшинської сільської ради
вбачається, що останнє - про передачу
ОСОБА_8 у приватну власність земельної
ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд площею 0.1150 га.,
винесено на два місяці пізніше від
зазначених рішень №№ 70 та 71 - про
перезакріплення земельних ділянок за
позивачкою та ОСОБА_8 Крім того, в
рішенні № 84, на відміну від рішень №№ 70
та 71, не зазначено кварталу забудови. За
таких обставин, посилання представника
позивачки на те, що ці рішення
стосуються однієї і тієї ж земельної
ділянки - безпідставні.

Також апелянтом не надано доказів того,
оскаржуване рішення ухвалене заднім
числом.

Крім того слід зазначити наступне.

Як встановлено, оспорюваний Державний
акт на право власності на землю був
виданий у 2001 році. Земельною ділянкою,
яка у теперішній час належить ОСОБА_6,
користувалася та була власником ОСОБА_8

У разі порушення права на земельну
ділянку з 2000 року ОСОБА_4 повинна була
дізнатися про таке порушення, проте
вона претензій до відповідачки до 2009
року не мала та непред'явленням вимог
вважала, що її права не порушувалися.
При купівлі ОСОБА_6 земельної ділянки у
ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу
від 27 травня 2009 року до неї перейшли
права і обов'язки щодо цієї земельної
ділянки. Згідно ст. 77 ЦК УРСР зміна осіб
у зобов'язані не тягне за собою зміни
строку позовної давності. Таке ж
правило передбачено і ст. 262 ЦК України,
відповідно до якої зміна сторін у
зобов'язанні не змінює порядку
обчислення та перебігу позовної
давності. Початок перебігу позовної
давності про визнання недійсними та
скасування зазначених правочинів та
Державного акта почався з дня
виникнення права на позов (ст. 76 ЦК УРСР)
- з дня прийняття Оброшинською
сільською радою рішення та видачі
Державного акту, що оспорється, в
даному випадку - з 23.01.2001 року. Проте
позивачка ОСОБА_4 в установлений ст. 71
ЦК УРСР строк не оспорювала зазначені
рішення і Державний акт. Позовна
давність закінчилися до купівлі
відповідачкою ОСОБА_6 земельної
ділянки. Як попереднім, так і чинним
законодавством не передбачено заново
початку перебігу позовної давності при
зміні осіб у зобов'язанні.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 1 ст. 307, ст.
ст. 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 23 липня 2010
року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Гірник Т.А.

Мацей
М.М.