Справа № 653/2649/13-ц
Провадження № 2/653/973/13
РІШЕННЯ

іменем України

"02" грудня 2013 р. Генічеський районний
суд Херсонської області

в складі головуючого Крапівіної
О.П.

при секретарі Пшеничній В.М. , за
участю позивача ОСОБА_1,представника
позивача ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, Генічеської міської ради про
визнання недійсним рішення 23 сесії 6
скликання Генічеської міської ради №
466 від 24.07.2012 року щодо надання дозволу
ОСОБА_5 на укладення договору
суперфіцію на земельну ділянку в
АДРЕСА_1 та укладений договір
суперфіцію на земельну ділянку від
30.07.2012 року № 172 між Генічеською міською
радою та ОСОБА_5 , визнання недійсним
рішення 27 сесії 6 скликання Генічеської
міської ради № 553 від20.12.2012 року щодо
надання дозволу ОСОБА_5 на укладення
додаткової угоди до договору
суперфіцію на земельну ділянку в
АДРЕСА_1 та укладену угоду від 03.01.2013
року до договору суперфіцію на
земельну ділянку від 30.07.2012 року № 172
між Генічеською міською радою та
ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В ; .

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду до
відповідача ОСОБА_5 , Генічеської
міської ради, просить скасувати
відповідні рішення ради та визнати
договори суперфіцію недійсними. В
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала, вона та представник за
дорученням ОСОБА_2 в суді пояснили, що
ОСОБА_1 на праві власності належить 189/300
житлового будинку по АДРЕСА_1. Інша
частина житлового будинку належить
відповідачу ОСОБА_5 .

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 перебуває
у комунальній власності Генічеської
міської ради, оскільки у власність або
користування іншим особам у порядку,
встановленому Земельним кодексом
України, не передавалась.

В порушення норм законодавства в 2012
році відповідач почав проводити
будівельні роботи на земельній ділянці
загального користування, повідомивши,
що уся земельна ділянка по АДРЕСА_1
передана йому у користування для
здійснення будівництва.

Далі з'ясувалось, що між міською радою
та відповідачем було укладено договір
суперфіцію на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 площею 0.0910 га для будівництва
житлового будинку, господарських
будівель іспоруд.

Існування такого договору порушує
законні права та інтереси як
землекористувача земельної ділянки за
вищезазначеною адресою. Оскільки за
договором до відповідача перейшло
право користування усім масивом
земельної ділянки, у тому числі і тією
частиною, яка необхідна їй для
обслуговування належного на праві
власності майна, а забудова земельної
ділянки відповідачем на підставі
договору суперфіцію ускладнює
можливість відновити у повному обсязі
права на відповідну частину земельної
ділянки, приймаючи до уваги також те, що
надання земельної ділянки за договором
відбувалось без участі та погодження
інших співвласників, зокрема, її та
вважає, що договір має бути визнаний
недійсним та скасований.

В судовому засіданні позивач та її
представник за доручення вимоги
підтримали.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 позов не
визнав, пояснив, що ОСОБА_5 належить
частина в майні, було рішення суду про
визначення користування земельною
ділянкою , дійсно Генічеська міська
рада прийняла рішення про надання
дозволу на укладання угоди суперфіцію
ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0910
га , пізніше було укладено додаткову
угоду на площу, яка відповідає площі,
яка визначена раніше для користування
всіх співвласників та є ще меньшою та
складає 256 кв.м., на чей час ОСОБА_1 свою
частину земельної ділянки загородила
парканом, не розуміє в чому порушені
права позивача.

Представник відповідача Генічеської
міської ради позов не визнав, пояснив,
що до Генічеської міської ради
звернулась ОСОБА_5 з заявою про
виділення земельної ділянки під
будівництво житлового будинку, були
прийняті рішення Генічеської міської
ради № 466 від 24.07.2012 року щодо надання
дозволу ОСОБА_5 на укладення договору
суперфіцію на земельну ділянку в
АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,0910 га та
рішення № 553 від 20.12.2012 року щодо
надання дозволу ОСОБА_5 на укладення
додаткової угоди до договору
суперфіцію на земельну ділянку в
АДРЕСА_1 орієнтовною площею 256 кв.м. Таке
рішення було прийнято на підставі того,
що після уточнення з*ясувалось, що є вже
визначений порядок користування
земельною ділянкою між співвласниками
такого майна та площа земельної
ділянки уточнена відповідно до такого
порядку.

В суді встановлені наступні факти та
відповідні ним правовідносини: ОСОБА_1
на праві власності належить 189/300
житлового будинку по АДРЕСА_1. Інша
частина житлового будинку належить
відповідачу ОСОБА_5

Відповідачем були прийняті рішення
Генічеською міською радою № 466 від
24.07.2012 року щодо надання дозволу ОСОБА_5
на укладення договору суперфіцію на
земельну ділянку в АДРЕСА_1 орієнтовною
площею 0,0910 га та рішення № 553 від 20.12.2012
року щодо надання дозволу ОСОБА_5 на
укладення додаткової угоди до
договору суперфіцію на земельну
ділянку в АДРЕСА_1 орієнтовною площею 256
кв.м.

На підставі таких рішень укладений
договір суперфіцію на земельну ділянку
від 30.07.2012 року № 172 між Генічеською
міською радою та ОСОБА_5 , та укладена
додаткова угода до договору
суперфіцію на земельну ділянку в
АДРЕСА_1 , від 03.01.2013 року до договору
суперфіцію на земельну ділянку від
30.07.2012 року № 172 між Генічеською міською
радою та ОСОБА_5 площею 256 кв.м.

Відповідно до ст.. 215 ЦК договір
визнається не дійсним через
недотримання вимог до правочину
встановлених в ст.. 203 ч.1 ЦК, за якою
зміст правочинів не може суперечити
законодавчим актам.

Відповідно до матеріалів справи
оспорювані договори не пройшли
державну реєстрацію відповідно до
норми ст. 182 ЦК України, межі такої
земельної ділянки не визначені.

В даному випадку умови оспорюваних
договорів не відповідають вимогам
статей 102-1, 123 ЗК, за якими передача
земельної ділянки у власність або
користування допускається тільки
після виділення її в натурі, то суд
вбачає, що відсутність акту про
виділення землі в натурі (
землевпорядної документації до такого
договору) свідчить про те, що відсутній
належно визначений предмет договору
суперфіцію, що є необхідною умовою для
дійсності правочину.

Згідно ст.413 ч.1,2 ЦК України власник
земельної ділянки має право надати її в
користування іншій особі для
будівництва промислових, побутових,
соціально-культурних, житлових та
інших споруд і будівель(суперфіцій).

Таке право виникає на підставі
договору або заповіту.

Право користування земельною
ділянкою, наданою для забудови, може
відчужуватися або передаватися
землекористувачем у порядку
спадкування, крім випадків,
передбачених частиною третьою цієї
статті.

Статтею 414 ч.1,2 ЦК України передбачено,
що власник земельної ділянки, наданої
для забудови, має право на одержання
плати за користування нею і має право
володіти, користуватися нею в обсязі,
встановленому договором із
землекористувачем. Згідно ст. 415 ч.1,2 ЦК
України землекористувач має право
користуватися земельною ділянкою в
обсязі, встановленому договором.
Землекористувач має право власності
на будівлі (споруди), споруджені на
земельній ділянці, переданій йому для
забудови.

Право на забудову земельної ділянки є
речовим правом. Відповідно до ч. 1 ст. 182
ЦК України право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обтяження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Перелік прав та обтяжень, що підлягають
державній реєстрації встановлюється
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав та їх
обтяжень», відповідно до якого
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, у
тому числі право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном .

Отже, оспорювані договори суперфіцію
між Генічеською міською радою та
ОСОБА_5 підлягали державній
реєстрації у встановленому законом
порядку, яка в даному випадку сторонами
договору не проводилась.

Неукладеними є правочини (договори), у
яких відсутні встановлені
законодавством обов'язкові умови,
необхідні для їх укладення (відсутня
згода за всіма істотними умовами
договору; не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо).

Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є
вчиненим також правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Оскільки договір суперфіцію не було
зареєстровано в установленому законом
порядку суд оцінює такі договори (
основний та додаткова угода) як
неукладені , тобто такі що не
породили юридичних наслідків, в
зв'язку з чим, вони не можуть бути
визнаний недійсними, що відповідає
змісту з'яснень наданих п.8 Постанови
ПленумуВерховного Суду України від
06.11.2009р.№9 « Про судову практику
розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсним».

Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного
кодексу України власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Частина 3 статті 152 Земельного кодексу
визнає способи захисту порушених прав,
а саме: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини 1 статті З ЦПК
України, кожна особа має право в
порядку встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів.

В даному випадку позивачем не
доведений факт порушення її прав та
обраний спосіб захисту не відповідає
ст..152 ЗК України.

Згідно зі ст. 21 ЦК України суд визнає
незаконним та скасовує правовий
акт індивідуальної дії, виданий
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні
права або інтереси.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" рада в межах своїх
повноважень приймає нормативні та інші
акти у формі рішень. Акти органів та
посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідностіКонституції або
законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.
Підставами для визнання акта недійсним
є невідповідність його вимогам чинного
законодавства та/або визначеній
законом компетенції органу, який видав
цей акт.

В даному випадку оспорювані рішення
Генічеської міської ради № 466 від
24.07.2012 року щодо надання дозволу ОСОБА_5
на укладення договору суперфіцію на
земельну ділянку в АДРЕСА_1 орієнтовною
площею 0,0910 га та рішення № 553 від 20.12.2012
року щодо надання дозволу ОСОБА_5 на
укладення додаткової угоди до
договору суперфіцію на земельну
ділянку в АДРЕСА_1 орієнтовною площею 256
кв.м.- прийняті відповідачем відповідно
до вимог ЗК України, Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
, були тільки підставою для виникнення
прав та обов*язків у відповідача
ОСОБА_5, які саме не виникли в неї , тому
не підлягають задоволенню позовні
вимоги в цій частині.

Керуючись ст.15.30.202,203.209 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, Генічеської
міської ради про визнання недійсним
рішення 23 сесії 6 скликання Генічеської
міської ради № 466 від 24.07.2012 року щодо
надання дозволу ОСОБА_5 на укладення
договору суперфіцію на земельну
ділянку в АДРЕСА_1 та укладений договір
суперфіцію на земельну ділянку від
30.07.2012 року № 172 між Генічеською міською
радою та ОСОБА_5 , визнання недійсним
рішення 27 сесії 6 скликання Генічеської
міської ради № 553 від20.12.2012 року щодо
надання дозволу ОСОБА_5 на укладення
додаткової угоди до договору
суперфіцію на земельну ділянку в
АДРЕСА_1 та укладену угоду від 03.01.2013
року до договору суперфіцію на
земельну ділянку від 30.07.2012 року № 172
між Генічеською міською радою та
ОСОБА_5- залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти діб з моменту проголошення до
Херсонського апеляційного суду через
Генічеський районний суд.

Суддя Генічеського

Районного суду
О.П.Крапівіна.