У Х В А Л А

І М Е Н Е
М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2013 року
Апеляційний суд Донецької області

у складі : головуючого - судді
Лісового О.О.

суддів :
Кіянової С.В., Іванової А.П.

при секретарі
Люліній Я.О.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду
м.Донецька від 29 жовтня 2013 року за
позовом ОСОБА_1 до Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Міська психоневрологічна лікарня №2»,
ОСОБА_2, третя особа Приватне
акціонерне товариство «Страхова
компанія ВУСО» про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
дорожньо-транспортною пригодою,

В С
Т А Н О В И В :

Рішенням Ленінського
районного суду м.Донецька від 29 жовтня
2013 року відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_1 до Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Міська психоневрологічна лікарня №2»,
ОСОБА_2, третя особа Приватне
акціонерне товариство «Страхова
компанія ВУСО» про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
дорожньо-транспортною пригодою.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати та
задовольнити його вимоги, оскільки
судом першої інстанції порушені норми
матеріального та процесуального права,
не враховано, що ст.1194 ЦК України
передбачено відшкодування винною
особою різниці між фактичним розміром
шкоди і страховою виплатою, проте, суд
не з»ясував ліміту відповідальності
страховика та не врахував, що позивач
просив стягнути поза межами ліміту
відповідальності у розмірі 100 000 грн.,
судом не застосовано вимоги ст.1167 ЦК
України.

В судовому засіданні
апеляційного суду представник
позивача підтримала доводи
апеляційної скарги і просила її
задовольнити.

Представник відповідача КЛПЗ
«Міська психоневрологічна лікарня №2
м.Донецька» заперечував проти доводів
апеляційної скарги і просив рішення
суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2
заперечував проти доводів апеляційної
скарги і просив рішення суду залишити
без змін.

Представник третьої особи
просив вирішити питання у
відповідності до вимог закону.

Заслухавши доповідача,
пояснення сторін, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу позивача
слід відхилити, а рішення суду залишити
без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_1 до Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Міська психоневрологічна лікарня №2»,
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди, заподіяної
дорожньо-транспортною пригодою, суд
першої інстанції виходив з того, що
15.07.2009 року о 7.00 год. водій ОСОБА_2,
керуючі автомобілем ВАЗ-21070 №? НОМЕР_1,
який належить Комунальному
лікувально-профілактичному закладу
«Міська психоневрологічна лікарня», по
вул.Одеській в м.Донецьку здійснив
наїзд на ОСОБА_1, внаслідок чого позивач
отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Позивачу в період з 24.02.2010 року до 01.03.2011
року було встановлено 2 групу
інвалідності, а з 01.03.2011 року до 01.04.2013
року - 3 групу інвалідності за загальним
захворюванням, встановлені обмеження
щодо трудової діяльності, водієм він
працювати не може. Постанову про
закриття кримінальної справи за фактом
ДТП відносно ОСОБА_2 скасовано 22.03.2012
року і справу направлено прокурору для
поновлення слідства. ОСОБА_2 під час ДТП
виконував свої трудові обов»язки
водія. Але, полісом цивільно-правової
відповідальності від 28.01.2009 року Міська
психоневрологічна лікарня
застрахувала цивільно-правову
відповідальність у ПрАТ «СК ВУСО»
строком з 30.01.2009 року до 29.01.2010 року, де
забезпеченим транспортом є автомобіль
ВАЗ-21070 реєстраційний номер НОМЕР_1,
тому обов»язки щодо відшкодування
моральної шкоди несе страхова
компанія. Оскільки до ПрАТ «Страхова
компанія ВУСО» вимоги позивачем не
заявлялися, то підстав для задоволення
позову не має.

При таких обставинах, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
передчасність вимог позивача.

Так, відповідно до п.22.3 ст.22
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» в редакції яка
діяла на час виникнення спору
потерпілому відшкодовується також
моральна шкода, передбачена пунктами
1, 2 частини другої статті 23 Цивільного
кодексу України. Така шкода
відшкодовується у встановленому
судом розмірі відповідно до вимог
статті 23 Цивільного кодексу України.
При цьому страховик відшкодовує не
більше ніж 5 відсотків ліміту,
визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього
Закону. Різницю між сумою
відшкодування, визначеною судом, та
сумою, яка має бути відшкодована
страховиком, сплачує особа, яку
визнано винною у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.23 ЦК
України моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я.

Відповідно до п.6 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01.03.2013 року №4
«Про деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» не вважається
особою, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки, і не
несе відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка керує
транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до статті 1191 ЦК.

Відповідно до п.16 зазначеної
постанови при пред'явленні позовних
вимог про відшкодування такої шкоди в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди безпосередньо до особи, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, суд має право
виключно в порядку, передбаченому
статтею 33 ЦПК, залучити до участі у
справі страхову організацію
(страховика), яка застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Відповідно до статті 1194 ЦК
особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

З матеріалів справи
вбачається, що 15.07.2009 року о 7.00 год водій
ОСОБА_2, керуючі автомобілем ВАЗ-2107
реєстраційний №? НОМЕР_1, який належить
Комунальному
лікувально-профілактичному закладу
«Міська психоневрологічна лікарня» і з
яким він знаходиться у трудових
правовідносинах, по вул.Одеській в
м.Донецьку здійснив наїзд на ОСОБА_1,
внаслідок чого позивач отримав тяжкі
тілесні ушкодження.

Полісом № ВС 3294266, укладеним
30.01.2009 року між Приватним акціонерним
товариством «Страхова компанія ВУСО»
та КЛПЗ «Міська психоневрологічна
лікарня №2 м.Донецька» було
застраховано цивільно-правову
відповідальність строком до 29.01.2010
року, забезпеченим транспортом є
автомобіль ВАЗ-2107 реєстраційний №?
НОМЕР_1, який належить Комунальному
лікувально-профілактичному закладу
«Міська психоневрологічна лікарня».
(а.с.53, 73).

До теперешнього часу винну у
ДТП особу не встановлено. (а.с.13-14)

Рішенням Ленінського
районного суду м.Донецька від 23.11.2011
року стягнуто з Комунальної
лікувально-профілактичної установи
«Міська психоневрологічна лікарня №2
м.Донецька» на користь ОСОБА_1 у
відшкодування матеріальної шкоди 8 157,59
грн. та судові витрати, в частині
відшкодування моральної шкоди
відмовлено, оскільки вини водія ОСОБА_2
у скоєнні дорожньо-транспортної
пригоди не встановлено. (а.с.31-34, 164, ).

Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12.09.2012 року вказане рішення
залишено без зміни (а.с.189-192)..

Ухвалою Ленінського
районного суду м.Донецька від 06.12.2012
року було закрито провадження у справі
за позовом ОСОБА_1 до Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Міська психоневрологічна лікарня №2
м.Донецька», ОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди, оскільки ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12.09.2012 року залишено без змін
рішення Ленінського районного суду
м.Донецька від 23.11.2011 року, яким
позивачу було відмовлено у
відшкодуванні моральної шкоди
(а.с.193-194).

Проте, зазначена ухвала суду
першої інстанції скасована ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 21.03.2013 року та справу направлено для
продовження розгляду до суду першої
інстанції, оскільки позов про
відшкодування моральної шкоди
заявлено позивачем з інших підстав
(а.с.266-268). Ухвала апеляційного суду
Донецької області від 21.03.2013 року
залишена без зміни ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15.05.2013 року (а.с.305-306).

Рішенням Ленінського
районного суду м.Донецька від 06 грудня
2012 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Міська психоневрологічна лікарня №2
м.Донецька», ОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди відмовлено, оскільки
шкода в даному випадку повинна
відшкодовуватися страховиком (а.с.216-220).

Ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 25.01.2013 року
вказане рішення залишено без зміни
(а.с.238-241).

Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 15.05.2013 року рішення
Ленінського районного суду м.Донецька
від 06.12.2012 року та ухвала апеляційного
суду Донецької області від 25.01.2013 року
залишені без зміни (а.с.305-306).

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про безпідставність вимог
позивача до Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Міська психоневрологічна лікарня №2»
та ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди, завданої пошкодженням здоров»я
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди.

Рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування чи зміни
не має.

Доводи апеляційної скарги
позивача про те, що відповідачі повинні
відшкодувати різницю між фактичним
розміром шкоди і страховою виплатою в
даному випадку передчасні, оскільки
суперечать вимогам зазначеного закону.

Інші доводи апеляційної
скарги позивача також не спростовують
висновків суду першої інстанції..

Відповідно до ст..308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

У Х
В А Л И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Ленінського
районного суду м.Донецька від 29 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
з моменту проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності.

Судді :