Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ступак О.В.

суддів Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Олійник
А.С.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору:
ОСОБА_6, Комінтернівська районна
адміністрація Харківської міської
ради, Харківська міська рада, відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Харківського міського управління
юстиції, про визнання недійсними
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно та договору
купівлі-продажу за касаційною скаргою
ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на
рішення Комінтерніського районного
суду м. Харкова від 7 березня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 10 червня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визнання недійсними
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 21 грудня 2006 року,
виданого ОСОБА_4 на підставі рішення
виконавчого комітету
Комінтернівського районної у м.
Харкові ради № 307-89 від 21 листопада 2006
року, та договору купівлі-продажу від 16
травня 2012 року квартири АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В обґрунтування позову зазначав, що під
час шлюбу його батьками ОСОБА_8 та
ОСОБА_4 набуто у власність квартиру
АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8
померла. Так як він є спадкоємцем, йому
належить 1/6 частка спірної квартири,
проте власником квартири на підставі
рішення виконавчого комітету
Комінтернівського районної у м.
Харкові ради № 307-89 від 21
листопада 2006 року став ОСОБА_4, який
продав її ОСОБА_5

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 отримав
спірну квартиру у власність незаконно
і відчуження квартири порушує права
позивача як спадкоємця, просив
задовольнити позов.

Рішенням Комінтернівського районного
суду м. Харкова від 7 березня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 10 червня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Комінтерніського
районного суду м. Харкова від 7 березня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 10 червня 2013
року і ухвалити нове рішення про
задоволення позову, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 21 серпня 1960 року
між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено шлюб.

З 1965 року ОСОБА_4 був членом житлового
кооперативу «Ракета», пайові внески за
квартиру АДРЕСА_1 сплачені протягом
1965-1980 років.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Так як пайові внески за вказану
квартиру сплачено ОСОБА_4 у період
шлюбу з ОСОБА_8, суд першої інстанції
дійшов висновку, що квартира є
спільною сумісною власністю подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що
після смерті ОСОБА_8, спадкоємцями якої
за законом є її сини ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
її чоловік ОСОБА_4, відкрилась
спадщина, що складається із Ѕ частки
квартири АДРЕСА_1.

6 жовтня 2006 року ОСОБА_3 звернувся до
Сьомої харківської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після ОСОБА_8, проте
відповідне свідоцтво про право
власності не отримав.

21 листопада 2006 року виконавчим
комітетом Комінтернівської районної
адміністрації Харківської області 21
листопада 2006 року прийнято рішення про
видачу ОСОБА_4 свідоцтва про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, 21
грудня 2006 року таке свідоцтво йому
видано і 22 січня 2007 року здійснено
реєстрацію права приватної власності
ОСОБА_4 на спірну квартиру.

За договором купівлі-продажу від 16
травня 2012 року ОСОБА_4 продав, а
ОСОБА_5 набула у власність квартиру
АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач мав право на частку спадкового
майна у порядку спадкування за законом
після ОСОБА_8, проте протягом шести
років будь-яких дій, пов'язаних з
оформленням спадщини, у встановленому
законом порядку не здійснив, тому зі
своєї волі не набув право власності на
спірну квартиру, а відтак - відсутні
правові підстави для визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 21
грудня 2006 року. Пославшись на те, що
позивач мав право на частку, яка до
визнання за ним такого права відчужена
іншій особі, суд першої інстанції
дійшов висновку про можливість захисту
його права шляхом компенсації вартості
цієї частки, проте таких вимог не
заявлено.

Суд апеляційної інстанції, вказавши на
свою згоду з висновком суду першої
інстанції, вважав, що спірна частина
квартири об'єктом спадкування не була.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про
власність», що був чинний на час
виникнення спірних правовідносин, член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно із ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Позивач свої вимоги щодо визнання
свідоцтва про право власності
незаконним мотивував тим, що спірна Ѕ
частка квартира належала його матері
як частка у спільній сумісній
власності подружжя та є спадковим
майном, частину якого він прийняв у
встановленому законом порядку. Тому
оформлення ОСОБА_4 права власності на
всю квартиру АДРЕСА_1 на своє ім'я є
незаконним, як і подальше відчуження
цього майна.

За положеннями ч. 1 ст. 1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено та
не оспорюється сторонами, що
ОСОБА_3 спадщину після ОСОБА_8 прийняв
шляхом звернення до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини.

З огляду на наведене, суд апеляційної
інстанції не звернув уваги на
положення ст. 1218 ЦК України, відповідно
до якої до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини, а відповідно, належить
спадкоємцеві з часу відкриття спадщини
відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України.

Наявність необхідного обсягу
цивільної дієздатності осіб, які
вчиняють правочин, є обов'язковою
умовою для його чинності (ч. 2 ст. 203 ЦК
України).

Недодержання указаної вимоги у момент
вчинення правочину є підставою для
визнання його недійсним згідно ч. 1 ст.
215 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Аналіз наведеної норми закону свідчить
про те, що вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

У апеляційній скарзі заявник зазначав
про невідповідність висновків суду
першої інстанції обставинам справи,
оскільки судом не надано належної
правової оцінки його доводам щодо
недійсності оспорюваних свідоцтва про
право власності та договору
купівлі-продажу.

Суд апеляційної інстанції, у порушення
зазначених норм матеріального права та
вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України,
належним чином доводів апеляційної
скарги та доказів, наданих позивачем,
не перевірив; не з'ясував, чи відповідає
обраний позивачем спосіб захисту
порушеного права характеру
правопорушення, не надав належної
правової оцінки доводам позивача щодо
недійсності свідоцтва про право
власності та договору купівлі-продажу,
не визначив характер спірних
правовідносин і правову норму, яка
підлягає застосуванню, дійшов
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін, фактично
обґрунтовуючи його висновками, що
протирічять висновкам суду першої
інстанції.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення фактичних обставин, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
зокрема в частині збирання та оцінки
доказів на предмет їх належності та
допустимості, що в свою чергу призвело
до поверхового та неправильного
вирішення спору.

Враховуючи допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене апеляційним судом судове
рішення не може вважатися законним і
обґрунтованим, у зв'язку із чим,
відповідно до ст. 338 ЦПК України, таке
судове рішення підлягає скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 10 червня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.В.Ступак

Судді:
В.П.Гончар

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

А.С.Олійник