Справа № 490/6498/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2013 року Центральний районний
суд м. Миколаєва в складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.

при секретарі - Гусак М.І. ,

за участі представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
Гриненко Т.В., третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного
Акціонерного Товариства
«Фідокомбанк», треті особи ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про визнання недійсним
кредитного договору, визнання
недійсним договору іпотеки,
застосування наслідків їх недійсності,
стягнення моральної та матеріальної
шкоди та зустрічним позовом ПАТ «
Фідокомбанк» до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитом, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «Фідокомбанк» з
подальшою зміною позовних вимог, в
якому остаточно просив визнати
недійсними договори іпотеки від 09
серпня 2007 року та від 02 грудня 2010 року,
укладені ним з ПАТ «ЕРСТЕбанк» ;
визнати недійсним кредитний договір №
3770 від 09 серпня 2007 року, укладений
між сторонами , а також дві додаткові
угоди до цього договору від 02 жовтня 2010
року та від 30 січня 2012 року як такі, що
не відповідали вимогам закону на час їх
укладення; стягнути з відповідача
грошові кошти, сплачені за
зобовязанням за кредитним договором у
сумі 456 57,36 грн. як безпідставно набуті
кошти; стягнути з відповідача проценти
за користування чужими грошима у
розмірі 82182.84 грн. на підставі ст.1214 ЦК
України; стягнути з відповідача
моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

16 вересня 2013 року ПАТ «Фідокомбанк»
звернувся до суду з зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_4 про
стгянення заборгованості за кредитним
договором у розмірі 535 257 грн. 56 коп.
(еквівалент 66965,79 доларів США), яка
складається з заборгованості за
кредитом 512 156,03 грн. (еквівалент 64 075,57
доларів США), заборгованості по
відсотках 21403,82 грн., пені за порушення
строків повернення кредиту 1697,72 грн.

В судовому засіданні представник
позивача проти задоволення зустрічної
позовної заяви від ПАТ «Фідокомбанк»
заперечувала. Просила задовольнити
уточнену позовну заяву ОСОБА_4 в
повному обсязі з викладенх в ній
підстав.

Представник ПАТ «Фідокомбанк»
заперечував проти задоволення позову
ОСОБА_4 за безпідставністю позовних
вимог, просила про задоволення
зустрічного позову в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому
засіданні підтримала позовну заяву
ОСОБА_4 Суду пояснила, що ще літом 2007
року повідомила працівнику банку, який
приходив оглядати спірну квартиру
перед оформленням договору іпотеки про
те, що квартира є її власністю, а не
ОСОБА_5, про що триває спір у суді. З 2008
року вона зверталася і в БТІ, і в
виконком з приводу заборони
переоформлення подальшого прав
власності на спірну квартиру. З липня
2010 року представники банку вже
достовірно знали про визнання
незаконим набуття права власності на
цю квартиру відчужувачем ОСОБА_5 і
приймали участь у судових засіданнях
по декільком справам , предметом яких
була зазначена квартира.

Вислухавши пояснення сторін таїх
представників, дослідивши матеріали
справи, оцінивши докази у їх
сукупності, встановивши обставини
справи та відповідні ним
правовідносини, суд приходить до
висновку, що позовна заява підлягає
частковому задоволенню, а у
задоволенні зустрічного позову слід
відмовити з наступних підстав.

09 серпня 2007 року між Відкритим
Акціонерним Товариством « Ерсте Банк»,
назву якого змінено на Публічне
Акціонерне Товариство « Ерсте Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідокомбанк» ( надалі Банк), та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір з
фізичною особою № 3770, за умовами
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 69700 дол.США, строком
користування до 08.08.2027 року із сплатою
12,00% річних , з цільовим призначенням -
придбання двокімнатной квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Того ж дня між ОСОБА_4 та банком було
укладено нотаріально посвідчений
договір іпотеки № 3770 в
забезпечення зазначеного кредитного
договору для придбання двокімнатної
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, яка і стала предметом іпотеки.

09 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
було укладено нотаріально посвідчений
договір купівлі - продажу № 2497, за яким
у власність ОСОБА_4 перейшла
двокімнатна квартира, розташована за
адресою: АДРЕСА_1, за ціною 440 453 грн.

Рішенням виконкому Миколаївської
області від 27.11.2007 року № 2450 ОСОБА_4
дозволено перевести цю квартиру у
нежитлове приміщення для розміщення
магазину промислових товарів по
АДРЕСА_1. Також дозволено виконання
проектних і ремонтно - будівельних
робіт по реконструкції нежитлових
приміщень. Рішенням виконкому
Миколаївської міської ради від 28.11.2008
року № 2227 вищезазначеному магазину
було надано нову адресу: АДРЕСА_1. В
подальшому ОСОБА_4 на виконання
зазначених рішень було отримано
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 06 січня 2009 року, що
зареєстровано цього ж дня у КП МБТІ.

02 грудня 2010 року між ПАТ « Ерсте Банк»
та ОСОБА_4 було укладено додаткову
угоду № 1 до Кредитного договору
№3770 від 09 серпня 2007 року, де п.3.6
Кредитного договору викладений у
наступній редакції « У відповідності з
діючим законодавством України
забезпечення цього Договору є : магазин
промислових товарів, загальною площею
56,8 кв. м., розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

02 грудня 2010 року між ПАТ « Ерсте Банк»
та ОСОБА_4 було укладено новий договір
іпотеки на забезпечення Кредитного
договору №3770 від 09 серпня 2007 року
і додаткової угоди № 1 від 02 грудня 2010
року. Предмет іпотеки - магазин
промислових товарів, який складається
з нежитлових приміщень загальною
площею 56,8 кв. м., розташованих в
цокольному поверсі житлового будинку
за літ. А. Цей договір іпотеки,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського нотаріального округу
ОСОБА_6 за реєстровим номером 1087 від
02.10.201року.

30 січня 2012 року до Кредитного договору
№3770 від 09 серпня 2007 року укладена
додаткова угода № 2, відповідно до якої
сторони домовилися, що загальний
розмір кредиту збільшується на суму
прострочених платежів за відсотками, а
саме 4169,81 дол.США. Таким чином, фактична
основна заборгованість Позичальника
за кредитом становила 65184,48 дол. США.

До укладення вищевказаних Кредитного
договору; договорів іпотеки та
договору купівлі - продажу від 09 серпня
2007 року між ОСОБА_5 та позивачем,
вказана квартира належала на праві
власності ОСОБА_3, яка 10.03.2004 року, за
договором купівлі - продажу придбала її
у ОСОБА_7.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 16 грудня 2005 року
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1 визнано недійсним в частині
покупця та п 2.1. договору, щодо ціни
предмету договору - покупцем квартири
визнано ОСОБА_5. Ухвалою апеляційного
суду Миколаївської області від 07.04.2006
року це рішення залишено без змін.

23 лютого 2007 року ОСОБА_5 було видано
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру замість вищевказаних
судових рішень

Касаційна скарга ОСОБА_3 на вищевказані
судові рішення прийнята до розгляду та
відкрите касаційне провадження , про що
свідчать ухвали Верховного Суду
України від 27 липня 2006 року.

Рішенням Верховного Суду України від
28.10.2009 року рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 16.12.2005
року та ухвала апеляційного суду від
07.04.2006 року - скасовані. У задоволені
позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про
визнання договору купівлі - продажу
частково недійсним та визнання права
власності на квартиру - відмовлено.

Між тим, у період касаційного
провадження, а саме 09.07.2007 року ОСОБА_5
продала ОСОБА_4 спірну квартиру і
станом на день ухвалення Верховним
Судом України рішення, житлова
квартира ОСОБА_4 переобладнана в
нежитлові приміщення та отримано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно нежитлового
призначення.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 04 жовтня 2012 року,
частково задоволено позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про витребування з володіння
ОСОБА_4 та повернуто у володіння ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_1, яка є нежитловим
приміщенням. Третіми особами, які брали
участь у розгляді справи є ПАТ « Ерсте
банк», представники якого
безпосередньо приймали участь у
судових засіданнях .

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 06 грудня 2012
року рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 04 жовтня 2012 року в
частині витребування майна змінено.
Витребувано у ОСОБА_4 та передано
ОСОБА_3 майно - квартиру АДРЕСА_1,
переведену в нежитлове приміщення на
підставі рішення Виконавчого комітету
Миколаївської міської ради від 26
вересня 2008 року за № 1834, в якому
розташовано магазин промислових
товарів, з наданням адреси: АДРЕСА_1. В
іншій частині рішення залишено без
змін. Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ ухвалою від 13
березня 2013 року відмовив у задоволені
касаційних скарг ОСОБА_4 та ПАТ « Ерсте
Банку».

Таким чином, вище вказаними судовими
рішеннями встановлений факт
незаконного володіння спірним майном
ОСОБА_5 та незаконність продажу
квартири ОСОБА_4 і, як наслідок,
витребування цього майна з
незаконного володіння та
розпорядження ОСОБА_4

Відповідно до ст. 61 ЦПК України факти
встановлені попередніми судовими
рішеннями не потребують повторного
доказування. При таких обставинах, суд
виходить з того, що володіння та
розпорядження цим майном ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 не відповідає закону.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною ( сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою,
третьою - п'ятою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ст. 583 ЦК України,
Закону України « Про іпотеку» від 5
червня 2003 року № 898-IV" та від 19 червня 2003
року № 979-IV "Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати" -
іпотекодавцем може бути власник
нерухомого майна , а також особа, якій
власник передає майно з правом його
передачі в іпотеку.

З огляду на наведене, суд вважає
встановленим, що, передаючи в іпотеку
банку спірне майно. ОСОБА_4 не набув на
нього права власності в установленому
законом порядку і відповідно
оспорюванні іпотечні договори не
відповідають вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК
України і є недійсними, що є підставою
для задоволення позову в цієї частині.

З підстав невідповідності кредитного
договору вимогам закону ( ч.1 ст. 203 ЦК
України) суд вважає також
обґрунтованими вимоги позивача ОСОБА_4
про визнання недійсними Кредитного
договору № 3770 від 09 серпня 2007 року
і додаткової угоди № 1 від 02 грудня 2010
року до цього кредитного договору.

Так, згідно ст.1 Закону України « Про
іпотечне кредитування» - іпотечне
кредитування це правовідносини, що
виникають з приводу набуття права
вимоги іпотечного боргу за правочинами
та іншими документами. Договір про
іпотечний борг - цивільно-правова
угода, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав і обов'язків,
які виникають у кредитодавця та
боржника з приводу іпотечного боргу.

Іпотечний договір, предметом
іпотеки за яким є нерухомість, що
належить третім особам та стане
власністю іпотекодавця після
укладення такого договору,
посвідчується нотаріусом до моменту
оформлення права власності
іпотекодавця на нерухомість (частина 5
статті 5 Закону), тобто до укладання
договору купівлі - продажу.

У ст. 1 Закону від 12 травня 1991 р. № 1023-XII
«Про захист прав споживачів»визначено,
що послуга - діяльність виконавця з
надання (передачі) споживачеві певного
визначеного договором матеріального
чи нематеріального блага, що
здійснюється за індивідуальним
замовленням споживача для задоволення
його особистих потреб. Відповідно до
ст. 11 Закону № 1023-XII договір про надання
споживчого кредиту укладається між
кредитодавцем та споживачем,
відповідно до якого кредитодавець
надає кошти (споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором

Банківський кредит надається суб'єктам
кредитування усіх форм власності у
тимчасове користування на умовах,
передбачених кредитним договором.
Основними із них є: забезпеченість,
повернення, строковість, платність та
цільова направленість. Цільовий
характер використання передбачає
вкладення позичкових коштів на
конкретні цілі, передбачені
кредитним договором.

Положення частин четвертої -
одинадцятої статті 11 Закону
передбачають такі права споживача, які
за своїм змістом можливо реалізувати
лише під час виконання договору
споживчого кредиту. Зокрема, це право
споживача протягом певного терміну
відкликати згоду на укладення договору
про надання споживчого кредиту без
пояснення причин; не бути примушеним
під час виконання кредитного договору
сплачувати платежі, встановлені на
незаконних засадах.

Враховуючи, що кредит надавався ОСОБА_4
з цільовим призначенням на придбання
саме квартири АДРЕСА_1, а не на інші
цілі, а судом встановлено, що ОСОБА_5
незаконно володіла та розпоряджалася
спірним майном, яке згодом ОСОБА_4
незаконно передав у іпотеку .

За встановлення недійсності іпотечних
договорів , недійсним є і сам
оспорюваний кредитний договір,
оскільки цільовим призначенням видачі
кредитних коштів є саме придбання
зазначеної квартири, про що конкретно
вказано у самому спірному кредитному
договорі №3770.

Але, ця нерухомість не може бути
предметом кредитування , оскільки
вибула незаконно з володіння власниці
ОСОБА_3 поза її волею, що встановлено
чиннимиі судовими рішеннями усіх
інстанцій і висновки яких є
обов'язкові.

З вище зазначених підстав , кредитний
договір з додатковими угодами не
відповідають вимогам ч.1 ст. 203 ЦК
України. Але ж неможливо припустити, що
кредитний договір на цих умовах міг би
бути укладений і без включення до нього
наведених положень щодо його цільового
призначення та обовязковості
забезпечення іпотечним майном.

При цьому суд також враховує , що в
судовому засіданні доведено, що банк
достовірно знав про встановлену
судовими рішеннями неправомірність
набуття іпотекодателем права
власності на предмет іпотеки, про
наявність зареєстрованих сторонніх
осіб, в тому числі малолітньої дитини, в
квартирі - предметі іпотеки, але все
одно, скориставшись своїм переважним
становищем як учасника кредитних
правовідносин, примусив ОСОБА_4
укласти новий договір іпотеки 02 грудня
2010 року.

Умови договору про іпотечний борг та
іпотечного договору розробляє
кредитодавець. анк, при надані кредиту
на придбання нерухомості, до
підписання кредитного договору
здійснює перевірку документів на майно
та аналізує ризики його втрати або
обмеження права власності
позичальника.

Хартією захисту споживачів, схваленою
Резолюцією Консультативної Асамблеї
Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543,
зокрема, передбачається, що надання
товарів чи послуг, у тому числі у
фінансовій галузі, не має
здійснюватися за допомогою прямого чи
опосередкованого обману споживача.

Конституційний Суд України виходить
також з того, що держава сприяє
забезпеченню споживання населенням
якісних товарів (робіт, послуг),
зростанню добробуту громадян та
загального рівня довіри в суспільстві.
Разом з тим споживачу, як правило,
об'єктивно бракує знань, необхідних для
здійснення правильного вибору товарів
(робіт, послуг) із запропонованих на
ринку, а також для оцінки договорів
щодо їх придбання, які нерідко мають
вид формуляра або іншу стандартну
форму (частина перша статті 634 Кодексу).
Отже, для споживача існує ризик
помилково чи навіть унаслідок уведення
його в оману придбати не потрібні йому
кредитні послуги. Тому держава
забезпечує особливий захист більш
слабкого суб'єкта економічних
відносин, а також фактичну, а не
формальну рівність сторін у
цивільно-правових відносинах, шляхом
визначення особливостей договірних
правовідносин у сфері споживчого
кредитування та обмеження дії принципу
свободи цивільного договору. Це
здійснюється через встановлення
особливого порядку укладення
цивільних договорів споживчого
кредиту, їх оспорювання, контролю за
змістом та розподілу відповідальності
між сторонами договору. Тим самим
держава одночасно убезпечує
добросовісного продавця товарів
(робіт, послуг) від можливих зловживань
з боку споживачів.

Виходячи з того, що Банк на стадіїї
укладання кредитного договору та
договору іпотеки зобов'язаний був пере
провірити відповідність закону
правоустановчих документів на майно,
існування будь яких перешкод для їх
укладання і такий обов'язок покладений
на Банк на як більш сильнішу сторону
відповідно до вказаних законів, ОСОБА_4
, як більш слаба сторона споживчого
договору не міг пере провірити ці дані.

Згідно ст. 3 ЦК України загальними
засадами цивільного законодавства є,
зокрема, справедливість,
добросовісність та розумність. Вимога
справедливості добросовісності та
розумності цивільного законодавства
практично виражається у встановленні
його нормами рівних умов для участі
всіх осіб у цивільних відносинах;
закріпленні можливості адекватного
захисту порушеного цивільного права
або інтересу; поєднання створення норм,
спрямованих на забезпечення
реалізації цивільного права, з
шануванням прав та інтересів інших
осіб, моралі суспільства тощо. При
цьому справедливість можна трактувати
як визначення нормою права обсягу, межі
здійснення і захисту цивільних прав та
інтересів особи адекватно її ставленню
до вимог правових норм.
Добросовісність означає прагнення
сумлінно захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. Розумність - це зважене
вирішення питань регулювання
цивільних відносин з урахуванням
інтересів усіх учасників, а також
інтересів громади (публічного
інтересу).

Пленум Верховного Суду України « Про
визнання правочинів недійсними» надає
право суду з власної ініціативи
застосовувати наслідки недійсності і
роз'яснено, що не має необхідності
застосовувати реституції до всієї
цепочки недісних угод, а з винної особи,
яка уклала первісний недійсний договір
повертається на користь останнього
набувача.

Застосовуючи наслідки недійсності
кредитного договору та договору
іпотеки, суд виходить з вимог ст.ст. 215,
216 ЦК України , вимог Закону України «
Про іпотечне кредитування , Закону
України « Про захист прав споживачів»,
Рішення Конституційного суду
України(справа про захист прав
споживачів кредитних послуг)
Справа № 1-26/2011 № 15-рп/2011,
відповідно до яких кожна сторона
недійсного правочинузобовязана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину. В дійсних правовідносинах
сторін , ОСОБА_4 повинен повернути банку
суму отриманого кредиту у розмрі 69 700
доларів США, а банк - повернути ОСОБА_4
отримані за цей час відсотки та штрафи
за користування кредитними коштами,
оскільки недійсність кредитного
договору свідчить про відсутність у
банку права для отримання доходів за
цим договором.

Враховуючи, що ОСОБА_4 за цей час
сплатив банку 55 000 доларів США як тіла,
так і відсотків по кредиту, і такий
розрахунок співпадає з розрахунком
банку по зустрічній позовній заяві,
шляхом взаємозарахування на корсить
банку підлягає стягненню 14 700 доларів
США тіла кредиту (69700-55000).

Суд не може прийняти до уваги посилання
позивача про необхідність
застосування як наслідку недійсності
правочину положень ст. 1212-1214ЦК України,
оскільки таке є наслідком невірного
тлумачення норм права.

Підставою набуття банком коштів від
ОСОБА_4 є виконання з боку останнього
умов укладеного кредитного договору,
за яким спочатку саме цей банк надав
ОСОБА_4 на умовах строковості та
платності у користування грошові кошти
у розмірі 69700 доларів США. Недійсність
цього кредитного договору не дає
підстав для повернення банком
позичальнику частково повернутих
наданих кредитних коштів на підставі
ст. 1212 ЦК України, яка не поширюється на
спірні правовідносини, як і ст. 1214
цього Кодексу.

Але при цьому ОСОБА_4 та банк не
позбавлені права звернутися з позовом
до ОСОБА_5, як до винної особи, з
позовом про стягнення безпідставно
набутих коштів та стягнення збитків.

Не вбачає суд підстав і для стягнення
моральної шкоди з банку на користь
позивача, оскільки відшкодування
моральної шкоди в даному випадку не
передбачено ні умовами кредитного
договору, укладеного між сторонами, ні
положеннями ст.ст. 4-5 ЗУ «Про захист
прав споживачів».

На підставі вищевикладеного , у
задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 про стягнення з банку
матеріальної та моральноїшкоди слід
відмовити.

Що стосується вимог зустрічногопозову
ПАТ «Фідокомбанк» , то вони підлягають
частковому задоволенню на підставі
вищевикладеного, у відповідності зі ст.
ст. 216, 509, 525, 526, 527, 611, 612, 615, 625, 1049, 1050, 1054,
ЦК України,. Так, з ОСОБА_4 необхідно
стягнути на користь банку позивача
залишок заборгованості за тілом
кредиту у розмірі 14700 доларів США, що за
курсом НБУ на час розгляду справи в
суді становить еквівалент 117 600 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача за зустрічним позовом на
користь банку підлягає стягненню
судовий збір пропорційно до
задоволених вимог в сумі 1176 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача за первісним позовом на
користь держави підлягає стягненню
судовий збір пропорційно до
задоволених вимог в сумі 458 грн. 80коп.

Керуючись ст.ст. 10, 61, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до Публічного
Акціонерного Товариства
«Фідокомбанк», треті особи ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про визнання недійсним
кредитного договору, визнання
недійсним договору іпотеки,
застосування наслідків їх недійсності,
стягнення моральної та матеріальної
шкоди - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір іпотеки №
3770 , укладений 09 серпня 2007 року
між ОСОБА_4 та ПАТ « Ерсте Банк» , щодо
передання в іпотеку двокімнатної
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір іпотеки від
02 грудня 2010 року, укладений між ПАТ «
Ерсте Банк» та ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим номером № 1087, на
забезпечення Кредитного договору
№3770 від 09 серпня 2007 року і
додаткової угоди № 1 від 02 грудня 2010
року, щодо передання в іпотеку
магазину промислових товарів, який
складається з нежитлових приміщень
загальною площею 56,8 кв. м., розташованих
в цокольному поверсі житлового будинку
за літ. А.

Визнати недійсним кредитний договір
№ 3770 від 09 серпня 2007 року,
укладений між Відкритим Акціонерним
Товариством « Ерсте Банк» та ОСОБА_4 ,
Додаткову угоду № 1 до вказаного
кредитного договору від 02 жовтня 2010
року та Додаткову угоду № 2 від 30 січня
2012 року.

В задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ПАТ «Фідокомбанк» на
користь держави судовий збір у розмірі
458 грн. 80 коп.

Зустрічний позов ПАТ « Фідокомбанк»
до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
за кредитом - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Фідокомбанк» 117 600 грн. (що
еквівалентно 14 700 доларів США) залишку
тіла кредиту за кредитним договором №
3770 від 09 серпня 2007 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Фідокомбанк» судовий збір у розмірі
1176 грн.

Рішення може бути оскаржено в порядку
та строки передбачені ст. 294-296 ЦПК
України - протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя

О.А.
Гуденко