РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2013 року

Центральний районний суд м. Миколаєва в
складі:

головуючого-судді
Прохорова П.А.

при секретарі
Бондаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 за участю третьої особи
Приватного нотаріуса Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання недійсними договорів
відчуження нерухомого майна та
визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2012 року позивач з вказаним
позовом звернувся до Центрального
районного суду м. Миколаєва, та
посилаючись на те, що відповідачі,
користуючись його довірою, та
нотаріально посвідченою довіреністю
уклали, на думку позивача, удавані
правочини, зокрема договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, та
договір дарування тієї ж квартири, за
наслідками чого відповідач ОСОБА_2
стала одноосібним власником вказаної
квартири, а позивача було позбавлено
права власності на належну йому частку
вказаної квартири, просив суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2,
що діяла на підставі довіреності та від
імені ОСОБА_1, та ОСОБА_3, посвідчений 04
серпня 2008 року приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу, ОСОБА_4, реєстраційний номер 1745,
визнати недійсним договір дарування
тієї ж квартири, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 і посвідчений 13 квітня 2009
року приватним нотаріусом ММНО ОСОБА_4,
реєстраційний номер 570, відновити та
визнати право власності позивача на 1/2
частку спірної квартири, стягнути з
відповідачів на користь позивача суму
понесених ним судових витрат та
компенсацію моральної шкоди в розмірі
15000,00 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3,
ОСОБА_5, звернувся до суду з письмовими
запереченнями проти заявленого позову,
та посилаючись на те, що укладені угоди
випливали з життєвих обставин, є
реальними та форма їх укладення
відповідає вимогам закону, вказував на
необґрунтованість позовних вимог, та
разом з тим зазначив про те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, та просив суд застосувати
наслідки пропущення таких строків.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з
запереченнями проти позову, в
обґрунтування яких посилалась на
життєві обставини, які стали
підставами для укладення оспорюваних
правочинів, вказала на реальний
характер правочинів, зазначила про те,
що позивачу було відомо про укладання
договору купівлі-продажу та йому були
передані вилучені від такого продажу
кошти, що підтверджується відповідною
розпискою, наявною у матеріалах справи,
та за такого просила суд відмовити у
задоволенні позову.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив суд їх задовольнити, з підстав,
вказаних у позовній заяві та
додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача ОСОБА_3, в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позову з підстав його
необґрунтованості та правомірності
укладення відповідачами правочинів, їх
реального характеру.

Допитана в якості свідка ОСОБА_3 в
судовому засіданні пояснила, що
розписку вона отримала від ОСОБА_2, та
вказану розписку було складено на
вимогу ОСОБА_3, про те, що продавець
ОСОБА_1 не має до неї претензій щодо
виконання грошових зобов'язань за
договором купівлі-продажу, протягом
місяця після укладення договору
купівлі-продажу, складено її було за
відсутності свідка, та передано їй у м.
Миколаєві, при цьому в тексті розписки
суму коштів, які було передано ОСОБА_3
вказано не було, хоча фактично сплачена
сума становить 10000 дол. США. Окрім того,
свідок не змогла пояснити суду з яких
саме підстав в наступному вона
подарувала зазначену квартиру ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
повідомив відомі йому обставини
справи, зокрема те, що перед від'їздом
до Федеративної республіки Німеччини
позивач видав довіреність ОСОБА_2 для
купівлі-продажу спірної квартири.
Зауважив про те, що у період, коли
квартира була оформлена на ОСОБА_3,
бував у вказаній квартирі, та виходячи
з побутової обстановки вважав, що
квартира належить родині ОСОБА_2 та він
перебував у гостях, про продаж квартири
нічого не чув.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
повідомив відомі йому обставини
справи, зокрема те, що знайомий з
позивачем та відповідачем, ОСОБА_2 як з
сусідами, знав про намір ОСОБА_1 на
продаж квартири, однак відвідуючи
спірну квартиру в період 2009 року ОСОБА_3
свідок там не бачив, фактично квартира
або простоювала, або там проживав хтось
з родини ОСОБА_1. В розмові з
відповідачем ОСОБА_2 остання
висловлювалась про те, що шкодує про
переоформлення квартири.

Свідок ОСОБА_8 повідомив суд про відомі
йому обставини справи, зокрема про те,
що перебуває з учасниками справи в
кумівських відносинах, пригадав, що
приблизно в березні 2009 року він бував у
спірній квартирі, та ОСОБА_3 він там не
бачив, зазначив, що ОСОБА_1 висловлював
намір на продаж квартири.

Свідок ОСОБА_9 повідомив суд про відомі
йому обставини справи, зокрема про те,
що про продаж спірної квартири йому не
відомо, хоча про намір позивача на
продаж квартири він чув від самого
позивача приблизно у 2006-2008 році.

Свідок ОСОБА_10 повідомила суд про
відомі йому обставини справи, зокрема
про те, що знає учасників судового
засідання - із ОСОБА_1 вона знайома як з
сусідом, а ОСОБА_3 - її сестра. Наскільки
відомо свідку - позивач та його дружина
продали ОСОБА_3 квартиру через те, що їм
необхідні були кошти для бізнесу, за 10000
дол. США, при цьому покупець у спірній
квартирі не проживала оскільки не мала
такої необхідності. Щодо обставин
укладення договору дарування то свідок
повідомила про те, що має відомості
лише щодо добровільного дарування
квартири, натомість щодо укладення
договору купівлі-продажу спірної
квартири, то свідок повідомила про те,
що після укладення договору було
складено відповідну розписку про
передачу коштів, яка була передана
покупцю, яким чином вона була передана -
свідок не пам'ятає. Додатково свідок
повідомила про те, що ОСОБА_3 має
незначні статки, та сума у 10000 дол. США є
для неї значною, ані до того ані після,
згідно відомостей, якими володіє
свідок, ОСОБА_3 подібних за вартістю
подарунків не робила.

Вислухавши пояснення учасників
судового засідання та дослідивши
письмові докази по справі суд
встановив наступні факти, обставини та
кореспондуючі ним правовідносини.

В період перебування у шлюбі з ОСОБА_2,
ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу
нерухомого майна, що укладено між ним
та ОСОБА_1 на «Південній товарній
біржі» 02 жовтня 1995 року, та
зареєстровано в Журналі реєстрації
біржових угод з нерухомістю за №2698,
придбав житлову квартиру АДРЕСА_2.

В подальшому, 04 серпня 2008 року, між
ОСОБА_2, яка діяла на підставі
довіреності, посвідченої 14 червня 2007
року приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу, ОСОБА_12, як представник ОСОБА_1
з однієї сторони та ОСОБА_3 укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2, та згідно з умовами якого
право власності на вказану квартиру
перейшло до ОСОБА_3.

Зазначений договір посвідчено
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу, ОСОБА_4,
та зареєстровано у відповідному
державному реєстрі за №1745.

При цьому, згідно п. 2.1 вказаного
договору ціна квартири визначена за
домовленістю сторін за 6777,00 гривень,
які представником продавця було
отримано від покупця під час
оформлення договору, натомість
відповідно до пояснень ОСОБА_3 , її
сестри ОСОБА_10, покупцем за придбання
квартири було сплачено 10000,00 дол. США.

13 квітня 2009 року між ОСОБА_3,
дарувальником, та ОСОБА_2, обдарованою,
було укладено договір дарування
квартири АДРЕСА_2, що посвідчено
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу, ОСОБА_4, та
зареєстровано у відповідному
державному реєстрі за №570.

Відповідно до наданих суду квитанцій
та матеріалів про користування
комунальними послугами та їх оплату,
зокрема копій квитанцій від 27.11.2008 року,
20.05.2009 року, 16.10.2009 року, 04.04.2011 року,
28.09.2011 року, 02.09.2010 року, 12.01.2012 року,
актів технічної перевірки ПАТ
«Миколаївобленерго» та акту про
пломбування від 17.01.2012 року,
Акту-повідомлення від 22 грудня 2009 року
МКП «Миколаїводоканал», а також беручи
до уваги довідку МКП
«Миколаївводоканал» №Г-509/з-а від 20.12.2012
року, відповідно до змісту якої
водопостачання спірної квартири
здійснюється на 1 особу - ОСОБА_1
починаючи з 01.01.1997 року, та довідку ПАТ
«Миколаївгаз» №10-04/3278 від 24.12.2012 року,
зі змісту якої вбачається, що
газопостачання спірної квартири
здійснюється згідно договору, що
укладено між постачальником та ОСОБА_1
від 19.08.2006 року, суд доходить висновку
про те, що по при переході права
власності між власниками, супутні
договори на переоформлення особових
рахунків новими власниками не
укладались, утримування квартири ними
не здійснювалось.

В обґрунтування заперечень проти вимог
позову відповідач ОСОБА_3 надала суду
розписку, складену позивачем про те, що
він через ОСОБА_2 28.08.2008 року отримав від
ОСОБА_3 повну суму вартості квартири,
згідно домовленості, однак текст
розписки не містить відомостей щодо
розміру отриманої суми та зазначає про
отримання коштів позивачем за продаж
квартири під іншим номером. Разом з тим
позивач заперечує факт складання ним
такої розписки та в обґрунтування
своїх заперечень посилається на те, що
він та ОСОБА_2 обмінювались чистими
підписаними бланками, необхідність
чого була викликана веденням бізнесу
та на підтвердження того надав суду
чистий бланк за підписом ОСОБА_2 разом з
тим позивач висловив припущення про те,
що ймовірно текст розписки нанесено на
такий бланк, та з метою з'ясування
вказаної обставини ухвалою суду від
26.12.2012 року було призначено
судово-технічну експертизу, на
вирішення якої були поставлені питання
щодо визначення давності тексту
розписки, визначення послідовності
нанесення на аркуш підпису ОСОБА_1 та
тексту розписки, та чи виконано текст
розписки на тому самому принтері яким
надруковані клопотання про
призначення експертизи від 15.08.2012 року
та заперечення на позов ОСОБА_1 та
згідно висновку експерта від 28.05.2013
року відповіді на поставлені питання
експертним шляхом отримати неможливо.

На окрему увагу заслуговують
розбіжності та протиріччя у поясненнях
відповідачів щодо обставин складання
та передачі вказаної розписки та
протиріччя таких пояснень іншим
матеріалам справи, - так ОСОБА_2 у своїх
письмових поясненнях суду вказувала на
те, що 28.08.2008 року після її повернення
до Федеративної республіки Німеччина
вона передала ОСОБА_1 кошти, отримані
від продажу квартири, та разом з тим
привезла готовий проект розписки, яку
бажала отримати ОСОБА_3, та після
підписання розписки, ОСОБА_2 направила
ОСОБА_3 вказану розписку засобами
поштового зв'язку. Натомість ОСОБА_3 у
своїх поясненнях, наданих в судовому
засіданні 11.12.2012 року, вказувала на те,
що оригінал розписки отримала особисто
від ОСОБА_2 в м. Миколаєві протягом
місяця після укладення договору
купівлі-продажу, та на те, що текст з нею
попередньо не погоджувався, однак
задовольнив її вимоги, а тому вона таку
розписку прийняла, натомість згідно
наявної у матеріалах справи копії
закордонного паспорту ОСОБА_1
(відбитків печаток про перетин
кордонів здійснених на стор. 10
паспорту) останній 20.08.2008 року в'їхав на
територію України а виїхав за її межі -
31.08.2008 року, таким чином 28.08.2008 року
громадянин ОСОБА_1 перебував на
території України.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до абзацу 2 п. 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України
правочин, який вчинено внаслідок
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною,
визнається судом недійсним.

Згідно п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину недійсним на підставі статті
232 ЦК необхідним є встановлення умислу
в діях представника: представник
усвідомлює, що вчиняє правочин
всупереч інтересам довірителя та бажає
(або свідомо допускає) їх настання, а
також наявність домовленості
представника однієї сторони з іншою
стороною і виникнення через це
несприятливих наслідків для
довірителя. При цьому не має значення,
чи одержав учасник такої домовленості
яку-небудь вигоду від здійснення
правочину, чи правочин був вчинений з
метою завдання шкоди довірителю.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається на підтвердження
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України,
суд розглядає справу в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, особа яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд,
зобов`язана надати усі наявні у неї
докази та довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких виникає спір.

За викладеного, та враховуючи надані
суду пояснення свідків, що були надані
у судовому засіданні та письмові
пояснення учасників справи та ОСОБА_1
суд доходить висновків про наявність в
діях ОСОБА_2 підстав для визнання
спірних договорів недійсними, відтак,
остання, скориставшись виказаною їй
довірою позивача, що виразилась в
оформленні на її ім'я довіреності для
продажу квартири АДРЕСА_2, уклала
договір купівлі-продажу вказаної
квартири. При цьому контрагентом
виступила її подруга та кума - ОСОБА_3
Відповідно до укладеного договору
купівлі-продажу ціна квартири була
визначена на рівні 6777,00 грн., що
вочевидь є істотно заниженою, та разом
з тим відповідно до пояснень ОСОБА_3 та
її сестри - ОСОБА_10 дійсною ціною
договору купівлі продажу є 10000,00 дол.
США, в той час як згідно пояснень
позивача та його батька, ОСОБА_1,
останні очікували вилучити від продажу
зазначеної квартири близько 80000,00-85000,00
дол. США.

Також на користь зазначеного висновку
свідчать інші обставини, встановлені
судом - те, що свідки, які бували у
спірній квартирі в період її
перебування у власності ОСОБА_3,
вказували на відсутність сторонніх,
від родини ОСОБА_1, осіб у квартирі, на
відсутність будь-яких ознак
розмежування квартири, зауважень
свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_3 не має
значних статків, та ні до укладання
договору дарування квартири з ОСОБА_2
ні після того інші квартири,
транспортні засоби або коштовності
нікому не дарувала. Також на користь
висловленого висновку свідчать й
обставини, які склались відносно
наданої відповідачами розписки від
імені позивача (які полягають у
неможливості встановлення її
достовірності), а за такого суд
доходить висновку про те, що ОСОБА_2
скориставшись наданою їй позивачем
довіреністю, діючи в корисливих цілях
вчинила ряд правочинів за результатами
яких отримала у особисту приватну
власність спірну квартиру, чим
спричинила шкоду інтересам довірителя,
оскільки останній очікував продажу
спірної квартири за ринковою ціною та
отримання від такого правочину
відповідної суми коштів, а за такого
вимоги позивача і частині визнання
договорів купівлі-продажу та дарування
квартири АДРЕСА_2 недійсними
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст. 232 ЦК України
довіритель має право вимагати від
свого представника та другої сторони
солідарного відшкодування збитків та
моральної шкоди, що завдані йому у
зв'язку із вчиненням правочину
внаслідок зловмисної домовленості між
ними.

Згідно з п. 5 Постанови ВСУ № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
шкоди», суд, при вирішенні питання щодо
відшкодування шкоди має з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
моральних чи фізичних страждань,
ступень вини заподіювача, яких саме
моральних страждань зазнав потерпілий,
в якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі він оцінює
пов'язані з ним витрати та з чого при
цьому виходить, а також інші обставини,
які мають значення для вирішення
даного спору. Необхідно також довести
факт заподіяння позивачу моральної
шкоди.

Згідно з п. 9 Постанови ВСУ № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
шкоди» розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках.

Враховуючи завдані позивачу моральні
страждання завдані вилученням в нього
квартири та декілька явок в судові
засідання з іншої країни для дачі
пояснень, що також змінило його
життєвий склад суд доходить висновку
про необхідність часткового
задоволення вимог позивача в часті
стягнення з відповідачів на його
користь компенсації спричиненої їх
діями моральної шкоди, а саме з
відповідачів на користь позивача слід
стягнути компенсацію моральної шкоди в
розмірі 700,00 грн.

Щодо вимог позивача про визнання за ним
права власності на 1/2 квартири АДРЕСА_2,
то суд зазначає про те, що до укладення
оскаржуваних договорів за позивачем
було зареєстровано право власності на
всю вказану квартиру, та хоча позивач і
посилається на те, що квартира має
розглядатися як спільно нажите майно
подружжя (ст. 60 СК України) та те, що за
загальним правилом, що визначено у ст. 70
СК України - частки майна дружини та
чоловіка є рівними - відомостей про
рішення суду, або угоди подружжя щодо
визнання вказаного майна спільною
власністю подружжя та його поділу між
сторонами в рівних частках суду не
надано, та відповідно до Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» суд доходить
висновку про те, що позивачем в цій
частині позовних вимог обрано
неналежний спосіб захисту його прав та
охоронюваних законом інтересів, а за
такого вказані вимоги задоволенню не
підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат в порядку ст. 88 ЦПК
України, суд зазначає, що з
відповідачів на користь позивача
підлягає сума сплаченого ним судового
збору в розмірі 221,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 60, 80, 85, 209, 212-215, 294
ЦПК України, ст.ст. 16, 215 232, ЦК України,
Постановою Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» Постановою
Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 за участю третьої особи
Приватного нотаріуса Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання недійсними договорів
відчуження нерухомого майна та
визнання права власності -
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір № 1745
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2
укладений 04.08.2008 року між ОСОБА_2 (що
діяла на підставі довіреності та від
імені ОСОБА_1) та ОСОБА_3.

Визнати недійсним договір № 570
дарування квартири АДРЕСА_2 укладений
13.04.2009 року між ОСОБА_3 (дарувальником)
та ОСОБА_2 (обдарованою).

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в
розмірі 700,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий
збір в розмірі 221,00 грн.

В задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області шляхом
подання до Центрального районного суду
міста Миколаєва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя Центрального районного

суду м. Миколаєва
П.А. Прохоров