Справа № 427/806/13-ц
Провадження № 2/427/882/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2013 року

Свердловський міський суд
Луганської області у складі:

головуючого судді Бабенко С.Ш.,

при секретарі Пархоменко Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Свердловська Луганської області
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП
«Свердловантрацит» про стягнення
моральної шкоди, завданої пережитими
фізичними та моральними стражданнями у
зв'язку з професійним захворюванням на
виробництві, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Свердловського
міського суду з дійсною позовною
заявою до відповідача про стягнення
моральної шкоди, завданої пережитими
фізичними та моральними стражданнями у
зв'язку з нещасним випадком на
виробництві та професійним
захворюванням, в обґрунтування вимог
зазначивши, що він працював у ДП
«Свердловантрацит» з 20.07.1979р. по 05.08.2005р.
у шкідливих умовах праці. За час роботи
він набув професійне захворювання -
пиловий бронхіт, фаза клінічної
ремісії ЛН-2 (друга) ст., адгезівний
плеврит зліва внаслідок операції у 2005
році, що підтверджується довідкою МСЕК
та витягом з медико-соціальної справи
на його ім'я.

Висновком МСЕК від 01.10.2007р. йому
повторно встановлена третя група
інвалідності у зв'язку з професійним
захворюванням.

Зазначені професійні захворювання
завдають позивачу моральної шкоди, яка
полягає у тому, що він переніс сильний
психологічний стрес та фізичний біль,
пов'язаний з лікуванням професійного
захворювання. Крім того, позивач
зазначає, що у результаті професійного
захворювання він набув фізичних
обмежень, які постійно заважають йому
реалізовуватися як особистість, він не
може повільно рухатись, робити фізичну
роботу по дому, оскільки постійно
відчуває брак повітря, порушений його
сон, оскільки відчуває нестерпні
позиви до кашлю, що спричиняє
дискомфорт в особистому житті.

Виходячи із принципу справедливості,
як того вимагає ст.41 Конвенції «Про
захист прав людини і основних свобод»,
позивач вважає, що на його користь
підлягає стягненню сума на
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 25000 грн.

Позивач просить суд постановити
рішення, яким стягнути з відповідача
ДП "Свердловантрацит" 25000 грн моральної
шкоди, завданої пережитими фізичними
та моральними стражданнями у зв'язку з
нещасним випадком на виробництві та
професійним захворюванням.

У судовому засіданні позивач та його
представник за нотаріально
посвідченою довіреністю ОСОБА_2
заявлені позовні вимоги підтримали у
повному обсязі, підтвердили обставини,
викладені у позовній заяві,
наполягають на задоволенні позову,
додатково пояснивши, що наявність
професійного захворювання змінило
життя позивача, він відчує болі в
легенях, подих його обмежений, постійно
приймає відхаркуючи препарати, наявна
у нього слабкість не дає можливості
повноцінно здійснювати необхідну
роботу по дому, повільно пересуватися.
До таких обмежень за тривалий час він
пристосувався, але вважає, що таке
життя є неповноцінним.

Представник відповідача ДП
«Свердловантрацит» Сопрук В.В. у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав та зазначив, що позивач не надав
суду доказів, що саме діями відповідача
йому була завдана моральна шкода,
відсутній причинний зв'язок між шкодою
здоров'ю позивача та протиправними
діями відповідача, позивачем не
наведено доказів, які підтверджують
факт заподіяння йому моральної шкоди,
та просить суд у задоволенні позовних
вимог позивача відмовити в повному
обсязі, зазначивши, що позивачем на
момент звернення з позовом до суду
пропущений трирічний процесуальний
строк звернення з позовом до суду, що
тягне за собою безумовну самостійну
підставу для відмови у задоволенні
позову. Також представником
відповідача зазначено, що позивач
вперше звертається з такими вимогами
до відповідача, як правонаступника
підприємства, в якому позивач працював
та з ним стався нещасний випадок на
виробництві, та раніше відповідачем у
добровільному порядку на користь
позивача грошові кошти в якості
компенсації моральної шкоди у зв'язку з
нещасним випадком на виробництві не
виплачувалися.

Суд вислухавши доводи сторін,
дослідивши матеріали особової справи
МСЕК Луганського комунального закладу
«Обласний центр медико-соціальної
експертизи» на ім'я позивача №1107,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач тривалий
час працював на підприємстві
відповідача.

Із трудової книжки, заповненої на ім'я
ОСОБА_1, убачається, що 20.07.1979р. він був
прийнятий на роботу до Шахта «Одеська»
п/о «Свердловантрацит», де виконував
роботу, пов'язану з підземними умовами
праці, та після неодноразових
переміщень на цьому підприємстві
05.08.2005р. був звільнений у зв'язку із
переходом на пенсію.

За даними матеріалів особової справи
МСЕК Луганського комунального закладу
«Обласний центр медико-соціальної
експертизи» на ім'я позивача №1107 йому
вперше відповідно до Акту МСЕК №67-1249
від 11.04.1994р. з 11.04.1994р. по 01.05.1996р.
встановлено 25% втрати професійної
працездатності за пиловим бронхітом,
група інвалідності не встановлювалася.

З 01.05.1996р. по 01.05.1998р. відповідно до Акту
МСЕК №76-1000 від 15.05.1996р. позивачу
повторно встановлено 25% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом, група інвалідності не
встановлювалася.

З 01.05.1998р. по 01.05.1999р. відповідно до Акту
МСЕК №52-344 від 11.05.1998р. позивачу
повторно встановлено 25% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом, група інвалідності не
встановлювалася.

З 01.05.1996р. по 01.05.1999р. відповідно до Акту
МСЕК №52-344 від 11.05.1998р. позивачу
повторно встановлено 25% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом, група інвалідності не
встановлювалася.

З 01.05.1999р. по 01.05.2001р. відповідно до Акту
МСЕК №79-968 від 14.06.1999р. позивачу
повторно встановлено 25% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом, група інвалідності не
встановлювалася.

З 01.05.2001р. по 01.05.2003р. відповідно до Акту
МСЕК №68-818 від 13.06.2001р. позивачу
повторно встановлено 25% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом, група інвалідності не
встановлювалася.

З 01.05.2003р. по 01.05.2005р. відповідно до Акту
МСЕК №114-952 від 19.08.2003р. позивачу
повторно встановлено 20% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом, група інвалідності не
встановлювалася.

З 01.05.2005р. по 01.05.2005р. відповідно до Акту
МСЕК №84-1214 від 04.07.2005р. позивачу
повторно встановлено 20% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом, група інвалідності не
встановлювалася.

З 04.08.2005р. по 04.09.2007р. відповідно до Акту
МСЕК №100-1429 від 05.08.2005р. позивачу
повторно після переобстеження в
Луганській проф. МСЕК встановлено 40%
втрати професійної працездатності за
пиловим бронхітом, та встановлена
третя група інвалідності.

З 01.09.2007р. по 01.09.2008р. відповідно до Акту
МСЕК №116-1628 від 01.10.2007р. позивачу
повторно встановлено 40% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом 1994 року, та встановлена третя
група інвалідності.

З 01.09.2008р. безстроково відповідно до
Акту МСЕК №154-2201 від 10.12.2008р. позивачу
повторно встановлено 25% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом 1994 року, група інвалідності
не встановлювалася.

При повторному обстежені позивача
29.01.2009р. Луганською обласною МСЕК №3
(Акту МСЕК №14-162 від 29.01.2009р.)
підтверджено обґрунтованість
встановлення позивачу з 01.09.2008р.
безстроково Луганської профМСЕК від
10.12.2008р. безстроково 25% втрати
професійної працездатності за пиловим
бронхітом 1994 року, без встановлення
групи інвалідності.

Причинами професійного захворювання
визначені - тривала праця в умовах
запиленості рудничної атмосфери з
концентрацією більш
гранично-допустимих норм.

За поясненнями позивача у справі в
судовому засіданні встановлено, що
йому органами ПФУ із скороченням віку
призначена пенсія за Списком №1, також
Свердловським відділенням Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві позивачу
сплачуються щомісячні страхові
виплати.

Втрата працездатності позивача
виникла внаслідок виконання позивачем
трудових обов'язків. Відшкодування
завданої моральної шкоди передбачено
вимогами ст.237-1 КЗпП України, якою
визначено, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків, і вимагають від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності», дія
яких розповсюджувалася на відповідний
період часу.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4
визначено, що відшкодування моральної
шкоди регулюється законодавчими
актами, введеними в дію в різні строки,
з приводу чого судам рекомендовано
встановлювати якими правовими нормами
виниклі правовідносини регулюються, чи
допускає відповідне законодавство
відшкодування моральної шкоди при
даному виді правовідносин.

На момент установлення вперше позивачу
висновком медико-соціальної
експертної комісії (11.04.1994 рік) втрати
працездатності питання щодо
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної працівнику ушкодженням
здоров'я регулювалося Правилами
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.06.1993р. №472, згідно з абз.2 п.11 яких, в
редакції, що діяла на час виникнення
спірних правовідносин, моральна шкода
відшкодовується в розмірі, який не може
перевищувати 150 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян незалежно
від інших будь-яких виплат, що
становить 2550 грн.

Зазначені Правила… є спеціальним
нормативним актом, який регулював
станом на 11.04.1994р. (встановлення
висновком медико-соціальної
експертної комісії позивачу проценту
втрати професійної працездатності)
відносини з відшкодування власником
підприємства, установи й організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків.

Відповідно до п.11 Правил у редакції,
чинній станом на час встановлення
втрати працездатності та її
продовження органами МСЕК, моральна
шкода відшкодовується за заявою
потерпілого про характер моральної
втрати чи висновком медичних органів у
вигляді одноразової грошової виплати
або в іншій матеріальній формі, розмір
якої визначається в кожному
конкретному випадку на підставі:
домовленості сторін (власника,
профспілкового органу і потерпілого
або уповноваженої ним особи); рішення
комісії по трудових спорах; рішення
суду.

З моменту першого встановлення
висновком МСЕК втрати професійної
працездатності у позивача виникло
право на звернення до суду з позовом
про відшкодування моральної шкоди, між
тим це право існувало у позивача до
моменту його повторного переогляду, за
якими остаточно позивачу встановлено
втрату працездатності безстроково
01.09.2008р., що підтверджено висновками п.15
постанови Пленуму Верховного Суду
України » від 31.03.1995р. №4.

Відповідно до ст.71 ЦК України 1963р., який
діяв на час виникнення спірних
правовідносин, загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

До вимог про відшкодування моральної
шкоди у випадках, передбачених
трудовим законодавством, дійсно
застосовувався тримісячний строк
звернення до суду (ст.233 КЗпП України).

Однак, до інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, як вимог, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, строки позовної
давності відповідно до ст.83 ЦК України
1963р. не застосовуються, що визначено п.16
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4.

Таким чином, суд вважає, що висновок
представника відповідача про пропуск
позивачем строку звернення до суду з
цим позовом суперечить вимогам закону.

Суд також має зазначити, що з набранням
чинності ЦК України 2003р. позовна
давність не поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю (ст.268 ч.1 п.3 ЦК). Однак,
правила ЦК України 2003р. про позовну
давність, зокрема ст.268 ЦК України, до
спірних правовідносин не
застосовуються відповідно до п.6
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України 2003р.

Як убачається з дослідженої у судовому
засіданні особової справи МСЕК на ім'я
позивача, умови праці позивача на
підприємстві відповідача не
відповідали вимогам ст.153 КЗпП,
оскільки є шкідливими і небезпечними
по запиленості повітряного середовища.

Відповідно до ст.153 ч.2 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Виходячи з викладеного, доводи
відповідача про відсутність обов'язку
підприємства відшкодувати завдану
позивачу моральну шкоду із тих підстав,
що останній є цілком працездатною
особою та очевидного характеру його
страждання не носять, а надані
позивачем докази лише констатують
наявність у позивача професійного
захворювання, а також те, що позивач є
суб'єктом страхування від нещасного
випадку на виробництві, суперечать
нормам діючого законодавства. Факт
заподіяння такої шкоди позивачу у
зв'язку з отриманими ним професійного
захворювання встановлений у судовому
засіданні, а саме, позивач постійно
зазнає фізичних страждань з приводу
погіршення стану здоров'я, ускладнення
життєвих умов, які викликають у нього
моральні страждання та вимагають
додаткових зусиль для організації його
життя, але заявлена позивачем сума
моральної шкоди, яка повинна бути
стягнута на його користь у розмірі 25
тис.грн, є значно завищеною.

Крім того, встановлене Правилами…
обмеження розміру її компенсації 150
неоподатковуваними мінімуми доходів
громадян, який на час виникнення
спірних правовідносин становив 17 грн,
передбачає собою стягнення моральної
шкоди не більше ніж у розмірі 2550 грн.

Суд вважає за необхідне визначити
розмір відшкодування моральної шкоди,
яка повинна бути стягнута з
відповідача на користь позивача,
виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості,
відповідно до п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4,
яким передбачено, що розмір моральної
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану.

Визначаючи розмір відшкодування
позивачу моральної шкоди, суд враховує,
характер та об'єм його фізичних,
душевних, психічних страждань від
отриманого професійного захворювання,
втрату можливості його повної трудової
та соціальної реабілітації (25% втрати
професійної працездатності від
отриманого професійного захворювання),
що призвело до значних змін його
життєвих зв'язків та потребує від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, суд вважає, що у
відшкодування моральної шкоди
позивачу потрібно стягнути з
відповідача в межах заявлених ним
позовних вимог моральну шкоду в
розмірі 2550 грн, та вважає, що позивач у
судовому засіданні довів настання
моральної шкоди у зазначеній сумі у
зв'язку з професійним захворюванням та
в діях відповідача щодо організації
робочого процесу позивача містилися
порушення умов праці позивача, які
визначають вину відповідача у
заподіянні позивачу моральних
страждань.

Часткове задоволення позовних вимог у
розмірі 2550 грн суд обґрунтовує також
тим, що позивач, укладаючи з
відповідачем трудовий договір,
відповідно до вимог ст.29 КЗпП України,
був повідомлений про важкі, шкідливі та
небезпечні умови праці, можливі
негативні наслідки цих умов праці на
стан його здоров'я та пов'язані з цими
умовами праці пільги та компенсації.
Позивачу ніщо не перешкоджало
відмовитися від укладення трудового
договору, або його продовження в таких
умовах праці, та він свідомо працював в
шкідливих, важких та небезпечних
умовах праці. Також, позивач щорічно
проходив періодичний медичний огляд,
був повідомлений про стан свого
здоров'я, під час медоглядів, при
погіршенні стану здоров'я позивач мав
можливість припинити трудовий договір,
однак продовжував працювати в
шкідливих та небезпечних умовах праці,
тим самим, свідомо йшов на ризик для
свого здоров'я задля отримання
пов'язаних з цим пільг та компенсацій
(підвищеного заробітку, скороченого
робочого дня, додаткових відпусток,
пільгового стажу на пенсію та інше).

Таким чином, сама важкість,
небезпечність та шкідливість
технологічного процесу виробництва на
підприємстві відповідача не є
достатньою та самостійною підставою
для відповідальності підприємства у
вигляді моральної шкоди у розмірі 25
тис. грн за професійними
захворюваннями при виконанні ним
трудових обов'язків, оскільки іншої
технології видобутку вугілля на
території України не запроваджено.

Згідно зі ст.88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача у
дохід держави, у зв'язку з чим, суд
вважає за необхідне стягнути з
відповідача судовий збір у дохід
держави у розмірі 229,40 грн, оскільки у
результаті його неправомірних дій
позивач змушений звернутися до суду за
захистом порушеного права.

На підставі ст.ст.153,233 КЗпП України,
керуючись ст.ст.10-15,45,60,88,209, 212-215,223,294 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ДП "Свердловантрацит"
про стягнення моральної шкоди,
завданої пережитими фізичними та
моральними стражданнями у зв'язку з
професійним захворюванням на
виробництві, задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
"Свердловантрацит" на користь ОСОБА_1 у
відшкодування компенсації моральної
шкоди, завданої пережитими фізичними
та моральними стражданнями у зв'язку з
професійним захворюванням, 2550,00 грн
(дві тисячі п'ятсот п'ятдесят грн 00 коп).

Стягнути з Державного підприємства
«Свердловантрацит» на користь держави
судовий збір у розмірі 229,40 грн (двісті
двадцять дев'ять грн 40 коп).

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення
ухвалені у нарадчий кімнаті та
проголошені у судовому засіданні
29.07.2013р. Рішення суду у повному обсязі
складено 29.07.2013р.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Луганської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Рішення
суду набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий
С.Ш.Бабенко