Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2013 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

при секретарях - Романченку С. О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» про
визнання правочинів недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивачів, ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, на підставі договору про
правову допомогу, ОСОБА_3, з урахуванням
уточнень від 02.04.2013 р., пред»явив до
суду позов до ПАТ КБ «Правекс банк»,
про визнання правочинів недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
03.10.2008 р. позивачем ОСОБА_1 укладений із
АКБ «Правекс-Банк», правонаступником
ПАТ КБ «Правекс - Банк», кредитний
договір № 415-009/08Ф на отримання кредиту
в іноземній валюті у сумі 200.000 дол. США
строком до 03.10.2018 р., зі сплатою
відсотків 16, 99% річних.

В забезпечення виконання зобов»язань
за кредитним договором, 09.10.2008 р.
позивачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, уклали з
відповідачем договір іпотеки №415-009/08/Ф,
за яким передали у іпотеку належну їм
на праві спільної сумісної власності
квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, у забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором, між
позивачкою, ОСОБА_2, та відповідачем
укладений договір поруки №415-009/08/Ф від
09.10.2008 р..

При підписанні вказаних договорів
банком були порушені законні права
позивачів, ці договори за своїм змістом
не відповідають чинному законодавству
України, зокрема: нормам Цивільного
кодексу України та положенням законів
України «Про страхування», «Про банки
та банківську діяльність», «Про захист
прав споживачів», іншим
нормативно-правовим актам, укладені на
невигідних для них умовах, усупереч
принципу добросовісності містять
несправедливі і дискримінаційні по
відношенню до них умови, що виражається
у фактичній відсутності прав у
співвідношенні до прав позичальника, і
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживачу.

Банк вийшов за межі дозволеного
законом, встановив для себе переваги,
що зме ншують права споживача, не надав
необхідну інформацію про споживчий
кредит, розробив і застосовує типову
форму кредитного договору, що не
підлягає зміні перед підписанням
позичальником і позбавляє можливості
вплинути на його умови.

При підписанні договору іпотеки від
імені банку діяла особа за довіреністю
від 11.07.2008 р. без кінцевого терміну дії,
та зазначення повноважень на укладення
саме таких договорів, і переліку
суб»єктів, з якими такі договори
можливо укладати.

Вважає неможливим заявлення вимог про
визнання недійсними лише окремих
положень цих договорів відповідно до
ст. 217 ЦК України, ураховуючи, що
незаконними є саме істотні умови, без
включення яких договори не могли бути
вчиненими, зокрема: щодо підвищення
відсоткової ставки у односторонньому
порядку, страхування предмету іпотеки
у погодженій з банком страховій
компанії, п.1.2. договору кредиту та
п.1.2.2. договору іпотеки про
встановлення відсоткової ставки
відповідно у розмірі 16,9 % річних та 14,99%
річних, що є суттєвим і протирічить
один одному, вводить в ома ну як
позичальника, так і поручителя.

Представник позивачів просив визнати
п.11.1. кредитного договору, п.3.1.
договору поруки, п. 6.1. договору іпотеки
(третейські застереження) та ці
договори недійсними.

Відповідач, ПАТ КБ «Правекс-Банк»,
позовні вимоги не визнав, вважає
безпідставними, у письмових
запереченнях спростовує натупним.

Обсяг обов»язків банку та позичальника
обумовлюється нормами цивільного
законодавства. Банк (кредитодавець)
зобов»язується надати грошові кошти, а
позичальник - повернути кошти, сплатити
проценти, у разі прострочення
виконання чи невиконання зобов'язань
зі сплати основного боргу та процентів,
сплатити штрафні санкції на умовах у
сипрки, встановлених договором,

Позичальник власноручно підписав
кредитний договір, підтвердив, що
письмового повідомлений банком про
умови надання кредиту, а також про всі
збори, відсотки, тарифи, комісії та інші
елементи вартості кредиту за даним
договором згідно з п. 2 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
ознайомився з ними, один з примірників
договору отримав особисто.

Пункт 1.3. кредитного договору не
суперечить ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» ( в редакції на
момент укладення) відповідно до якої: у
договорі про надання споживчого
кредиту може бути зазначено про зміну
відсоткової ставки за кредитом
залежно від зміни облікової ставки
Нацбанку України або в інших випадках.
Про зміну відсоткової ставки за
споживчим кредитом споживач
повідомляється кредитодавцем письмово
протягом семи календарних днів з дати
її зміни. Без такого повідомлення
будь-яка зміна відсоткової ставки є
недійсною.

При підписанні договору іпотеки від
імені банку діяла особа за довіреністю
від 11.07.2008 р., з правами підписувати з
фізичними та юридичними особами
кредитні договори на суму, що не
перевищуе 200 000 дол. США, договори
іпотеки, застави, поруки та інші
договори, і перевищення повноважень не
було.

Відповідно до вимог законодавства
нотаріус перевірив обсяг повноважень
представника банку та визнав
достатніми для вчинення зазначеного
правочину.

Сторони дійшли згоди щодо умов
страхування предмету іпотеки, позивачі
взяли на себе обов'язок по страхуванню
шляхом укладення договорів
страхування зі страховими компаніями
на умовах визначених договором іпотеки
(п. 2.3.2. договору).

Умовами пунктів розділу 3, п. 5.4.
договору іпотеки і чинним
законодавством визначений порядок
обтяжень, державної реєстрації іпотек,
задоволення забезпечених вимог,
пріоритет права іпотекодержателя.

Посилання позивачів на
несправедливість п. 1.8. договору
іпотеки та п. 1.3. договору поруки
безпідставне.

При укладенні договору іпотеки
дотримані вимоги, необхідні для
чинності правочину: встановлено обсяг
цивільної дієздатності іпотекодавців;
договір укладено у письмовій формі;
підписання цього договору позивачами
власноручно свідчить про повну їх
згоду з усіма істотними умовами, їхнє
волевиявлення було вільним і
відповідало внутрішній волі.

Пунктом 1.1 договору поруки, укладеного
між позивачкою, ОСОБА_2 та відповідачем,
з метою забезпечення виконання
основного зобов'язання позичальника,
передбачено, що вона зобов'язалася
нести солідарну майнову
відповідальність перед банком за
виконання кредитних зобов'язань та
можливих змін і доповнень до нього.

Умови договорів іпотеки та поруки
свідчать про те, що позивачі надавали
свою згоду на забезпечення основного
зобов'язання, усвідомлюючи, що в
майбутньому дане зобов'язання дійсно
могло бути збільшене або зменшене,
погоджувалися з усіма умовами цих
договорів, розуміли їх значення, тому
ці умови повинні належним чином
виконуватись.

Крім того, позивачі, звернувшись до
суду 08.10.2012 р., пропустили загальну
позовну давність, встановлену ст. 257 ЦК
України тривалістю у три роки, перебіг
якої почався наступного дня, після
підписання правочинів, зокрема: по
кредитному договору - 04.10.2008 р., по
договорам іпотеки і поруки - 10.10.2008 р.,
саме умови яких є предметом спору.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони, зробленою до
винесення ним рішення, сплив якої є
підставою для відмови у позові.

Представник відповідача просив
застосувати позовну давність та
відмовити у задоволенні позову ( а. с. 98).

У судовому засіданні позивачка, ОСОБА_2,
підтримала позовні вимоги з наведених
в уточненій заяві підстав, просить
задовольнити, додатково пояснила, що з
лютого 2009 р., тобто відразу, як вони
зрозуміли, що не можуть погашати
щомісячні платежі за кредитним
договором, письмово звернулись до
банку з пропозицією звернути стягнення
на предмет іпотеки - квартиру, щоб
погасити весь кредит, і не допустити
виникнення пені, або вирішити це
питання шляхом укладення додаткових
угод щодо реструктуризації боргу. Банк
став вести з ними переписку, однак не
надав згоди на продаж ними квартири, не
здійснив самостійно жодних дій по
зверненню стягнення на предмет
іпотеки, не запропонував вирішити
питання іншим шляхом, що вплинуло на
зростання розміру загальної
заборгованості.

Позивач, ОСОБА_1, і представник
позивачів, ОСОБА_3, підтримали позовні
вимоги з наведених підстав, просять
задовольнити.

Представник відповідача, ПАТ КБ
«Правекс-Банк», на підставі
довіреності, Стаднюк Ю.М., позовні
вимоги не визнав з підстав, наведених у
письмових запереченнях, у задоволенні
просить відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивачів, їх
представника, та представника
відповідача, вивчивши матеріали справи
і встановивши обставини та характер
правовідносин, вважає що позовні
вимоги не підтверджені та не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Положення ст. 627 ЦК України визначають,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

У договорах за участю фізичної особи -
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживачів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Суд установив, що 03.10.2008 р. позивачем,
ОСОБА_1, укладений з АКБ «Правекс-Банк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Правекс-Банк», кредитний договір
№415-009/08Ф на отримання кредиту в
іноземній валюті на загальну суму 200.000
дол. США для споживчих цілей, а також з
метою оплати страхових платежів згідно
з договорами страхування заставленого
майна, укладення яких здійснюється на
підставі та з урахуванням вимог п. 6.1.11.
даного договору, строком з 03.10.2008 р. по
03.10.2018 р., зі сплатою відсотків 16,99
річних ( а. с. 24-31).

В рамках забезпечення виконання
вказаного кредитного зобов'язання,
09.10.2008 р. позивачі з банком уклали
договір іпотеки №415-009/08/Ф, згідно з яким
передали у іпотеку належну їм на праві
спільної сумісної власності квартиру
АДРЕСА_1 ( а. с. 14-21).

При підписанні договору іпотеки від
імені банку діяла особа за довіреністю,
посвідченою приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу, від 11.07.2008 р., реєстр № 1670, з
відповідними повноваженнями.

Крім того, у забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором,
між позивачкою, ОСОБА_2, та відповідачем
укладений договір поруки №415-009/08/Ф від
09.10.2008 р., за яким поручитель
зобов'язалась нести солідарну майнову
відповідальність перед банком за
виконання в повному обсязі зобов'язань
позичальника за кредитним договором
№415-009/08Ф від 03.10.2008 р. та можливих змін і
доповнень до нього щодо сплати
процентів, неустойки, вчасного та у
повному обсязі погашення основної суми
боргу за кредитом у строк до 03.10.2018 р.,
відшкодування збитків та іншої
заборгованості ( а. с. 22, 23).

Отже, як договір іпотеки, так і поруки є
похідними від кредитного договору,
укладені з метою забезпечення
кредитних зобов»язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди

Пунктом 1.3. кредитного договору
визначено, що у кожному випадку
невиконання (неналежного виконання)
позичальником своїх зобов»язань за цим
договором (відносно строків сплати
відсотків і повернення кредиту та/або
сплати відсотків та/або повернення
кредиту не в повному обсязі та/або
погашення чергової частини кредиту,
згідно графіку погашення кредиту ),
розмір відсоткової ставки
збільшується на 1(один) відсоток річних,
починаючи від розміру, встановленого в
п. 1.2 даного договору.

Пунктом 6.1.3. договору передбачено, що
позичальник зобов»язується при
незгоді з новим розміром відсоткової
ставки, встановленої згідно з п. 7.1.2.
даного договору, повернути кредит
протягом 10 календарних днів з моменту
одержання повідомлення про зміну
діючої відсоткової ставки, сплативши
при цьому відсотки за фактичний термін
користування кредитом.

Пунктом 7.1.2. договору передбачено, що
банк має право залежно від зміни
вартості кредитних ресурсів на ринку
позичкового капіталу змінити розмір
відсоткової ставки за користування
кредитом, письмово повідомивши
позичальника про зміну відсоткової
ставки протягом 7-ми календарних днів з
дати введення нової ставки.

Відповідно до п. 4 ч. 4, п. п. 2, 3, 4 ч. 5 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» у договорі про надання
споживчого кредиту може зазначатися,
що відсоткова ставка за кредитом може
змінюватися залежно від зміни
облікової ставки Національного банку
України або в інших випадках. Про зміну
відсоткової ставки за споживчим
кредитом споживач повідомляється
кредитодавцем письмово протягом семи
календарних днів з дати її зміни. Без
такого повідомлення будь-яка зміна
відсоткової ставки є недійсною.

До договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього Закону
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими:
споживач зобов'язаний під час
укладення договору укласти інший
договір з кредитодавцем або третьою
особою, визначеною кредитодавцем, крім
випадків, коли укладення такого
договору вимагається законодавством
та/або коли витрати за таким договором
прямо передбачені у складі сукупної
вартості кредиту для споживача;
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки; встановлюються
дискримінаційні стосовно споживача
правила зміни відсоткової ставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України
«Про іпотеку» іпотекодавець
зобов'язаний застрахувати предмет
іпотеки на його повну вартість від
ризиків випадкового знищення,
випадкового пошкодження або псування,
якщо іпотечним договором цей обов'язок
не покладено на іпотекодержателя.

Пунктом 2.3.2 договору іпотеки сторони
дійшли згоди, що іпотекодавці
забезпечують страхування предмету
іпотеки шляхом укладення договорів
страхування зі страховими компаніями,
визначеними іпотекодержателем.

Обсяг зобов»язань та відповідальності
сторін договорів обумовлюється як
умовами цих договорів та нормами
чинного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, п. п. 3, 8, 10, 11 ч. 3, ч.
5 ст. 18 Закону України, положення якої
передбачають визнання недійсними умов
договорів, що обмежують права
споживача, продавець (виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови
договору про: встановлення жорстких
обов'язків споживача, тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця; надання продавцю
(виконавцю, виробнику) права розірвати
договір, укладений на невизначений
строк із споживачем без повідомлення
його про це, крім випадків,
установлених законом; установлення
обов'язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору; надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права в односторонньому
порядку змінювати умови договору на
власний розсуд або на підставах, не
зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Як убачається з п. 10.7. кредитного
договору позичальник шляхом укладення
та підписання цього договору
підтверджує факт письмового
повідомлення його банком про умови
надання кредиту, а також про всі збори,
відсотки, тарифи, комісії та інші
елементи вартості кредиту за даним
договором згідно з п. 2 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
підтвердив власноручно виконаним
приписом до договору про ознайомлення
з ними, і один з примірників договору
отримав особисто ( а. с. 31).

Отже, у контексті норм закону та
кредитного договору не вважаються
несправедливими (дискримінаційними)
умови п. п. 1.3. - право банку підняти
процентну ставку; п. 6.1.3. - наслідки
незгоди позичальника з розміром
ставки, і є безпідставним посилання на
істотний дисбаланс договірних прав та
обов»язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

У відповідності з ч. ч. 2, 3 ст. 640 ЦК
України, якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання відповідного майна або
вчинення певної дії.

Договір, що підлягає нотаріальному
посвідченню, є укладеним з дня такого
посвідчення.

Суд ураховує засади свободи договору,
яка полягає у визнанні за суб'єктом
цивільного права: можливості укладати
договори (або утримуватись від
укладення договорів), і визначати їх
зміст на свій розсуд відповідно до
досягнутої з контрагентом
домовленості.

Якщо сторони за договорами кредиту,
іпотеки, а також поруки досягли
домовленостей відповідно до ст. ст. 207,
640 ЦК та уклали ці договори на існуючих
умовах, у тому числі: щодо підвищення
процентної ставки, порядку страхування
предмету іпотеки тощо, що
підтверджується їх підписами, то вони
мають виконуватись, момент досягнення
домовленості вважається таким, що
настав.

Банк виконав свої зобов»язання за
кредитним договором у повному обсязі,
відповідно до п. 1.1 договору надав
позичальнику кредитні кошти у
іноземній валюті в сумі 200.000 дол. США на
споживчі цілі, що підтверджується
випискою за особовим рахунком від
06.08.2012 р..

Позичальник взяті на себе зобов»язання
за кредитним договором належним чином
не виконував, не сплачував кошти у
рахунок погашення кредиту та відсотків
відповідно до графіку, визначеного у п.
4.1 договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України,
п.7.1.5. кредитного договору банк
скористався правом на дострокове в
повному обсязі стягнення
заборгованості за кредитом,
відсотками і пенею.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 07.08.2012 р., що набрало
законної сили, позов банку задоволений
частково, солідарно стягнуто з ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 на його користь заборгованість
за кредитним договором у загальній
сумі 295 481 дол. 30 центів США, що за курсом
НБУ складало суму 2 356 020 грн.15 коп. ( а. с.
140, 141).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судовим рішенням від 07.08.2012 р.,
встановлено, що позивачі позов
визнавали частково, заперечували у
частині нарахованої пені, їхні доводи
були прийняті судом і враховані при
ухваленні цього рішення.

Відтак, невідповідність розміру
процентної ставки у п.1.2 кредитного
договору - 16,9 % річних та п. 1.2.2 договору
іпотеки - 14,99% річних не може
визнаватись як суттєва, та бути
підставою до визнання правочинів
недійсними, оскільки розмір загальної
заборгованості за кредитним договором
і його складових встановлений судовим
рішенням, що набрало законної сили, і
звернуто до примусового виконання ( а.
с. 142-144).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України у п. п. 7,
8 постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9
роз»яснив, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Судам необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент
вчинення правочину. У зв'язку з цим
судам необхідно правильно визначати
момент вчинення правочину (статті 205 -
210, 640 ЦК України тощо).

Відтак, доводи представника позивачів
у частині того, що банк не виконав
положення ч. 4 ст. 559 ЦК України, не
направив вимогу до поручителя, ОСОБА_2,
протя гом 6 місяців з дня настання
заборгованості, що повнно звільнити її
від відповідальності, свідчить про
припинення договору поруки, - не може
бути підставою до визнання договору
поруки недійсним.

Частини 1-3, 5 ст. 203 ЦК України
визначають, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Разом з тим, позивачами обставин у
підтвердження жодної з підстав,
передбачених ст. 203 ЦК України для
визнання правочинів недійсними, не
наведено, інші доводи і посилання в
позовній заяві на порушення норм
законодавства не поширюються на
спірні правовідносини, і не тягнуть за
собою таких наслідків.

Позивачі у обгрунтування позовних
вимог про визнання правочинів
недійсними посилаються на різні
підстави, зокрема, передбачені ст. ст.
227, 229, 230, 321 ЦК України, які не
поширюються на дані правовідносини, у
кожному окремому випадку є
самостійними і взаємовиключаючими, не
навівши обставин у підтвердження
жодної з них, конкретно не визначились
в ході судового розгляду щодо підстави
позову.

Відповідно до ст. 217 ЦК України правочин
не може бути визнаний недійсним у
цілому, якщо закону не відповідають
лише його окремі частини й обставини
справи свідчать про те, що він був би
вчинений і без включення недійсної
частини.

У цьому разі суд може визнати недійсною
частину правочину, з'ясувавши думку
сторін правочину. Якщо у недійсній
частині правочин був виконаний однією
зі сторін, суд визначає наслідки його
недійсності залежно від підстав, з яких
він визнаний недійсним.

Поряд цим, взаємовиключними,
необгрунтованими і безпідставними є
вимоги про визнання п.11.1. кредитного
договору, п.3.1 договору поруки, п. 6.1.
договору іпотеки (третейських
застережень), відповідно до яких була
досягнута домовленість про розгляд
спорів у третейському суді при
Всеукраїнській громадській ор
ганізації «Ліга юридичного захисту
інтересів споживачів» згідно
регламенту, - недійсними, ураховуючи, що
від відповідача до початку з»ясування
обставин справи та перевірки їх
доказами не надійшли заперечення проти
вирішення спору в суді .

Крім того, 30.04.2013 р. представником
відповідача заявлено про застосування
до спірних правовідносин строку
позовної давності, встановленого ст. 257
ЦК України тривалістю у три роки,
перебіг якого почався наступного дня,
після підписання правочинів, зокрема:
по кредитному договору - 04.10.2008 р., по
договорам іпотеки і поруки - 10.10.2008 р.,
оскільки відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК
України сплив цього строку є
підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» від 18.12.2009
р. № 14, встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Цивільне судочинство, у відповідності
зі ст. 10 ЦПК України, здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Докази мають бути належними і
допустимими згідно вимог ст.ст. 58-59 ЦПК
України.

Кожна сторона, у відповідності з
положеннями ч. ч. 1- 4 ст. 60 ЦПК України,
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивачі не надали належних і
допустимих доказів, які дають підстави
вважати, що оспорювані правочини, є
несправедливими (дискримінаційними) до
них, оскільки при підписанні вони мали
реальну можливість ознайомитись з
умовами цих правочинів, за умови
непогодження, відмовитися від
укладення чи/або запропонувати
прийнятніші умови, тому відсутні
підстав вважати, що ці умови створюють
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача.

Ураховуючи наведене, суд дійшов
висновку що позовні вимоги позивачів
про визнання п.11.1. кредитного договору,
п.3.1 договору поруки, п. 6.1. договору
іпотеки (третейських застережень) та
цих договорів недійсними недоведені і
не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, ст. ст. 6, 13, 15, 16,
203, 207, 215,216, 217, 553, 575, 577, 627, 638, 640, 1050, 1054 ЦК
України, ст. ст. 11, 18, 22 Закону України
«Про захист прав споживачів», ст. ст. 3, 8
Закону України «Про іпотеку»,
керуючись ст. ст.10, 11, 57-61, 179, 208, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» про
визнання п.11.1. кредитного договору №
415-009/08/Ф від 03.10.2008 р., п.3.1 договору
поруки №415-009/08/Ф від 09.10.2008 р. , п. 6.1.
договору іпотеки № 415-009/08Ф від 09.10. 2008 р.
(третейських застережень) та цих
договорів недійсними, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд міста в
установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Л. О. Трегубенко