Справа № 1316/1908/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/460/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2013 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Бакуса
В.Я., Гірник Т.А.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 05 червня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_6, з участю третьої особи -
Пустомитівської державної
нотаріальної контори, про визнання
права на спадщину та поділ спадкового
майна в порядку спадкування за законом,
-

в с т
а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду із
вищезазначеним позовом.

В процесі розгляду справи свої позовні
вимоги уточнив та просить суд
встановити факт прийняття спадщини;
визнати за ним право власності на
частину спадкового майна, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке
залишилося після смерті брата ОСОБА_7,
зокрема - на 8/9 ідеальних частин
житлового будинку, літньої кухні,
сараю, огорожі, колодязя, грошового
вкладу в Ощадбанку, земельної ділянки
та іншого майна; зобов'язати
Пустомитівську державну нотаріальну
контору видати йому свідоцтво про
право на спадщину зазначеної частини
спадкового майна.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт прийняття спадщини
ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_8 на 8/9 ідеальних частин
будинковолодіння АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_8 на 8/9 ідеальних частин
земельної ділянки площею 0,1511 га,
цільове призначення якої - будівництво
та обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, що розташована
на території АДРЕСА_1 (Державний акт на
право приватної власності на землю
серії НОМЕР_3 від 25.12.1995 року).

Визнано за ОСОБА_4 право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_8 на 8/9 частин вкладу разом
із процентами, що знаходиться в
Ощадбанку № 6381/07 в с. Зимна Вода
Пустомитівського району львівської
області на рахунку НОМЕР_1

В зобов'язанні Пустомитівську
нотаріальну контору видати ОСОБА_4
свідоцтво про право на спадщину
частини спадкового майна, зокрема 8/9
ідеальних частин житлового будинку,
літньої кухні, сараю, огорожі, колодязя,
грошового вкладу в Ощадбанку,
земельної ділянки та іншого майна, -
відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду є незаконним, ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Судом не взято до
уваги те, що до державної нотаріальної
контори позивач та його сестри у
шестимісячний строк після смерті
ОСОБА_8 із заявою про прийняття
спадщини не зверталися. Судом не
витребувано спадкової справи після
смерті ОСОБА_8 та не досліджено її.
Проте, безпідставно взято до уваги
заяви про відмову від права на
спадкування, які були написані особами
після закінчення шестимісячного
строку для прийняття спадщини. Крім
того, судом не досліджено до якого типу
двору відносилось господарство ОСОБА_8
Суд безпідставно відніс земельну
ділянку, відведену для будівництва і
обслуговування житлового будинку, до
спільного майна подружжя.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
його представника ОСОБА_5, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Проте зазначеним вимогам рішення
районного суду не відповідає.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України 2003 року
правила книги шостої ЦК України
застосовуються до спадщини, яка
відкрилася, але не була прийнята ніким
із спадкоємців до набрання чинності
цим Кодексом.

Отже, за змістом указаної норми, ЦК
України 2003 року застосовується до
спадщини, яка відкрилася, але була
прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004
року, а якщо спадщина була прийнята до 1
січня 2004 року - застосовується
Цивільний кодекс Української РСР 1963
року.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8
є батьками ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

Будинок АДРЕСА_1 був спільним майном
подружжя.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, що був
чинним на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Посилання відповідачів, що двір у якому
проживала сім'я ОСОБА_11 відноситься до
колгоспного двору не найшла свого
підтвердження. Навпаки, з матеріалів
справи вбачається, що двір був
робітничим.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_9 - мати
позивача ОСОБА_4, після смерті якої
відрилась спадщина за законом,
оскільки за життя мати заповіту не
складала, а саме - на належну їй 1/2
частку в будинковолодінні за адресою
АДРЕСА_1.

Статтями 529, 530 ЦК УРСР (1963 року)
передбачено, що при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти (у тому числі
усиновлені), дружина і батьки
(усиновителі) померлого.

Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Пунктом 124 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР від 31 жовтня 1975 року, чинної на час
існування спірних правовідносин,
передбачено, що доказом вступу в
управління чи володіння майном можуть
бути «…запис в паспорті спадкоємця або
в будинковій книзі, який свідчить про
те, що спадкоємець був постійно
прописаний в спадковому будинку в
період шести місяців після дня смерті
спадкодавця». Інструкція втратила
чинність на підставі Наказу Мін'юсту №
18/5 від 14.06.1994 року.

Судом встановлено, та сторонами не
оспорюється, що у будинку на момент
смерті ОСОБА_9 проживали - її чоловік -
ОСОБА_8 та сини - ОСОБА_7 і ОСОБА_11, які не
звертались до нотаріальної контори з
заявами про прийняття спадщини, проте
фактично спадщину, а саме по 1/6
ідеальній частці (1/2:3=1/6) прийняли у
відповідності до положень ст. 549 ЦК УРСР
1963 року, оскільки на час відкриття
спадщини постійно проживали з
спадкодавцем у спадковому будинку, де і
були зареєстровані. (а.с. 88, 89).

У зв'язку з спадкуванням, частка ОСОБА_8
в будинковолодінні стала становити 4/6
(1/2 + 1/6 = 4/6) ідеальних часток, ОСОБА_7 - 1/6
ідеальну частку, ОСОБА_11 - 1/6 ідеальну
частку.

У 1979 році брат позивача ОСОБА_11
одружився з ОСОБА_6 і 1980 року у них
народився син - ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_11 помер, після
смерті якого відкрилася спадщина на
належне йому майно, а саме на 1/6
ідеальну частку в будинковолодінні,
яку успадкували спадкоємці першої
черги: дружина - ОСОБА_6, син - ОСОБА_2 і
батько - ОСОБА_8, кожен по 1/18 ідеальній
частині спірного будинку, оскільки
заповіту спадкодавець не складав (а.с.
63).

ОСОБА_6, ОСОБА_2 і ОСОБА_8 також не
звертались до нотаріальної контори із
заявами про прийняття спадщини, проте
фактично спадщину, а саме по 1/18
ідеальній частці (1/6:3=1/18) прийняли у
відповідності до положень ст. 549 ЦК УРСР
1963 року, оскільки на час відкриття
спадщини постійно проживали з
спадкодавцем у спадковому будинку, де і
були зареєстровані (а.с. 92, 93). Даний факт
сторонами не оспорюється.

У зв'язку з цим, частка ОСОБА_8 в
будинковолодінні стала становити 13/18
(1/18 + 4/6 = 13/18) ідеальних часток, ОСОБА_7 - 1/6
ідеальну частку, ОСОБА_2 - 1/18 ідеальну
частку, ОСОБА_6 - 1/18 ідеальну частку.

З матеріалів справи вбачається, що
16.02.1990 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким
заповів будинок, розташований у
АДРЕСА_1 своєму сину - ОСОБА_7, що
стверджується копією заповіту ОСОБА_8
від 16.02. 1990 року, зареєстрованого у
реєстрі за № 494 (а.с. 59).

Також встановлено, що 08.02.1991 року ОСОБА_8
склав заповіт, що не суперечив першому
заповіту, яким заповів грошовий вклад
разом з процентами, що знаходиться в
Ощадбанку № 6381/07 в с. Водяне (Зимна Вода)
на рахунку НОМЕР_1 своєму сину - ОСОБА_7,
що стверджується копією заповіту,
зареєстрованого у реєстрі за № 380 (а.с.
60).

Відповідно до ч. 2 ст. 544 ЦК України в
редакції 1963 року заповіт, складений
пізніше, скасовує попередній заповіт
повністю або в частині, в якій він йому
суперечить.

Зі змісту заповітів вбачається, що вони
один одному не суперечать, а тому
посилання відповідачів, що заповіт від
08.02.1991 року скасовує попередній заповіт
від 16.02.1990 року є безпідставним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_8
помер, що стверджується копією
свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від
12.02.1996 року, після смерті якого
відрилась спадщина на спадкове майно,
яке складалось з 13/18 ідеальних часток
будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1
Львівської області, грошового вкладу
разом з процентами, що знаходиться в
Ощадбанку № 6381/07 в селі Водяне (Зимна
Вода) на рахунку НОМЕР_1 та земельної
ділянки площею 0,1511 га., цільове
призначення якої - будівництво і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель, що розташована
на території АДРЕСА_1.

Висновок суду першої інстанції про те,
що в спадкове майно після смерті ОСОБА_8
крім 13/18 ідеальних часток
будинковолодіння та грошового вкладу
увійшло лише 13/18 ідеальних частин
земельної ділянки площею 0,1511 га.,
цільове призначення якої - будівництво
та обслуговування житлового будинку та
господарських будівель, що розташована
на території АДРЕСА_1 - є безпідставним,
оскільки з матеріалів справи
вбачається, що земельна ділянка за
адресою АДРЕСА_1 площею 0,1511 га. згідно
державного акта на право приватної
власності на землю НОМЕР_4 - належала
ОСОБА_8 (а.с. 68).

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що «ОСОБА_7 фактично
вступив в управління спадковим майном
після смерті ОСОБА_8, посилаючись на
копію довідки, видану виконкомом
Зимноводівської сільської ради
народних депутатів Пустомитівського
району № 3307 від 09.07.1996 року, з якої
вбачається, що ОСОБА_8 до дня своє
смерті проживав в АДРЕСА_1 Львівської
області із сином ОСОБА_7, який фактично
прийняв спадщину». В той же час
районний суд приходить до
суперечливого висновку що «оскільки,
ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_7
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, останній не встиг
прийняти спадщину після смерті
ОСОБА_8», «оскільки не минуло
встановленого ч. 1 ст. 561 ЦК України в
редакції 1963 року шестимісячного
строку», а тому прийшов до хибного
переконання, що право на отримання
спадщини, після смерті ОСОБА_8,
відповідно до ч. 1 ст. 551 ЦК України в
редакції 1963 року, в порядку спадкової
трансмісії перейшло до спадкоємців
другої черги спадкування після смерті
ОСОБА_7: ОСОБА_4, ОСОБА_13 та ОСОБА_12,
оскільки спадкоємці першої черги після
смерті ОСОБА_7 відсутні.

Колегія суддів не погоджується з таким
суперечливим висновком суду першої
інстанції.

Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року
встановлено, що для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Частина друга статті 548 ЦК Української
РСР визнає прийняту спадщину належною
спадкоємцю з моменту відкриття
спадщини, яким згідно з статтею 525 цього
Кодексу є день смерті спадкодавця, а
саме - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 62).

З свідоцтва про смерть вбачається, що
ОСОБА_7, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 61).

На підставі викладеного, висновок суду,
що ОСОБА_7 не встиг прийняти спадщини є
помилковим, а застосування трансмісії -
є безпідставною.

Суд приходить до переконання, що ОСОБА_7
прийняв спадщину, шляхом фактичного
вступу в управління та володіння
спадковим майном, оскільки на час
відкриття спадщини постійно проживав з
спадкодавцем у спадковому будинку, де і
був зареєстрований та успадкував по
заповіту 13/18 ідеальних часток в
будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1
Львівської області та грошовий вклад у
відділенні Ощадбанку № 6381/07 в с. Водяне
(Зимна Вода) на рахунку НОМЕР_1.

У зв'язку з спадкуванням, частка ОСОБА_7
в спірному будинковолодінні стала
становити 16/18 ідеальних часток ( 13/18 + 1/6 =
16/18).

Частка відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в
будинковолодінні не змінилась,
становила та належала - по 1/18 ідеальній
частці кожному.

Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України в
редакції 1963 року спадкоємство за
законом має місце, коли і оскільки воно
не змінено заповітом, таким чином
спадкування в даному випадку на
земельну ділянку відбувається за
законом.

Згідно ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) онуки і
правнуки спадкодавця є спадкоємцями за
законом, якщо на час відкриття спадщини
немає в живих того з їх батьків, хто був
би спадкоємцем; вони успадковують
порівну в тій частці, яка належала б при
спадкоємстві за законом їх померлому
родителю.

Спадкоємцями першої черги за законом
померлого ОСОБА_8 були його діти -
ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_12 та онук
ОСОБА_2

Суд приходить до переконання, що
спадщину по закону померлого ОСОБА_8
прийняли ОСОБА_7 та ОСОБА_2, а саме по 1/2
ідеальній частці земельної ділянки за
адресою АДРЕСА_1 Львівської області.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 фактично вступив в управління
спадковим майном, оскільки на час
відкриття спадщини постійно проживав з
спадкодавцем у спадковому будинку (а.с.
64).

Із заяви ОСОБА_12 в Пустомитівський
районний суд, від 20.03.2000 року,
посвідченої сільським головою
Лапаївської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, та зареєстрованої в реєстрі за
№ 31, вбачається, що строк на прийняття
спадщини, яка відкрилася внаслідок
смерті її батька ОСОБА_8, вона
пропустила.

Із заяви ОСОБА_13, серія НОМЕР_5 від 20.03.2001
року, посвідченої державним нотаріусом
другої Львівської нотаріальної
контори, також вбачається, що нею
пропущено строк прийняття спадщини
внаслідок смерті її батька - ОСОБА_8.

Також з матеріалів справи вбачається,
що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 померла, а
ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

З уточненої позовної заяви видно, що ні
ОСОБА_12, ні ОСОБА_13 не були сторонами у
справі.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України в
редакції 1963 року, відмова від спадщини
на користь інших, закликаних до
спадкування спадкоємців, допускається
лише протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Після закінчення
цього строку не може бути збільшена
частка у спадщині з тих підстав, що
хто-небудь зі спадкоємців
відмовляється від спадщини на користь
інших осіб.

У спадковій справі наявні заяви
спадкоємців про відмову від спадщини,
подані через чотири та п'ять років,
відповідно, після відкриття спадщини.

Вважається, що відмовився від спадщини
також той спадкоємець, який не вчинив
жодної з дій, що свідчать про прийняття
спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Колегія суддів вважає, що
обгрунтовання рішення судом першої
інстанції з посиланням на вищевказані
заяви, як на відмову від спадщини
ОСОБА_12 та ОСОБА_13, є недоречним.

Позивачем не доведено факту прийняття
спадщини по смерті ОСОБА_8

Після смерті ОСОБА_7 відрилась спадщина
на спадкове майно, яке складалось з 16/18
ідеальних часток будинковолодіння за
адресою АДРЕСА_1 Львівської області,
грошового вкладу разом з процентами, що
знаходиться в Ощадбанку № 6381/07 в селі
Водяне (Зимна Вода) на рахунку НОМЕР_1 та
1/2 ідеальної частки земельної ділянки
площею 0,1511 га., цільове призначення
якої - будівництво та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель, що розташована на території
АДРЕСА_1.

Заповіт ОСОБА_7 не складав.

Судом встановлено, що у ОСОБА_7
спадкоємців першої черги не було.

Спадкоємцями другої черги у
відповідності до ст. 530 ЦК Української
РСР були: позивач - ОСОБА_4 та сестри
ОСОБА_13 і ОСОБА_12.

З матеріалів справи, а саме - відповіді
начальника відділу нотаріату
управління юстиції від 20.10.1997 року та
начальника управління юстиції від 10
лютого 2008 року ОСОБА_4 вбачається, що
спадкоємці звертались до нотаріальної
контори для прийняття спадщини, але
документи необхідні для оформлення
спадщини залишити нотаріусу
відмовились, а тому, у відповідності до
ст. 550 ЦК УРСР їм необхідно було
звернутися із заявою в суд для
продовження строку на прийняття
спадщини.

З матеріалів справи, а саме довідки
виконкому Зимноводівської сільської
ради та вказаних відповідей ОСОБА_13 та
ОСОБА_12 у відповідності до ст. ст. 548, 549
ЦК УРСР 1963 року спадщину не прийняли.

Згідно роз'яснень, даних в Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
24 червня 1983 року «Про практику розгляду
судами України справ про спадкування»,
зокрема в п. 4 зазначено, що
передбачений ст. 549 ЦК шестимісячний
строк для прийняття спадщини може бути
продовжений судом за заявою
заінтересованої особи при доведеності
поважності причин його пропуску. Якщо у
вказаний строк позивач вступив в
управління або володіння спадковим
майном або його частиною, суд з цих
підстав вирішує питання про визнання
права на спадкове майно, а не про
продовження пропущеного строку.

Беручи до уваги викладене, суд
приходить до переконання, що ОСОБА_4 у
визначений законом строк фактично
вступив в управління спадковим майном,
яке належало померлому ОСОБА_7 Даний
факт стверджується проведеною ним
сплатою страхового платежу (квитанція
ПЛ № 795/10-87 від 09 липня 1996 року) за
будинок, який належав спадкодавцю (а.с.
65).

За таких обставин апеляційна скарга
відповідача підлягає задоволенню
частково, рішення районного суду, як
таке, що ухвалене з порушенням і
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення - про часткове
задоволення позову ОСОБА_4:
встановлення факту прийняття ним
спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його
брата ОСОБА_7; визнаня за ним права
власності в порядку спадкування за
законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_7 на: 16/18 ідеальних часток
будинковолодіння АДРЕСА_1; 1/2 ідеальну
частку земельної ділянки площею 0,1511
га.; 8/9 частин вкладу разом з процентами,
що знаходиться в Ощадбанку № 6381/07 на
рахунку НОМЕР_1 В решті позову слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 05 червня 2012
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Встановити факт прийняття спадщини
ОСОБА_4 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його
брата ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_4 право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 на: 16/18
ідеальних часток будинковолодіння
АДРЕСА_1; 1/2 ідеальну частку земельної
ділянки площею 0,1511 га., цільове
призначення якої - для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель, розташованої
на території АДРЕСА_1 (Державний акт на
право приватної власності на землю
серії НОМЕР_4, виданий 25.12.1995 року); 8/9
частин вкладу разом з процентами, що
знаходиться в Ощадбанку № 6381/07 в с.
Зимна Вода Пустомитівського району
Львівської області на рахунку НОМЕР_1

В решті позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Бакус В.Я.

Гірник Т.А.