Справа № 204/7730/13-ц
Провадження № 2/204/2732/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2013 року Красногвардійський
районний суд м. Дніпропетровська в
складі:

головуючої судді
Білик І. А.

при секретарі
Горб Ю.В.

представник позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4,
про визнання правочину дійсним, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2013 року позивач
звернувся до Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська з
позовом до відповідача про визнання
домашньої угоди від 25.11.2000 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсною на
куплю-продаж 43/100 частини домоволодіння
АДРЕСА_1. В обґрунтування позову
зазначив, що 11.12.2000 року співвласниця
57/100 частини будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_4,підписала нотаріально завірену
заяву про відмову у привілейному праві
купівлі 43/100 частини будинку,яка
належала ОСОБА_3 43/100 частина
домоволодіння належала ОСОБА_3 на
правах приватної власності на підставі
договору купівлі-продажу від 21.07. 1994 р.,
затвердженого державним нотаріусом
Третьої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хилько Л.А.,та
зареєстровано в реєстрі за № 2-2799.
13.11.2000р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в
приміщенні ріелтерської фірми ООО
«Інфосервис», яка вела цю угоду, був
оформлений договір про завдаток та
ОСОБА_2 передав 1400 гр. завдатку
відповідачу. За цим договором вони
зобов'язувалися до 25.11.2000 р. скласти
договір купівлі-продажу будинку. Цей
договір підписали ще як свідки
рієлтери ОСОБА_6,та ОСОБА_7 Та, в
останній день цієї угоди, 25.11.2000 р. у
ОСОБА_3 не було всіх необхідних
документів /справки-характеристики з
БТІ/для складання договору
купівлі-продажу в нотаріуса, а для її
отримання не було часу у відповідача,
оскільки він повинен був виїжджати на
постійне місце проживання до Германії
із сім'єю, а як свідчить квитанція
замовлення з МБТІ від 14.11.2000р. , виклик
інспектора за адресою для проведення
інвентаризації призначався на 05.01.2001
року. Тому вони склали договір
домашньої угоди, та він видав йому
генеральну довіреність на повне
розпорядження нерухомим майном та його
переоформленням на будь-кого. Ця
домашня угода була підписана сторонами
при свідках - ОСОБА_6 та ОСОБА_10, а
«Доручення» посвідчене приватним
нотаріусом ОСОБА_8 Буквально через
день відповідач виїхав з сім'єю до
Германії. Позивач звернувся до
Дніпропетровського МБТІ з приводу
оформлення майна на себе, але в нього
стали вимагати ІНН власника 43/100
частини домоволодіння, якого,звісно, не
було, тому МБТІ відмовило у
переоформлені права власності з ОСОБА_3
на ОСОБА_2, а відповідач зник закордоном
невідомо де. Право власності на 43/100
зареєстроване за ОСОБА_3 та він продав
по домашній угоді цю нерухомість
ОСОБА_2, який, як він вважає, має всі
законні підстави вимагати суд визнати
його право власності на це
домоволодіння. Тому він звертається до
суду із даною позовною заявою.

У судовому засіданні представник
позивача за довіреністю ОСОБА_1 позовні
вимоги підтримав і просив задовольнити
у повному обсязі. Проти заочного
розгляду справи не заперечував.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належним
чином, у відповідності до ч.9 ст.74 ЦПК
України, причини неявки суду не
повідомив.

У судовому засідання третя особа
ОСОБА_4 не заперечувала проти
задоволення позовних вимог ОСОБА_2

У відповідності до ст. 224 ЦПК
України, за згодою представника
позивача, суд ухвалив заочний розгляд
справи на підставі наявних у справі
доказів.

Вислухавши представника
позивача, третю особу, вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні
встановлено, що 25 листопада 2000 року між
відповідачем ОСОБА_3 та позивачем
ОСОБА_2 був укладений договір домашньої
угоди, згідно якого ОСОБА_3 продав, а
ОСОБА_2 купив 43/100 частин домоволодіння
АДРЕСА_1, вказаний договір був
укладений у простій письмовій формі та
нотаріально не посвідчений. Крім того,
як вбачається з матеріалів справи, 13
листопада 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
в приміщенні ріелтерської фірми ООО
«Інфосервис»,яка вела цю угоду, був
оформлений договір про завдаток та
ОСОБА_2 передав 1400 гр. завдатку
відповідачу. За цим договором вони
зобов'язувалися до 25.11.2000 року скласти
договір купівлі-продажу будинку. Однак,
як зазначив позивач в позовній заяві, в
останній день цієї угоди, 25 листопада
2000 року у ОСОБА_3 не було всіх
необхідних документів
/справки-характеристики з БТІ/для
складання договору купівлі-продажу в
нотаріуса, а для її отримання не було
часу у відповідача, оскільки він
повинен був виїжджати на постійне
місце проживання до Германії, а як
свідчить квитанція замовлення з МБТІ
від 14.11.2000 року, виклик інспектора за
адресою для проведення інвентаризації
призначався лише на 05 січня 2001 року,
тому вони склали договір домашньої
угоди, та ОСОБА_9 видав генеральну
довіреність на повне розпорядження
нерухомими майном та його
переоформлення на будь-кого. Новий
строк для укладання угоди сторонами не
узгоджувався

Як вбачається з викладеного,
вищевказані правовідносини між
сторонами виникли у 2000 році, тобто на
час дії Цивільного кодексу УРСР 1963
року, який і слід застосовувати під час
вирішення даного спору.

Згідно ст.227 ЦК УРСР (1963р.), договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу).

Так, згідно ст.47 Цивільного кодексу
УРСР (1963 року), нотаріальне посвідчення
угод обов'язкове лише у випадках,
зазначених у законі. Недодержання в цих
випадках нотаріальної форми тягне за
собою недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу. Якщо одна з сторін
повністю або частково виконала угоду,
що потребує нотаріального посвідчення,
а друга сторона ухиляється від
нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала
угоду, визнати угоду дійсною. В цьому
разі наступне нотаріальне оформлення
угоди не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено в судовому засіданні,
сторонами недодержано вимоги закону
про нотаріальне посвідчення
зазначеного договору, а також не
доведено повного або часткового
виконання цього договору, крім того
новий строк для укладання угоди
сторонами не узгоджувався.

Враховуючи викладене, суд вважає,
що в задоволенні позовних вимог про
визнання домашньої угоди від 25.11.2000
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсною на
куплю-продаж 43/100 частини домоволодіння
АДРЕСА_1, слід відмовити,

На підставі викладеного, керуючись ст.
47, 227 ЦК УРСР (1963 року), ст. ст. 10,11, 57-61, 81,
88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про
визнання правочину дійсним - відмовити.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача. Заяву
про перегляд заочного рішення може
бути подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене
позивачем до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд
шляхом подачі протягом 10 днів
апеляційної скарги.

Суддя

І.А. Білик