Справа № 412/386/13- ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 лютого 2013 року
м. Краснодон

Краснодонський міськрайонний суд
Луганської області у складі:

головуючого судді Рімашевської О.В.,

при секретарі Сєріковій Н.М.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Гашенко П.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м.Краснодона
цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства
«Красно донський м»ясокомбінат» про
стягнення коштів -

В С Т
А Н О В И В :

21.01.2013 року позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в обґрунтування якого
вказав, що він з 20.05.1997 року працював на
посаді водія-експедитора ПАТ «Красно
донський м»ясокомбінат» та звільнився
28.09.2012 року за власним бажанням. Позивач
вказує, що при проведенні з ним
остаточного розрахунку бухгалтер
підприємства повідомила, що у нього
недостача в розмірі 1404 грн. та
запропонувала добровільно погасити в
касу підприємства вказану суму.
Позивач вказує, що він укладав договір
повної матеріальної відповідальності,
не мав підстав сумніватись в
обґрунтованості вимог бухгалтера
підприємства, тому добровільно сплатив
до каси підприємства суму нестачі тари
в розмірі 1404 грн. Потім позивач,
перевіряючи наявні у нього накладні
сдачі тари, знайшов накладну на сдачу 79
ящиків тари, за недостачу яких він
сплатив суму в розмірі 1404 грн.
Враховуючи наведене, позивач вказує на
безпідставність отримання
відповідачем від нього коштів в
розмірі 1404 грн. та просив суд стягнути з
відповідача на свою користь зазначену
суму. .

В судовому засіданні позивач
підтримав заявлені вимлоги в повному
обсязі. Суду пояснив. що працював
водієм-експедитором ПАТ «Красно
донський м»ясокомбінат», був
матеріально-відповідальною особою,
отримував товар та тару. Передача
товаро-матеріальних цінностей
відбувалась по накладним, при чому на
отримання товару видавались номерні
накладні. При сдачі тари, як що це
відбувалось після закінчення робочого
дня на підприємстві, водіям
дозволялось користуватись не
номерними накладними; передача тари
здійснювалась матеріально
відповідальній особі - черговому
кладовщику , який складав звіти про
прийняття тари та розписувався в
накладній. Накладна виписувалась в
декількох екземплярах, один з яких
залишався у водія. Пояснив, що в січні
2012 року на підприємстві проводили
інвентаризацію, йому повідомили про
наявність недостачі тари в кількості 78
штук пластмасових ящиків, які він ніби
то не здав за 22.07.2011 року, вказав, що він
пред»являв до бухгалтерії
підприємства свій екземпляр накладної
за 22.07.2012 року, але його не прийняли.
Просив задовольнити позов.

Представник відповідача в
судовому засіданні позов не визнав.
Вказав. що відпуск та прийом
товаро-матеріальних цінностей на
підприємстві здійснюється по
відповідної форми товарним накладним,
які мають номер. При проведенні
інвентаризації товаро-матеріальних
цінностей 16 січня 2012 року у позивача,
який працював на посаді
водія-експедитора та був
матеріально-відповідальною особою,
була виявлена недостача тари в
кількості 78 ящиків на суму 1404 грн., про
це позивача було повідомлено та
запропоновано добровільно сплатити
суму недостачі. При звільненні позивач
добровільно сплатив суму недостачі,
але потім заявив данний позов.
Представник відповідача підтвердила,
що позивачем пред»являвся екземпляр
накладної про сдачу 22.07.2012 року тари,
але накладна не відповідає формі
накладних, які діють на підприємстві,
не має номеру та розшифровки підписів.
Погодилась з тим, що водії, які сдають
тару після закінчення робочого дня на
підприємстві, користуються не
номерними накладними, які приєднуються
до звіту здачі тари та потім
переписуються на належних бланках, але
накладна, яку пред»явив позивач, не
внесена до щрденного звіту сдачі тари.
Вимоги позивача вважає безпідставними.

Вислухавши пояснення сторін, свідка,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст.15 ЦПК України
розгляд даної справи належить до
компетенції суду.

Із записів в трудовій книжці
позивача вбачається, що з 20.05.1997 року
він був прийнятий на посаду водія
другого класу ПАТ «Красно донський
м»ясокомбінат», 30.04.2012 року переведений
механіком транспортного цеху та 18.09.2012
року звільнений за власним бажанням за
ст.. 38 КЗпП України. (а.с.3-4).

Під час роботи на підприємстві з
позивачем був укладений договір про
повну матеріальну відповідальність,
оскільки робота позивача була
пов»язана з отриманням, зберіганням,
перевезенням та реалізацією (сдачею)
товаро-матеріальних цінностей (а.с.42).

Згідно з копією інвентаризаційної
описи товаро-матеріальних цінностей №
14 від 16.01.2012 року у водія ОСОБА_1
виявлена недостача тари в кількості 78
одиниць на суму 1404,00 грн. Позивач про це
був повідомлений, опис містить підпис
позивача. При цьому із опису
вбачається, що інвентаризація
проводилась по даним бухгалтерського
обліку; фактична наявність або
відсутність тари, за яку безпосередньо
відповідав ОСОБА_1, не перевірялась,
оскільки в графі «фактична наявність»
«кількість» стоїть пробіл (а.с.37).

В судовому засіданні позивач
підтвердив. що його повідомили про
наявність у нього недостачі тари;
зазначив, що пред»являв до бухгалтерії
підприємства накладну від 22.07.2012 року
про сдачу тари в кількості 79 ящиків.
Копію накладної надав суду (а.с.18) В
даному документі від 22.07.2011 року без
номеру вказано, що ОСОБА_1 здав до
ковбасного цеху ящики пластмасові в
кількості 79 штук. Накладна містить
підписи особи, яка здала тару (ОСОБА_1)
та особи, яка отримала тару. Позивач
вказав, що прийом тари 22.07.2012 року після
20-00 здійснювала кладовщик ОСОБА_3

Допитана в судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_3 суду пояснила. що вона
працювала в 2011-2012 роках на ПАТ «Красно
донський м»ясокомбінат» в якості
старшого кладовщика та була
матеріально-відповідальною особою. Цей
факт підтвердив в судовому засіданні
представник відповідача. Свідок
пояснила, що вона чергувала на
підприємстві після закінчення
робочого дня - з 20-00 годин, оскільки
водії іноді пізно повертались та
сдавали тару, коли вже бухгалтерія
підприємства була закрита. Вказала, що
на підприємстві дозволялось сдавати
тару по без номерним накладним, в яких
вона, як матеріально-відповідальна
особа, розписувалась про прийняття
тари. Потім дані із накладної вона мала
заносити в щоденний звіт
приходу-видачі товаро-матеріальних
цінностей та щоденно передавати до
бухгалтерії підприємства разом із
накладними. Оглянувши накладну від
22.07.2012 року, надану ОСОБА_1, свідок
ОСОБА_3 однозначно заявила, що на
накладній стоїть її підпис, вона
прийняла у водія ОСОБА_1 вночі 22.07.2012
року 79 пластмасових ящиків, про що
розписалась в двох накладних. Одну
накладну віддала водію, а іншу накладну
мала зазначити в щоденному звіті та
передати до бухгалтерії. При огляді
оригіналу Журналу обліку прийому та
відпуску тари свідок підтвердила, що
нею була допущена помилка - вона не
внесла в звіт данні про сдачу ОСОБА_1
товаро-матеріальниїх цінностей у
вигляді 79 ящиків тари, внаслідок чого
виникла недостача. У зв»язку з чим
свідок допустила вказану помилку вона
пояснити не змогла, куди подівся другий
екземпляр накладної від 22.07.2012 року
свідок також пояснити не змогла, але
наполягала на тому, що вона, як
матеріально-відповідальна особа
підприємства, прийняла 22.07.2012 року у
водія ОСОБА_1 тару в кількості 79 одиниць
та розписалась в накладних.

Перед допитом свідок попереджалась про
кримінальну відповідальність за
надання неправдивих свідчень,
пояснення надавала добровільно, її
пояснення є повними, узгодженими між
собою та такими, що не суперечать іншим
письмовим матеріалам справи та
поясненням позивача, у зв»язку з чим у
суду немає підстав відноситись до них
критично або не приймати до уваги.

Таким чином суд, після допиту свідка,
встановив, що 22.07.2012 року позивач, після
закінчення робочого дня на
підприємстві, після 20-00 годин, здав
матеріально-відповідальній особі
ОСОБА_3 тару в кількості 79 одиниць, що
ОСОБА_3 беззаперечно визнала в судовому
засіданні. Також із пояснень свідка суд
встановив, що саме ОСОБА_3 допустила
помилку в оформлені бухгалтерських
облікових документах, втративши
оригінал накладної від 22.07.2012 року про
сдачу позивачем тари в кількості 79
одиниць, не внесла вказані відомості до
бухгалтерської звітності, внаслідок
чого ці відомості не потрапили до
бухгалтерії підприємства та при
проведенні інвентаризації тари за
водієм ОСОБА_1 була виявлена недостача
тари.

Гарантії при покладенні на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації регламентовані
главою 9 КЗпП України.

Відповідно до ст.. 130 КЗпП України,
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов»язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права
та законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника.

Відповідно до п. 5 ст. 130 КЗпП України
працівник, який заподіяв шкоду, може
добровільно покрити її повністю або
частково.

Із пояснень позивача вбачається, що на
вимогу бухгалтера підприємства при
звільненні він добровільно сплатив до
каси підприємства 1404 грн. в рахунок
компенсації вартості недостачі тари,
на підтвердження чого надав копію
квитанції до прибуткового кассового
ордеру № 2852 від 22.10.2012 року (а.с.5). Але,
отримавши юридичну консультацію та
дізнавшись, що він не був притягнутий
до дисциплінарної відповідальності та
наказів про проведення відрахувань із
його заробітку по підприємству не
виносилось, вважає сплачені ним кошти
такими, що безпідставно отримані
підприємством, оскільки він не вважає
себе винним у недостачі
товаро-матеріальних цінностей.

Аналіз ст.. 130 КЗпП України свідчить про
те, що покладення на працівника
матеріальної відповідальності можливо
лише при наявності прямої вини
працівника у спричиненні підприємству
шкоди.

В судовому засіданні, на підставі
пояснень свідка ОСОБА_3 встановлено,
що позивач належним чином виконав свої
обов»язки по сдачі товаро-матеріальних
цінностей на підприємство, а
недостача товаро-матеріальних
цінностей виникла з вини іншої
матеріально-відповідальної особи
підприємства - кладовщика ОСОБА_3, яка,
прийнявши товаро-матеріальні цінності
від позивача, не зазначила про це в
Журналі обліку прийому-відпуску тари
(а.с.40-41), та не внесла до щоденного
обліку по тарі за 22.07.2012 року (а.с.19-23).

Твердження представника відповідача
про те, що 22.07.2012 року позивач не міг
здавати тару, оскільки був вихідний,
суд до уваги не приймає, оскільки і
позивач і свідок ОСОБА_3 в судовому
засіданні пояснили, що водій, як що він
дуже пізно повертався з рейсу, просто
ставив машину з тарою у двір
підприємства. А потім приходив у свій
вихідний день та здавав тару; машини
закріплялись за водіями і ніхто інший
не міг ними користуватись; для
переміщення по двору підприємства
путьова не виписувалась, накладні на
сдачу тари оформлювались в день її
фактичної сдачі.

Оцінивши встановлені в судовому
засіданні докази відповідно до вимог
ст.. 212 ЦПК України суд дійшов до
висновку, що у відповідача не було
підстав вимагати компенсації вартості
втрачених товаро-матеріальних
цінностей з позивача, оскільки його
вини у спричиненні підприємству
матеріальної шкоди немає.

Порядок покриття шкоди, заподіяної
працівником, регламентований ст.. 136
КЗпП України. Згідно з положеннями
данної правової норми, в разі незгоди
працівника добровільно компенсувати
спричинену шкоду відповідно до ч. 5 ст.
130 КЗпП України, покриття шкоди
проводиться за розпорядженням
власника або уповноваженого ним
органу; в решті випадків - шляхом
звернення підприємства з позовом до
суду.

В судовому засіданні встановлено та
підтверджено поясненнями сторін, що
факт недостачі був виявлений в січні 2012
року; про недостачу позивач був
повідомлений, але факту втрати
товаро-матеріальних цінностей не
визнав; розпорядження адміністрації
про покриття матеріальної шкоди не
виносилось; позов до позивача
підприємством не заявлявся. Кошти в
розмірі 1404 грн. були в добровільному
порядку внесені позивачем до каси
підприємства при звільненні. При цьому
позивач вказав. що як би він не вніс
вказані кошти до каси підприємства, з
ним би не провели остаточний
розрахунок.

Згідно зі ст.. 1212 ЦК України особа, яка
набула майно без достатньої правової
підстави, зобов»язана повернути
потерпілому це майно.

Оскільки в судовому засіданні
встановлена відсутність вини позивача
у спричиненні підприємству
матеріальної шкоди, відсутність
будь-яких розпоряджень про покриття
шкоди, спричиненої підприємству за
рахунок коштів позивача, грошові кошти
в розмірі 1404,00 грн. , сплачені позивачем
до каси підприємства на усну вимогу
бухгалтера підприємства, могуть
розцінюватись як безпідставно набуте
відповідачем майно, тому підлягають
поверненню позивачу у повному обсязі.

Також на підставі ст.88 ЦПК України,
стягненню з відповідача підлягає сума
судового збору в розмірі 229,40 грн.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст.10,11,60,61, 212-215, 367 ЦПК
України, ст.. ст. 131,134, 135-1, 135-3, 136, 137 КЗпП
України, ст.. 1212 ЦК України, суд

В И
Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ПАТ «Красно донський
м»ясокомбінат» на користь ОСОБА_1 1404,00
грн. (одну тисячу чотириста чотири
гривні)

Стягнути з ПАТ «Красно донський
м»ясокомбінат» на користь держави суму
судового збору в розмірі 229,40 грн.

Вступна та резолютивна частини рішення
суду постановлені в нарадчій кімнаті
та проголошені в судовому засіданні 20
лютого 2013 року. Повний текст рішення
складений 25 лютого 2013 року.

На рішення може бути подана апеляція до
апеляційного суду Луганської області
про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
через Краснодонський міськрайонний
суд.

Головуючий:
О.В. Рімашевська