Справа № 415/4427/13-ц
Провадження № 2/415/1476/13
Лисичанський міський суд Луганської
головуючого судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Лисичанську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання фізичної особи такою, що
втратила право користування житловим
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2 про визнання фізичної
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.
В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на те, що йому на
праві приватної власності належить
житловий будинок АДРЕСА_1. 19 лютого 1991
року він прописав в ньому відповідача,
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зробив це за
проханням його дружини - ОСОБА_3. Його
дружина пояснила, що ОСОБА_2 є чоловіком
її знайомої і для працевлаштування на
роботу йому потрібна була прописка. Він
погодився з доводами дружини. Фактично
відповідач мешкав зі своєю дружиною в
іншому місці. Тісних стосунків у них не
було. У 2003 році його дружина дізналась,
що родина ОСОБА_2 виїхала з міста
Лисичанська і зв'язки з ними були
втрачені. Конкретної інформації про
місце мешкання відповідача не було,
дізнались тільки, що вони виїхали на
заробітки до Москви або в інше місце
Російської Федерації. Не маючи ніякої
інформації про місце проживання
відповідача, ОСОБА_3 почала вирішувати
питання про його виписку з будинку, але
у паспортному столі їй пояснили, що
зробите це можливе лише за рішенням
суду. УІНФОРМАЦІЯ_2 році його дружина -
ОСОБА_3 померла і це питання залишилось
не вирішеним. Повивачу нічого не відомо
про зв'язки та родичів відповідача. На
його адресу ніякої кореспонденції на
ім'я ОСОБА_2 не надходило, представники
органів влади, контролюючих органів за
місцем реєстрації його не відвідували.
Особистих речей відповідача у його
будинку не зберігається, участі в
утримані будинку відповідач не
приймав. Таким чином, жодного дня з 1991
року і по теперішній час ОСОБА_2 в його
будинку не проживав. Відсутність
позивача за місцем прописки може
підтвердити донька позивача - ОСОБА_4 та
сусіди. Також факт не проживання ОСОБА_2
за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується
довідкою голови вуличного комітету з
2006 року. У зв'язку з вищенаведеним він
звернувся до суду з даною позовною
заявою. Отримання рішення про визнання
фізичної особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
необхідне для зняття відповідача з
реєстрації у відповідності до ч. 1 ст. 7
ЗУ «Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні» від
11.12.2003 року № 1382-IV.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явився, про день, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, до суду надав письмову заяву з
проханням розглядати справу за його
відсутності, позовні вимоги підтримав
Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явився, про причину
неявки суд не повідомив, про день, час
та місце слухання справи повідомлявся
належним чином, про що рекомендоване
повідомлення про вручення поштового
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК
України у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло заяви про розгляд справи за
його відсутності або якщо повідомлені
ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Позивач не заперечував проти
розгляду справи за відсутності
відповідача.

У зв'язку з наведеним, суд
вважає за можливе слухати справу за
відсутності відповідача, а матеріали,
що є у справі, достатніми для цього.

Дослідивши письмові
матеріали справи, суд вважає, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод від 4.11.1950 року, підписана від
імені України 9 листопада 1995 року та
ратифікована Законом України № 475/97-ВР
від 17.07.1997 року закріплює, що кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном.

Стаття 41 Конституції закріплює у
нормі-гарантії, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності.

Відповідно до статті 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Стаття 317 ЦК України закріплює, що
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Стаття 319 ЦК України регламентує
наступне: власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. Держава
не втручається у здійснення власником
права власності. Діяльність власника
може бути обмежена чи припинена або
власника може бути зобов'язано
допустити до користування його майном
інших осіб лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Стаття 321 ЦК України призюмує, що право
власності є непорушним, ніхто не може
бути обмежений у його здійсненні.

Згідно з статтею 379 ЦК України, житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Стаття 382 ЦК України дає легальне
визначення квартири, тобто квартирою є
ізольоване помешкання в житловому
будинку, призначене та придатне для
постійного у ньому проживання.

Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК
України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.

Стаття 386 ЦК України передбачає, що
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Виходячи із зазначеного, суд доходе
висновку, що позивачу ОСОБА_1 належить
право вселення в свою квартиру інших
осіб, передбачене ст. 65 ЖК України. Так,
позивач, відповідно до статті 65 ЖК
України, вселив у спірну квартиру
ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК
України, при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК
України, визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

З матеріалів справи
вбачається, що згідно з договором
дарування від 21.10.1989 року громадянин
ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_5
житловий будинок з господарськими та
побутовими будівлями та спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, про
що зроблено запис в реєстрі № 1-6527.

Згідно з паспортом
громадянина України серії НОМЕР_1,
виданого Лисичанським МВ УМВС України
в Луганській області 03 жовтня 2008 року,
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3р.н., зареєстрований
за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з домовою книгою на
будинок, який розташований за адресою:
Луганська область, АДРЕСА_1, що
знаходиться у власності громадянина
ОСОБА_1, у цому будинку зареєстрований
ОСОБА_2

Згідно з довідкою, виданою
КП «ПАСПОРТНА СЛУЖБА» № 193 від 04.07.2013
року, у будину за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_2

Згідно з свідоцтвом про
смерть серії НОМЕР_2, виданого 03 липня
2006 року Відділом реєстрації актів
цивільного стану Лисичанського
міського управління юстиції
Луганської області, ОСОБА_3 померла
ІНФОРМАЦІЯ_4 року, про що зроблено
відповідний актвоий запис № 1097.

Згідно з довідкою, наданою
Головою вуличного комітету від 26.06.2013
року вбачається, що у будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_2 не проживає з 2006 року.

Як встановлено з пояснень
позивача, існування реєстрації
відповідача у будинку позивача обмежує
його права, так як він змушений
сплачувати комунальні послуги за
зареєстрованого відповідача, який у
комунальних витратах участі не
приймає. Судом також встановлено, що
відповідач не проживає у вказаному
будинку з 2006 року.

За таких обставин суд
вважає, що позов заявлено обґрунтовано,
доводи, викладені позивачем на
підтвердження своїх вимог, знайшли
своє підтвердження в ході судового
засідання, відповідач ОСОБА_2 дійсно не
проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1
з 2006 року, тобто понад 1 рік, і судом не
встановлено поважність причини
відсутності ОСОБА_2, у зв'язку з чим
позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 84, 88, 208, 209, 212-215,
224-226 ЦПК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України,
ст.ст. 316, 317, 319, 321, 382, ч.1 ст. 383, 386, 391, 405 ЦК
України, ст. 41 Конституції України, ст.1
Протоколу № 1 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ст. 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання фізичної особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, задовольнити.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження, визнати таким, що втратив
право користування житловим будинком,
розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути
переглянуто судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Рішення може бути оскаржено
позивачем в апеляційному суді
Луганської області через Лисичанський
міський суд шляхом подачі апеляційної
скарги на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення заочне рішення може бути
оскаржене відповідачем в апеляційному
порядку.

СУДДЯ
Ю.О. КАЛМИКОВА