Номер провадження № 22-ц/785/3850/13
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2013 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Виноградової Л.Є.,
Сегеди С.М.

при секретарі: Жус І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
заповіту та договору дарування
недійсними, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 28 лютого 2013 року, -

встановила:

11 березня 2011 року ОСОБА_2
звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3
про визнання заповіту, складеного 30
серпня 2005 року ОСОБА_4 та договору
дарування від 20 вересня 2005 року,
вчиненого нею ж недійсними, на тій
підставі, що на момент укладення обох
правочинів ОСОБА_4 хоч і була
дієздатною, але не розуміла через
психічну хворобу значення своїх дій та
не могла керувати ними.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 28 лютого 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
заповіту та договору дарування
недійсними було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним
рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу у якій просить рішення суду
скасувати, постановити нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
доводи апеляційної скарги, пояснення
сторін, що з'явилися, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає апеляційну скаргу такою, що
підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 районний суд виходив з того, що
на момент учинення правочинів заповіту
та договору дарування житлового
будинку з надвірними будівлями на ім"я
ОСОБА_3 ОСОБА_4 на психічні захворювання
не страждала, розуміла значення своїх
дій і могла керувати ними.

Однак погодитись з такими висновками
районного суду не можна, оскільки
висновки суду не відповідають
обставинам справи, суд неправильно
застосував норми матеріального закону.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п. 3, 4 ст.309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
скасовує і ухвалює нове рішення із
наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла ОСОБА_4, якій за життя належав
житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1.

12 листопада 1999 року ОСОБА_4 заповідала
своє майно позивачці.

Згодом 30 серпня 2005 року вона склала
новий заповіт на належне їй майно на
ім"я відповідача, а пізніше 20 вересня
того ж року подарувала належний їй
будинок з надвірними будівлями ОСОБА_3

Заявляючи позов, позивачка
стверджувала, що на момент укладення
обох правочинів і заповіту, і договору
дарування ОСОБА_4, хоч і не була визнана
недієздатною, перебувала у такому
стані, коли не могла розуміти значення
своїх дій та керувати ними тобто
страждала на тимчасовий психічний
розлад.

У відповідності до ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті за
позовами тих осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно до п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року " Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК
України поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала у такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо).

Для визначення такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК України зобов"язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї із сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі ст. 225 ЦПК України, частини
другої ст. 1257 ЦК України суд відповідно
до ст.145 ЦПК України за клопотанням хоча
б однієї із сторін зобов"язаний
призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

Виходячи із цієї вимоги районний суд
призначив посмертну
судово-психіатричну експертизу, згідно
до висновку якої від 29 листопада 2012
року, ОСОБА_4 на момент вчинення
оскаржуваних правочинів розуміла
значення своїх дій та могла керувати
ними і суд першої інстанції з таким
висновком погодився. Не врахувавши при
цьому, що експертний висновок не є
беззаперечним фактом, а одним із
доказів, який повинен оцінюватись у
сукупності із іншими доказами у справі.

Ухвалою від 21 травня 2013 року
апеляційним судом Одеської області
була призначена повторна посмертна
судово-психіатрична експертиза, згідно
до висновку якої від 4 жовтня 2013 року
ОСОБА_4 була визнана такою, що не могла
на момент вчинення оспорюваних
правочинів розуміти значення своїх дій
та (або) керувати ними внаслідок
органічного розладу особистості,
оскільки страждала на церебральний
атеросклероз з гіпертензією,
дисцеркуляторну енцефалопатію з
вираженими розладами пам"яті та
психотичними включеннями у формі ідей
марення збитків.

Судова колегія вважає, що саме цей
висновок слід покласти в основу
судового рішення, оскільки він є
обгрунтованим, мотивованим та таким, що
узгоджується з іншими доказами.
Зокрема, поясненнями свідків та діями
самої ОСОБА_4по виконанню нею вичнених
правочинів.

Як видно із фактичних обставин справи,
ОСОБА_4 не мала сталої думки щодо наміру
розпорядитися своїм майном. Спочатку 30
серпня 2005 року вона склала заповіт на
ім"я відповідача, а вже через 20 днів
уклала договір дарування, за яким єдине
своє житло, де проживала усе життя і де
була зареєстрована, подарувала людині,
з якою за життя фактично не
спілкувалась і родинних стосунків не
підтримувала навіть не обумовивши для
себе можливість довічного проживання у
спірному будинку. Слід також звернути
увагу на те, що подарувавши
домоволодіння відповідачеві, ОСОБА_4
жодних дій по передачі дару
обдарованому не здійснила. Вона
продовжувала проживати у спірному
будинку і користуватись нам спільно з
позивачкою та її родиною, приймала від
них допомогу по господарству та
особисті послуги по здійненню дрібних
побутових правочинів.

Усі ці обставини, на думку судової
колегії, свідчать про те, що ОСОБА_4 не
усвідомлювала того, що вона перестала
бути власницею спірного будинку, тобто
на момент учинення договору дарування
та складання заповіту від 30 серпня 2005
року, не розуміла значення своїх дій та
не могла керувати ними.

Керуючись: п. 2 ч. 1 ст.307; п. п. 3, 4 ст.309; 316;
317; 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2-
задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 28 лютого 2013 року - скасувати і
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Визнати
недійсним заповіт, складений 30 серпня
2005 року та договір дарування житлового
будинку з надвірними будовами у
АДРЕСА_1, складений 20 вересня 2005 року
ОСОБА_4, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 року -
недійсними.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили безпосенедньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апляційного суду Одеської
бласті:

підпис Н.А. Кононенко

підпис Л.Є. Виноградова

підпис С.М. Сегеда

З оригіналом згідно
суддя Н.А.
Кононенко