МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Справа № 1519/6516/2012
№ пр.2/521/650/13
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2013 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Сегеди О.М.
при секретарі - Яблонській М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності,
встановив:

27.09.2012р. ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про захист честі та гідності, посилаючись на те, що останній порушуючи принцип презумпції невинності, робить висновки про скоєння її сином злочину по відношенні до його доньки, робить її сину негативний образ, обзиває його «покидьком». Крім того, обвинувачує її у скоєнні злочинів, які вона ніколи не скоювала, а саме в знищенні доказів по кримінальній справі. ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 дозволяє собі ображати та принижувати її, висловлюючись в її адресу, що вона є « …жінкою без совісті, яка погрузла в брехні, наклепі і корупції». Все це стало причиною того, що позивачка знаходилася на лікуванні з діагнозом: гіпертонічна криза, у неї погіршився зір, виникло постійне безсоння, тахікардія та заніміння кінцівок. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь 100000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Представник ОСОБА_1 , діючий за довіреністю від 18.01.2012р. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та просив їх задовольнити. В задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 просив відмовити у зв`язку з їх безпідставністю.
Відповідачка та її представник у судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просили відмовити у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 20 книгою другою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Росії і діючим офіцером Збройних Сил Росії.
Встановлено, що в ніч з 06.08.2010р. на 07.08.2010р. в районі пляжу «Аркадія» доньці позивача ОСОБА_4 були спричинені тяжкі тілесні пошкодження, в результаті чого остання стала інвалідом 2 групи, що підтверджується довідкою від 21.02.2011р. та посвідченням від 18.02.2011р. (а.с.16).
По даному факту 17.09.2010р. було порушено кримінальну справу відносно громадянина ОСОБА_5 , сина ОСОБА_2 за ч.2 ст.121 КК України, що підтверджується постановою про порушення кримінальної справи від 17.09.2010р. (а.с.54).
Встановлено, що 08.08.2011р. ОСОБА_2 направила скаргу до голови уряду Росії Путіна В.В. на неправомірні дії ОСОБА_1 , як офіцера Збройних сил Росії по факту його погроз та самосуду по відношенню до членів сім`ї її сина, оскільки відносно нього була порушена кримінальна справа за ч.2 ст.121 КК України по факту спричинення тяжких тілесних пошкоджень доньки ОСОБА_1 . В обґрунтування своєї скарги ОСОБА_2 посилалась на те, що зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що він як діючий офіцер Збройних сил Росії має доступ до арсеналу озброєння і має реальну можливість скористатися нею для помсти її сину та членам її сім`ї. Тому вона просила посадових осіб «запобігти тероризму по відношенню її сім`ї зі сторони офіцера ОСОБА_1 та провести відносно нього службове розслідування» (а.с.17).
Згідно висновку службового розслідування, яке було проведено відносно ОСОБА_1 , останній та члени його сім`ї ніяких неправомірних та незаконних дій відносно сина ОСОБА_2 та членів її сім`ї не приймали і не скоювали. Крім того, з 15.02.2011р. на підставі наказу ГК ВМФ Росії від 29.07.2010р. №209, ОСОБА_1 находиться в розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 і доступу до озброєння не має (а.с.11-12).
В своїх запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 стверджувала, що метою подачі вказаної скарги на неправомірні дії ОСОБА_1 стало не порушення його честі, гідності та ділової репутації, а попередження про можливість скоєння ним злочину по відношенню членів її сім`ї в результаті помсти її сину (а.с.39-41).
Встановлено, що до позовної заяви ОСОБА_1 були додані його особисті письмові пояснення, які були подані ним по місцю служби при проведенні відносно нього службового розслідування за скаргою ОСОБА_2 (а.с.6-10).
З пояснень ОСОБА_1 в судовому засіданні вбачається, що дані пояснення були випадково приєднані до позовної заяви, оскільки є конфіденціальною інформацією і не призначені для загального огляду.
Висновки, які були висловлені ОСОБА_1 в письмових поясненнях відносно ОСОБА_2 , були розцінені останньою як поширення ним відносно неї неправдивих відомостей та причиною її звернення до суду.
Пунктами 4,15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності.
Статтями 3, 28 Конституції України визначено честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та встановлено, що кожен має право на повагу його гідності.
Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
Відповідно до вимог ст.40 Конституції України громадяни мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно із ч.1 ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Отже, відповідно до вищевказаного закону та Конституції України суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 звернувшись зі скаргою на дії ОСОБА_1 до державного органу реалізувала свої права на захист, оскільки вважала, що своїми діями останній порушує її права та права членів її сім`ї.
Крім того, з вказаною скаргою ОСОБА_2 звернулася тільки після того, як їй стало відомо, що ОСОБА_1 разом зі своїм представником з`явилися за місцем проживання членів її сім`ї, її чим налякали її онука.
Вказані обставини були підтверджені свідками ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які були допитані в судовому засіданні і підтвердили факт того, що дійсно ОСОБА_1 та його представник прийшли за місцем проживання невістки та онука ОСОБА_2 де мали бесіду з онуком, після якої дитина дуже злякалася (а.с.107-109).
ОСОБА_1 , допитаний в судовому засіданні як свідок не заперечував того факту, що він дійсно знаходився разом з представником за місцем проживання членів сім`ї ОСОБА_2 , але це було пов`язано з тим, що вони шукали свідка, яка проживала також за цією адресою.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що причиною звернення ОСОБА_2 до державних органів Росії відносно ОСОБА_1 було не порушення його честі, гідності та ділової репутації, а її страх, переживання за членів своєї сім`ї та попередження про можливість скоєння ОСОБА_1 злочину в результаті помсти за свою доньку.
Посилання ОСОБА_2 на такі слова, як «тероризм» суд не може розцінювати як поширення недостовірної інформації відносно ОСОБА_1 , оскільки вважає, що відповідачка використала вказане поняття не в прямому значенні, а як гіперболу з метою посилання виразності та підкреслювання сказаної думки.
Суд вважає, що звернення до правоохоронного та державного органу з заявою або скаргою про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган наділений владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника у розуміння ст.277 ЦК України не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, якщо не встановлено, що фактично метою цих дій було приниження честі, гідності та ділової репутації певної особи.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу та власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції.
Крім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.
В силу ст.47-1 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які містять фактичні дані, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Що стосується зустрічних позовних вимог, то суд вважає, що у своїх особистих письмових поясненнях ОСОБА_1 висловлював відносно позивачки свої суб`єктивні думки та оціночні судження і які не були призначені тільки для спеціального використання за місцем служби.
Тому суд вважає, що за свої суб`єктивні думки та оціночні судження ОСОБА_1 не може бути притягнутий до відповідальності, оскільки вказані висловлювання не є інформацією в розумінні Закону України «Про інформацію» та ст.277 ЦК України.
Отже, будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів відповідача, вони не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і не можуть бути спростовані.
За таких обставин, суд вважає, що в судовому засіданні не найшли свого підтвердження факти, які б доводили, що дії сторін були направленні на поширення неправдивих відомостей відносно друг друга.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Судовій збір по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації складає 800,00 грн., які сплачені позивачем при звернені до суду.
Судовій збір по справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності складає 1000,00 грн., які сплачені позивачкою при звернені до суду.
Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір сторонам не повертається.
На підставі ст.ст. 3, 28, 68 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 23, 270, 275, 277 ЦК України, ст. 1,47-1 Закону України «Про інформацію», ст.1 Закону України «Про звернення громадян», ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 214, 218 ЦПК України, суд
вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації залишити без задоволення.
Зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: О.М. Сегеда