Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

01 жовтня 2013 року
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді -
Шевцової Т.В.

при секретарі - Мар'єнко К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду
м.Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в суд з
позовом до відповідача про розподіл
майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка посилалася на те, що
вона знаходилась з відповідачем у
шлюбі, який був зареєстрований 20
листопада 1993 року у будинку шлюбу
м.Євпаторії Республіки Крим, актовий
запис № 973. Від шлюбу народилися двоє
дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Обоє дітей після
припинення між батьками сімейних
стосунків залишилися проживати зі
своєю матір'ю, знаходяться на її
забезпеченні.

Рішенням Самарського районного
суду м. Дніпропетровськ від 10.06.2011 року
шлюб між сторонами був розірваний, та в
судовому порядку було встановлено, що
шлюбні стосунки між ними припинені у
травні 2010 року, з даного часу разом не
проживають, спільного господарства не
ведуть.

Позивач зазначила, що у період
спільного життя вони придбали
нежитлову будівлю, шл.бл., літ. Б-1,
загальною площею 69,2 кв.м.,та гараж літ.
В-1, загальною площею 17,8 кв.м., гараж літ.
В-1, загальною площею 18,2 кв.м., що
розташовано за адресою : АДРЕСА_1.

Право власності на спільну
сумісну власності подружжя, а саме на
вищезазначене нерухоме майно було
зареєстровано за відповідачем на
підставі договору купівлі - продажу
нежитлових будівель, посвідченого 19
вересня 2000 р. приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстровано в реєстрі за № 2779.

Відповідач відмовляється
добровільно розділити майно. Тому,
позивач просила з урахуванням тих
обставин, що з нею проживають двоє
неповнолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ІНФОРМАЦІЯ_2, розділити майно,
відступив від принципу рівності
часток, шляхом виділу їй у власність
нежитлову будівлю, шл.бл., літ. Б-1,
загальною площею 69,2 кв.м. у АДРЕСА_1, а
відповідачу виділивши у власність
гараж літ.В-1, загальною площею 17,8 кв.м.
та гараж літ. В-1, загальною площею 18,2
кв.м. у АДРЕСА_1

Позивач у судовому засіданні
позовні вимоги підтримала та
наполягала на їх задоволенні у повному
обсязі, не заперечувала проти заочного
розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, причини неявки суду не
повідомив, про день слухання справи
сповіщений належним чином. Зі згоди
позивача суд ухвалює рішення при
заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Заслухавши позивача, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Згідно свідоцтва про одруження
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, 20 листопада 1993
року було зареєстровано шлюб у будинку
шлюбу м.Євпаторії Республіки Крим,
актовий запис № 973, який розірвано 10
червня 2011 року на підставі рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровськ від 10.06.2011 року.

Власником нежитлової будівлі,
шл.бл., літ. Б-1, загальною площею 69,2 кв.м.
, гаражу літ. В-1, загальною площею 17,8
кв.м. та гаражу літ. В-1, загальною площею
18,2 кв.м. у АДРЕСА_1, згідно договору
купівлі-продажу нежитлових будівель
від 09 вересня 2000 року, за реєстровим
номером 2779 є ОСОБА_2.

Таким чином, судом встановлено, що
Відповідач набув права власності на
домоволодіння за час перебування у
шлюбі з Позивачкою.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60, ч. 1 ст.
61 СК України, майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та чоловіку
на праві спільної сумісної власності.

У відповідності із п. 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007р. «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

У разі поділу майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ч.1 ст.70 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 364 ЦК України
встановлено, що кожен із співвласників
спільної часткової власності має право
на виділ у натурі частки, що є у
спільній часткові власності.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

При цьому, відповідно до вимог ч.3 ст. 372
ЦК України, у разі поділу майна між
співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Згідно ч.8 ст. 6 СК України, регулювання
сімейних відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини, непрацездатних
членів сім'ї.

Частинами 1,2 ст.70 СК України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено,
що майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Сутність поділу полягає в тому,
що кожному з подружжя присуджуються в
особисту власність конкретні речі, а
також здійснюється розподіл майнових
прав та обов'язків. При здійсненні
поділу в судовому порядку суд має
виходити з презумпції рівності часток.
При винесенні рішення суд має
керуватися "обставинами, що мають
істотне значення", якими можуть бути,
насамперед, ступінь трудової та (або)
фінансової участі кожного з подружжя в
утриманні спільного майна, зроблених
поліпшеннях, доцільність та
обґрунтованість укладених правочинів,
спрямованих на розпорядження спільним
майном, наявність або відсутність
вчинення одним з подружжя дій, що
порушують права другого з подружжя,
суперечать інтересам сім'ї,
матеріальне становище співвласників
тощо. Поділ спільного сумісного майна
подружжя здійснюється з визначення
кола об'єктів спільної сумісної
власності подружжя і встановлення
їхньої вартості. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи
(абзац перший пункту 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" від 21 грудня
2007 р. N 11). Поділу підлягає усе майно, що є
у спільній сумісній власності. При
здійсненні поділу речей, неподільних
за своєю природою, слід враховувати
положення, викладені у пункті 14
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок"
від 4 жовтня 1991 р. N 7, якими встановлено,
що квартира, яка перебуває у спільній
сумісній власності, на вимогу учасника
цієї власності підлягає поділу в
натурі, якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення із
самостійними виходами, які можуть
використовуватися як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п.п. 23, 24 своєї постанови
від 21.12.2007 року N 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», при вирішенні спору про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в
окремих випадках може відступити від
засади рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування).

Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки
коли один із подружжя не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК).

Згідно ст. 70 Сімейного Кодексу
України, у випадку розподілу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини і чоловіка є рівними, якщо інше
не визначено домовленістю між ними чи
шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна
дружини, чоловіка може бути збільшена,
якщо з нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір одержуваних ними
аліментів недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

У відповідності зі ст. 71
Сімейного Кодексу України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Судом встановлено, що сторони
знаходилися в зареєстрованому шлюбі з
20 листопада 1993 року, шлюб розірвано на
підставі рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровськ від
10.06.2011 року. Від шлюбу народилися двоє
дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після припинення між
батьками сімейних стосунків
залишилися проживати зі своєю матір'ю,
знаходяться на її забезпеченні, ці
обставини стверджувала позивач .

Під час розгляду справи
встановлено, що сторонами, як
подружжям, за час шлюбу (з 20 листопада
1993 року по 10 червня 2011 року), за
відплатною цивільно-правовою угодою
купівлі-продажу, набуто у власність
нерухоме, а саме нежитлова будівля,
шл.бл., літ. Б-1, загальною площею 69,2 кв.м.
, гараж літ. В-1, загальною площею 17,8 кв.м.
та гараж літ. В-1, загальною площею 18,2
кв.м. у АДРЕСА_1, яке відповідно до ч.1 ст.
60 СК України, є спільною сумісною
власністю подружжя.

Отже при розгляді справи суд
дійшов висновку про те, що при
розподілу майна слід враховувати
нерухоме майно, а саме нежитлова
будівля, шл.бл., літ. Б-1, загальною
площею 69,2 кв.м. , гараж літ. В-1, загальною
площею 17,8 кв.м. та гараж літ. В-1,
загальною площею 18,2 кв.м. у АДРЕСА_1(
один).

Приймаючи до уваги вищезгадані
положення СК України, а також ті
обставини, що після припинення
сімейних стосунків між сторонами, з
позивачем залишилися проживати двоє
неповнолітніх дітей - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
утримання яких відповідач аліментів не
сплачував, суд вважає за можливе
збільшити частку майна ОСОБА_1
(відступив тим самим від засади
рівності часток подружжя), які слід би
було стягнути з позивачки на користь
відповідача, як би розподіл майна
проводився за засадами рівності
часток.

При встановлених обставинах
позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання стосовно
розподілу судових витрат, понесених
позивачем по даній цивільній справі,
враховуючи результат розгляду справи,
на підставі ст. 88 ЦПК України, суд
вважає за необхідне судові витрати у
розмірі 255,69 грн. покласти на
відповідача.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст.3, 8, 10, 11, 57-60, 88, 169, 179, 212-
215, 224-226 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про розподіл майна - задовольнити.

Поділити спільне сумісне майно
подружжя та визнати право власності на
нежитлову будівлю, шл.бл., літ. Б-1,
загальною площею 69,2 кв.м. по АДРЕСА_1, за
ОСОБА_1.

Поділити спільне сумісне майно
подружжя та визнати за ОСОБА_2 право
власності на гараж літ. В-1, загальною
площею 17,8 кв.м., гараж літ. В-1, загальною
площею 18,2 кв.м. по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 сплачений судовий збір у
розмірі 255,69 грн.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його постановив, за письмовою
заявою відповідачів, котра може бути
подана протягом десяти днів із дня
отримання копії заочного рішення.

Суддя
Т.В. Шевцова