Справа № 204/296/13- ц
Провадження № 2/204/681/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року Красногвардійський
районний суд м.Дніпропетровська в
складі:

головуючої
судді Токар Н.В.,

при секретарі
Шляховій Н.В.,

за участю представника відповідача
ОСОБА_1,

за участю представника третьої особи
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи - Третя
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_6 про визнання недійсним
заповіту та визнання права власності в
порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року позивачі звернулись до
суду з позовною заявою, в якій просили
ухвалити рішення, яким визнати
недійсним заповіт, укладений ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_5 10 червня 2008 року,
посвідчений державним нотаріусом
Третьої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хилько Л.А. за
реєстровим №2-2070; визнати право
власності в порядку спадкування за
законом як спадкоємця першої черги за
ОСОБА_3 на 1/4 частину домоволодіння
АДРЕСА_1; визнати право власності в
порядку спадкування за законом як
спадкоємця першої черги за ОСОБА_4 на 1/4
частину домоволодіння АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовної заяви
позивачі посилались на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер їх батько
ОСОБА_7, після смерті якого залишилась
спадщина у вигляді житлового будинку
АДРЕСА_1. Під час оформлення спадщини
було з'ясовано, що 10 червня 2008 року
ОСОБА_7 склав заповіт, згідно якого,
заповідав все своє майно ОСОБА_5 -
відповідачці по справі. Позивачі
вважають, що на момент укладення
зазначеного заповіту у батька були
провали пам'яті, в день укладення
заповіту, останній перебував у стані,
коли він не міг усвідомлювати значення
своїх дій та не міг керувати ними. Тому,
вважають, що зазначений заповіт
повинен бути визнаний недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3,
представник позивача ОСОБА_9,
підтримували заявлені позовні вимоги,
просили позов задовольнити,
посилаючись на підстави, зазначені в
позовній заяві; 26 грудня 2013 року
позивач ОСОБА_3, представник позивача
ОСОБА_9, в судове засідання не з'явились,
про день і час слухання справи були
повідомлені своєчасно та належним
чином, причин неявки суду не
повідомили.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_9 в
судовому засіданні підтримував
заявлені позовні вимоги, просив позов
задовольнити, посилаючись на підстави,
зазначені в позовній заяві; 26 грудня 2013
року представник позивача ОСОБА_4 -
ОСОБА_9, в судове засідання не з'явився,
про день і час слухання справи був
повідомлений своєчасно та належним
чином, причин неявки суду не повідомив.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні
заперечувала проти задоволення
позовних вимог; 26 грудня 2013 року
відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явилась, про день і час слухання
справи була повідомлена своєчасно та
належним чином, причин неявки суду не
повідомила.

Представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_1, в судовому засіданні
заперечував проти задоволення
позовних вимог, посилаючись на те, що
померлий ОСОБА_7 на обліку у
лікаря-психіатра не перебував, а
заповіт посвідчував у стані, коли
розумів значення своїх дій та керував
ними, тому, просив відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи ОСОБА_6 -
ОСОБА_2 в судовому засіданні
заперечувала проти задоволення
позовних вимог, посилаючись на те, що
позивачами був пропущений строк
звернення до суду з позовною заяво про
визнання недійсним заповіту, крім того,
згідно проведених експертиз, померлий
ОСОБА_7 на момент складання заповіту
будь-яким психічним розладом не
страждав, тому, просила відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи - Третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори в судове
засідання не з'явився, про день і час
слухання справи був повідомлений
своєчасно та належним чином, причин
неявки суду не повідомив.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши
та дослідивши письмові матеріали
справи у їх сукупності, суд вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними, може бути визнаний
судом недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших
осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_7 належав житловий будинок
АДРЕСА_1.

10 червня 2008 року ОСОБА_7 оформив заповіт
на ім'я ОСОБА_5, згідно якого, заповів
останній усе належне йому майно, де б
воно не було та з чого б воно не
складалось (арк.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_7 (арк.с.8).

Встановлено, що при укладенні заповіту
були виконані всі вимоги закону:
сторони при укладанні заповіту,
розуміли значення своїх дій,
перебували при здоровому розумі та
ясній пам'яті, діяли добровільно, за
відсутності будь-якого примусу як
фізичного, так і психічного, під час
укладання заповіту дієздатність
заповідача була перевірена.

З метою з'ясування психічного стану
померлого ОСОБА_7 на день складання
заповіту, судом були допитані свідки:
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17

Жоден із допитаних свідків в судовому
засіданні не зміг підтвердити те, що
померлий ОСОБА_7 на момент складання
заповіту страждав будь-яким психічним
розладом.

Крім того, на підтвердження
зазначеного, судом, за клопотанням
представника позивачів, по справі була
призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза.

Згідно висновку посмертної
судово-психіатричної експертизи №15
від 18 квітня 2013 року, ОСОБА_7 в період
часу, а саме на момент складання та
підписання заповіту 10 червня 2008 року,
будь-яким психічним розладом не
страждав. За своїм психічним станом на
момент складання та підписання
заповіту 10 червня 2008 року ОСОБА_7 міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними (арк.с.123-125).

Досліджуючи акт №15
судово-психіатричної експертизи від 18
квітня 2013 року, судом з'ясовано, на
підставі яких медичних документів та
інших даних експертизи, комісія
прийшла до висновку, що померлий ОСОБА_7
на момент складання та підписання
заповіту 10 червня 2008 року, будь-яким
психічним розладом не страждав. Про це
свідчать матеріали цивільної справи,
медична документація про правильну
орієнтировку померлого у часі та
просторі, послідовності та
цілеспрямованості його дій,
відсутності в його поведінці та
висловлюваннях в той період часу ознак
маріння, галюцинацій, розладу
свідомості, інших хворобливих порушень
психічної діяльності, коли він міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними (арк.с.123-125).

Не погоджуючись із зазначеним
висновком посмертної
судово-психіатричної експертизи №15
від 18 квітня 2013 року, представником
позивачів було заявлено клопотання про
призначення повторної посмертної
судово-психіатричної експертизи.

Згідно висновку додаткової посмертної
судово-психіатричної експертизи №636
від 30 жовтня 2013 року, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент складання
заповіту 10 червня 2008 року, хронічним
психічним розладом не страждав, а
виявляв ознаки ракової інтоксикації,
які були визвані раком шлунку.
Експертне рішення винести не
виявляється можливим (арк.с.213-221).

Досліджуючи акт №636 додаткової
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 30 жовтня 2013 року, судом
також з'ясовано, на підставі яких
медичних документів та інших даних
експертизи, комісія прийшла до
висновку, що померлий ОСОБА_7 на момент
складання заповіту 10 червня 2008 року,
хронічним психічним розладом не
страждав, а виявляв ознаки ракової
інтоксикації, які були визвані раком
шлунку. Про це, також, свідчать
матеріали цивільної справи, медична
документація про правильну
орієнтировку померлого у часі та
просторі, послідовності та
цілеспрямованості його дій,
відсутності в його поведінці та
висловлюваннях в той період часу ознак
маріння, галюцинацій, розладу
свідомості, інших хворобливих порушень
психічної діяльності, коли він міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними (арк.с.213-221).

Отже, представник позивачів, в судовому
засіданні, повинен був довести за
допомогою належних та допустимих
доказів, з урахуванням положень
ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним
обставини психічного захворювання
померлого ОСОБА_7, таких доказів він не
надав суду. Тому, посилання
представника позивачів на те, що
померлий дійсно страждав психічним
захворюванням, яке перешкоджало йому
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, не можуть бути прийняті
судом до уваги.

Також, представник позивачів, в
судовому засіданні, відповідно до
вимог ст.10 ЦПК України, мав довести
суду, що померлий ОСОБА_7, під час
укладання заповіту, не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними, таких доказів представник
позивачів не надав суду.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, відповідно до статті 256 ЦК
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

За змістом частини 2 статті 267 ЦК
України, заява про захист цивільного
права або інтересу має бути прийнята
судом до розгляду незалежно від спливу
позовної давності.

Відповідно до статті 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини 2 статті 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Як було з'ясовано в судовому засіданні,
позивачі, знаючи про існування
заповіту, укладеного ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_5 10 червня 2008 року, та
посвідченого державним нотаріусом
Третьої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хилько Л.А. за
реєстровим №2-2070, мали право на
звернення до суду з позовною заявою про
визнання недійсним заповіту. З цього
дня - 10.06.2008 року, відповідно до частини 2
статті 261 ЦК України, і починається
перебіг строку позовної давності, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права.

Отже, строк позовної давності, сплинув
10 червня 2011 року. З огляду на це,
позивачі звернулись до суду з позовом
тільки 15 січня 2013 року, згідно вхідного
штампу канцелярії суду (арк.с.2).

Навіть, враховуючи звернення позивачів
до суду з позовною заявою у січні 2011
року та залишенням їх позовної заяви
без розгляду, згідно ухвали
Красногвардійського районного суду
м.Дніпропетровська від 29 листопада 2012
року, зазначене не узгоджується з
приписами ч.1 ст.265 ЦК України, коли
залишення позову без розгляду не
зупиняє перебігу строку позовної
давності (арк.с.47).

Отже, позивачами був пропущений строк
звернення до суду за захистом
порушених прав.

Згідно частини 4 статті 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, зібрані у справі докази та
наявна їх оцінка вказують на наявність
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст. 202, 203, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст.10,
11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи - Третя
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_6 про визнання недійсним
заповіту та визнання права власності в
порядку спадкування за законом -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Красногвардійський районний суд
м.Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.В. Токар