Справа №784/4725/13 09.12.2013 09.12.2013 09.12.2013
Провадження №22-ц/784/3724/13
Головуюча у І інстанції Спінчевська
Доповідач апеляційної інстанції
Ухвала

Іменем України

09 грудня 2013 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої Шолох З.Л.,

суддів: Серебрякової Т.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Яценко Л.В.,

з участю:

- позивача ОСОБА_2, його
представника - ОСОБА_3,

- представника відповідачки
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4, діючої в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 11 жовтня 2013 року,
ухваленого у справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_4, діючої в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, третя
особа - орган опіки та піклування
виконкому Миколаївської міської ради,
про визнання осіб такими, що втратили
право користування жилим приміщенням,

установила:

29 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся
з позовом до ОСОБА_4, діючої в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
про визнання їх такими, що втратили
право проживання та користування
квартирою АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що він є
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 30 травня 2013 року, яке
набрало законної сили.

За цим же рішенням суду вказану
квартиру витребувано у ОСОБА_4 та
передано йому, як власнику.

З 11 січня 2011 року в квартирі
зареєстровані колишній власник ОСОБА_4
та її донька ОСОБА_6, які не проживали та
ніколи не вселялися до спірного житла,
проте відмовляються знятися з
реєстрації.

Посилаючись на те, що
відповідачки в квартирі не проживали,
не сплачували комунальні послуги, не
несли інші витрати по утриманню житла,
не є членами його сім'ї, та не мають
будь-яких правових підстав для
проживання в квартирі, позивач просив
позов задовольнити.

Протокольною ухвалою Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 02
жовтня 2013 року до участі у справі
залучено, як третю особу, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
орган опіки та піклування
Миколаївської міської ради.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4
посилалась на те, що вона є
добросовісним набувачем квартири,
вселитися в яку не могла через
перешкоди осіб, які в ній проживали та
іншого житла вона з донькою не мають.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2013 року
позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4 та неповнолітню ОСОБА_6
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
діючи в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову у позові.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, з таких
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання відповідачок такими, що
втратили право користування житлом,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачки, які зареєстровані в
квартирі, ніколи в ній не проживали, а з
набуттям позивачем права власності на
квартиру припинилось право власності
відповідачки ОСОБА_4 на неї, а відтак і
право користування її і її доньки.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції.

Відповідно до вимог статей 16, 391, 386
ЦК України власник має право
звернутися до суду з вимогою про захист
порушеного права будь-яким способом, що
є адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Згідно ст. 383 ЦК України власник
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

При цьому, права власника
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають його
право використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК
України).

Втрата права користування житловим
приміщенням є наслідком припинення
права власності на житлове приміщення
у колишнього власника житла.

Отже, з позбавленням особи права
власності на квартиру припиняється і
право користування нею, як складової
права власності.

Зі змісту ст. 156 ЖК України та ст. 391
ЦК України вбачається, що право члена
сім'ї власника на користування жилим
приміщенням є похідним від права
власника і з припиненням права
власності (за відсутності договірних
відносин) члени його сім'ї втрачають
право користування цим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається,
що на підставі нотаріально
посвідченого договору дарування від 15
липня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
укладено договір дарування, за яким
ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_8
спірну квартиру, що належала ОСОБА_7, а
ОСОБА_8 прийняв цей подарунок.

В подальшому, на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 26 липня 2010 року ОСОБА_8 продав, а
ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1.

11 січня 2011 року ОСОБА_4 разом з
неповнолітньої донькою ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані в
придбаній ОСОБА_4 квартирі.

При цьому, як встановлено судом, та не
заперечувала сама ОСОБА_4, ні вона, ні її
неповнолітня донька ніколи в квартирі
не проживали і не проживають.

В березні 2011 року ОСОБА_7 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_8 приватного
нотаріуса Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 та ОСОБА_4
про визнання вказаного вище договору
дарування недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла та в якості
її правонаступника у справі був
залучений спадкоємець, позивач ОСОБА_2

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 30 травня 2013 року, яке
набрало законної сили, позов ОСОБА_2
було задоволено шляхом визнання
недійсним договору дарування від 15
липня 2010 року, укладений між ОСОБА_7 і
ОСОБА_8

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
спірну квартиру в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_7, яку
витребувано у ОСОБА_4, і передано її
власнику позивачу.

Встановивши наведені обставини, суд
першої інстанції дійшов до
обґрунтованого висновку, що з набуттям
ОСОБА_2 права власності на спірну
квартиру припинилось право власності
відповідачки ОСОБА_4 на неї, а з
припиненням права власності останньої
на спірну квартиру припинено і право
користування цим житлом відповідачки
ОСОБА_4 та члена її сім'ї відповідачки
ОСОБА_6

З'ясувавши в достатньо повному об'ємі
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевіривши доводи та надавши
їм правову оцінку, суд першої інстанції
ухвалив рішення, що відповідає вимогам
закону та достатньо обґрунтовано і
підтверджено наявними в матеріалах
справи письмовими доказами,
поясненнями сторін.

Доводи апеляційної скарги про
порушення позивачем житлових прав
ОСОБА_4 та її неповнолітньої доньки
ОСОБА_6, є безпідставними, оскільки
суперечать обставинам даної справи, а
також положенням ст. 47 Конституції
України, ст. ст. 317, 383, 391 ЦК
України, відповідно до яких лише
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
право користування та розпорядження
своїм майном.

Посилання на неправомірність
набуття позивачем права власності на
спірну квартиру виходять за межі
підстав позову, а тому правового
значення по даній справі не мають.

Враховуючи наведені обставини, колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, діючої
в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, і з цього часу
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: