У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2013 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України
з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ступак О.В.

суддів: Амеліна В.І., Гончара
В.П.,

Карпенко С.О., Олійник
А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
відкритого акціонерного товариства
«Полтавський гірничо-збагачувальний
комбінат» про зміну дати та
формулювання причин звільнення,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою
ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на
рішення Комсомольського міського
суду Полтавської області від 25 березня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 15 травня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, який згодом
уточнив, і остаточно просив змінити
формулювання причин звільнення на
звільнення за власним бажанням та
визнати його звільненим за власним
бажанням з 10 вересня 2012 року. Також
просив стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу у сумі 34 390 грн
та моральну шкоду у сумі 50 000 грн.

Зазначив, що він працював у
відповідача
електрогазозварювальником підземним 5
розряду Дніпровського рудоуправління
відкритого акціонерного товариства
«Полтавський гірничо-збагачувальний
комбінат» за трудовим договором,
укладеним на невизначений строк. 10
вересня 2012 року ним подано заяву про
звільнення за власним бажанням. Однак
наказом від 28 листопада 2012 року його з
9 вересня 2012 року звільнено з роботи за
прогул за п. 4 ст. 40 КЗпП України,
вчинений 9 вересня 2012 року. Заподіяння
моральної шкоди обґрунтовував
порушенням його трудових прав.

Рішенням Комсомольського міського
суду Полтавської області від 25
березня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 15 травня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Комсомольського
міського суду Полтавської області від
25 березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 15 травня 2013 року, ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши в межах касаційної скарги
правильність застосування судами норм
матеріального права і додержання норм
процесуального права, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
вважав днем виявлення проступку день,
коли керівнику стало відомо про
вчинений проступок, і виходив з того, що
відкрите акціонерне товариства
«Полтавський гірничо-збагачувальний
комбінат» трудові права позивача не
порушило та діяло у відповідності до
чинного трудового законодавства.

Проте у повній мірі з такими висновками
судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що наказом голови
правління відкритого акціонерного
товариства «Полтавський
гірничо-збагачувальний комбінат» №
1186 від 20 жовтня 2004 року ОСОБА_3 прийнято
на роботу електрогазозварювальником
підземним 5 розряду Дніпровського
рудоуправління відкритого
акціонерного товариства «Полтавський
гірничо-збагачувальний комбінат»

Наказом відповідача № 131к від 28
листопада 2012 року позивача звільнено
із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України за прогул без поважних
причин.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Підставами припинення трудового
договору є, зокрема, розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника та з ініціативи роботодавця
(ст. 36 КЗпП України).

Стаття 38 КЗпП України визначає, що
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу, в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин.

За змістом ст. ст. 40, 41 КЗпП України
підставами для звільнення працівника,
зокрема з підстав, передбачених п. 4 ст.
40 КЗпП України, є його відповідні винні
дії, вчинення яких передувало виданню
наказу (розпорядження) про припинення
трудового договору.

Відповідно до законодавства України
про працю прогул є дисциплінарним
проступком, за вчинення якого
передбачено один з таких заходів
стягнення: догана або звільнення (ст. 147
КЗпП України).

Судами встановлено, що згідно з наказом
№ 131к від 28
листопада 2012 року ОСОБА_3 звільнено з
роботи за прогул без поважних причин,
вчинений ним 9 вересня 2012 року.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення прогулу.

Висновки судів про дотримання
місячного строку застосування
дисциплінарного стягнення є
передчасними і суперечать ст. 148 КЗпП
України. Установлений ч. 1 цієї статті
строк застосування дисциплінарного
стягнення не ставиться у залежність
від часу, коли про вчинений проступок
стало відомо особі, яка має право
застосувати таке стягнення.

Суд першої інстанції, у порушення вимог
ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України, зазначені
обставини справи та положення закону,
якими регулюються
спірні правовідносини, до уваги не
взяв; не дав належної правової оцінки
зібраним у справі доказам; не з'ясував,
чи додержані відповідачем вимоги,
передбачені ст. ст. 147, 148, 149 КЗпП
України, щодо строків застосування
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення; не встановив, коли
відповідачеві стало відомо про причини
відсутності позивача на роботі, що
впливає на обчислення та застосування
строків притягнення до дисциплінарної
відповідальності .

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права уваги не звернув і помилково
залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в
інтересах ОСОБА_3, задовольнити
частково.

Рішення Комсомольського міського суду
Полтавської області від 25
березня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 15
травня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.В.Ступак

Судді:
В.І.Амелін

В.П.Гончар

С.О.Карпенко

А.С.Олійник