АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22-ц/790/1130/13 Головуючий 1 інст.: Бережна Н.М.
Справа № 2014/2156/2012 Доповідач: Малінська С.М.
Категорія: сімейні правовідносини
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді Малінської С.М.,

Суддів Швецової Л.А.,

ОСОБА_1,

при секретарі Колісник Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення місця постійного проживання малолітньої дитини, треті особи: служба у справах дітей при Зміївській районній державній адміністрації Харківської області, Зміївський районний центр соціальної служби сімї, дітей та молоді при Зміївській районній державній адміністрації Харківської області,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 24 грудня 2010 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого сторони мають дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Починаючи з 23 листопада 2011 року позивач однією сімєю з відповідачем не мешкає через те, що ОСОБА_4 та його мати вигнали з дому ОСОБА_3 разом із її дітьми Романом (син від першого шлюбу) та ОСОБА_5. З цього часу вона з дітьми стала проживати разом зі своєю матірю за адресою: Харківська обл., Зміївський район, с. Геніївка, вул. Донецька, 7. Проте, 14 січня 2012 року відповідач ОСОБА_4 без її згоди викрав малолітню ОСОБА_5, яку на той час позивач ще годувала грудним молоком за місцем свого проживання. Такі дії відповідача позивач оскаржувала у Зміївський РВ ГУМВС України в Харківській області, прокуратуру Зміївського району, Службу у справах дітей при Зміївській районній державній адміністрації Харківської області, якими жодних заходів прийнято не було, будь-яких методів впливу до відповідача не застосовано. Позивач, також вказувала на те, що на даний час вона не працює, оскільки займається доглядом за дитиною до досягнення нею трирічного віку, щомісячно отримувала допомогу на дитину у розмірі 1300 грн., спиртними напоями та наркотичними засобами не зловживає, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, аморального способу життя не веде. Також, позивач вказувала на те, що ОСОБА_4 не займається вихованням та доглядом за малолітньою ОСОБА_5, оскільки щоденно працює, а у вечірній час, за словами сусідів, відвідує дискотеки, бари, зловживає алкогольними напоями, дитину залишає на свою матір, яка негативно відноситься до неї. Враховуючи, що між позивачем та відповідачем спір про місце проживання малолітньої дитини в добровільному порядку не вирішено, ОСОБА_3 просила суд визначити місце проживання її доньки, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: Харківська область, Зміївський район, с. Геніївка, вул. Донецька, 7, передав доньку їй на виховання та утримання.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 07 грудня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постановлене по справі рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як мати, характеризується негативно, про життя та здоровя малолітньої дитини ОСОБА_5 не цікавилася, не виявляла бажання відвідувати свою доньку. ОСОБА_3 ніде не працює, її доходи складаються лише зі стипендії та соціальних виплат на дітей, які на даний час призупинені. Її родина також характеризується негативно, в той час, як в родині відповідача ОСОБА_4 дитину виховують, доглядають, займаються її розвитком, батько забезпечує свою доньку всім необхідним.

Такі висновки суду є законними, ґрунтуються на доказах, які знаходяться в матеріалах справи, а саме: характеристикою, виданою виконавчим комітетом Геніївської сільської ради Зміївського району Харківської області, (а.с.15, 57, 64), поясненнями свідків, характеристикою відповідача (а.с.54, 59), актами обстеження умов проживання позивача, відповідача та ін.

Обовязок піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити дитині належні умови проживання встановлений Сімейним кодексом України.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Згідно Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сімї та жінок, схваленої Постановою Верховною Радою України від 05 березня 1999 року № 475-ХІV, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сімї та жінок.

Проте, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, що випливає з положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, а також ч.ч.7, 8 ст.7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення.

Саме положеннями вищезазначених норм права та доказів, які надані суду під час розгляду справи керувався суд при вирішенні питання щодо визначення місця постійного проживання малолітньої дитини.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частинами 4, 5 статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до висновку, наданого суду апеляційної інстанції Зміївською державною адміністрацією Харківської міської ради від 16 травня 2013 року сторони по справі не дійшли спільної згоди щодо вирішення питання визначення місця проживання малолітньої дитини та визнано доцільним проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_4

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і постановив законне й обґрунтоване рішення у справі, підстав до скасування якого судова колегія не вбачає.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді