Справа № 2-689/12 Головуючий у І інстанції Линник В.Я.
Провадження № 22-ц/780/1661/13 Доповідач у 2 інстанції Панасюк С.П.
Категорія 36 26.03.2013
УХВАЛА

іменем України

21 березня 2013 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді: Савченка С.І.,

суддів: Панасюка С.П., Даценко Л.М.,

при секретарі Клименко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління юстиції в Київській області, про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2012 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її рідна бабуся ОСОБА_4, після смерті якої відкрилася спадщина на спірне майно.

Мати позивача - ОСОБА_5, що була дочкою ОСОБА_4 померла раніше останньої, а саме - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зважаючи на те, що позивач є онукою померлої ОСОБА_4 вона за правом представлення у встановлений законом строк звернулася до відповідної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Проте, держаним нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, зважаючи на те, що остання втратила оригінал рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 березня 2006 року на підставі якого за ОСОБА_4 було визнано право власності на спірний житловий будинок разом з надвірними будівлями та спорудами.

З огляду на викладене, позивач звернулася до суду з вказаним позовом за захистом порушеного права.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 квітня 2012 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спадкового майна, а за відповідачем право власності на іншу 1/2 частину спадкового майна. Свої вимоги апелянт обґрунтовує неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини по справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивач, як спадкоємець за правом представлення та особа, яка у встановлений законом строк прийняла спадщину має право на спадкування за законом всього спірного будинку АДРЕСА_1 з огляду на те, що відповідач не прийняв належним чином спадщину.

Такі висновки суду, колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла рідна баба позивача - ОСОБА_4

Мати позивача - ОСОБА_5, що була одночасно дочкою ОСОБА_4 померла раніше, а саме - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.26).

Встановлено також, що на день смерті ОСОБА_4 на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 березня 2006 року належав на праві власності будинок АДРЕСА_1 (а.с.31, 33, 44-73).

Відповідно до ч.ч.1, 2ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно із ч.1ст.1268, ч.1ст.1269, ч.1ст.1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивач 03 квітня 2009 року, тобто у встановлений законом строк, звернулася до Ірпінської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за законом (а.с.32, 44-73).

Постановою державного нотаріуса від 14 березня 2012 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що оригінальний примірник рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 березня 2006 року позивачем втрачено, а тому неможливо встановити належність спадкового майна спадкодавцеві (а.с.32).

Відповідно до ч.1ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно із ч.1ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Судом також встановлено, що відповідач був спадкоємцем за законом першої черги як син померлої ОСОБА_4, що сторонами не заперечується.

Відповідно до ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З матеріалів справи, зокрема спадкової справи, не вбачається, що відповідач у встановлений законом строк звернувся до відповідної нотаріальної контори із заявою на прийняття спадщини, чи йому продовжено такий строк судом, або він отримав письмову згоду на подання відповідної заяви від інших спадкоємців (а.с.44-73).

Враховуючи викладені обставини та вимоги закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач, як спадкоємиця за правом представлення та особа, яка у встановлений законом строк прийняла спадщину має право на спадкування за законом всього спірного будинку.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта про те, що він належним чином прийняв спадщину, оскільки постійно проживав із спадкодавцем на момент її смерті, виходячи з наступного.

Так, на підтвердження своїх вимог та заперечень апелянт, надав до апеляційного суду акти, складені депутатами Бучанської міської ради від 14 вересня 2009 року та 13 листопада 2009 року, відповідно до яких вбачається, що відповідач проживав разом з ОСОБА_4 на момент її смерті.

Відповідно до ч.ч.1,2ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених в п.14 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року №12 відповідно до статті 303 ЦПК апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Таким чином, оскільки надані апелянтом докази не були предметом дослідження в суді першої інстанції та апелянтом всупереч вимогам процесуального закону не надано доказів поважності неподання зазначених документів в суді першої інстанції або наявності факту безпідставної відмови судом першої інстанції в їх дослідженні, апеляційний суд не має правових підстав для дослідження вказаних документів та встановлювати на їх підставі будь-яких фактичні обставини.

Інші твердження апелянта не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, колегія суддів не знайшла підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, а тому відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишає рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: