У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.12.2013 року Дніпровський районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді -
Катющенко В.П.

при секретарі -
Нестеровському Б.Ю.

розглянувши справу у відкритому
судовому засіданні, в залі суду, в
приміщенні Дніпровського районного
суду міста Києва, справу за заявою
ОСОБА_1, заінтересована особа: Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
про скасування рішення Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків від 25
вересня 2013 року у справі № 750/13,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ОСОБА_1, звернулася до
Дніпровського районного суду м. Києва
із заявою, в якій просить суд: скасувати
рішення прийняте Постійно діючим
третейським судом при Асоціації
українських банків по справі № 750/13 від
25 вересня 2013 року; стягнути з
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» на її користь витрати
понесені на оплату судового збору в
розмірі 573,50 гривень.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що
25 вересня 2013 року Постійно діючим
третейським судом при Асоціації
українських банків було розглянуто
праву і прийнято рішення по справі №
750/13 (третейський суддя Ярошовець В.М.). 07
серпня 2008 року між Акціонерним
комерційним банком соціального
розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був
укладений договір про надання
відновлювальної кредитної лінії №
770/9-706 з кінцевим терміном погашення
заборгованості за кредитом до 06 серпня
2018 року (включно). Публічне акціонерне
товариство «Укрсоцбанк» звернулося до
постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків з позовом
про стягнення заборгованості. На
момент розгляду справи суддя дійшов
висновку про підсудність справи
третейського судові на підставі змісту
ст. 6 Договору кредиту № 770-9-706 від 07
серпня 2008 року, але не перевірив
відповідність змісту ст. 6 Договору
вимогам чинного законодавства.
Починаючи з 12 березня 2011 року умова
договору, яка викладена в ст. 6 Договору
щодо третейського розгляду спорів,
суперечить п. 14 частини 1 ст. 6 Закону
України «Про третейські суди», а тому є
нікчемною, такою, що порушує права
заявника, як споживача банківських
послуг. 14 жовтня 2013 року їй стало відомо
про наявність рішення постійно діючого
Третейського суду від 25 вересня 2013
року. Даним рішенням третейський суд
вирішив стягнути з неї на користь ПАТ
«Укрсоцбанк» заборгованість по
договору кредиту в сумі 962156,03 гривень.
Проте їй зовсім не було належним чином
повідомлено про те, що Третейським
судом було прийнято позовну заяву від
ПАТ «Укрсоцбанк» до розгляду та про
ухвалу про порушення третейського
розгляду, в якій зазначається про день,
час та місце проведення засідання
Третейського суду. Також в період з 19
вересня 2013 року по 07 жовтня 2013 року вона
перебувала у плановому відрядженні за
кордоном, а тому не могла бути
присутньою чи забезпечити присутність
свого представника у даному судовому
засіданні 25 вересня 2013 року. Таким
чином під час розгляду справи в
третейському суді вона була позбавлена
можливості скористатись своїми
правами та обов'язками передбаченими
ст. 21 Регламенту постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків - 2008 року для сторін
третейського розгляду. Вона не мала
змоги висловити свою позицію та
здійснити захист своїх інтересів, чим
було порушено ч. 4 ст. 7 Регламенту
постійно діючого третейського суду при
Асоціації українських банків - 2008 року.
Рішення третейського суду було
прийнято без присутності відповідача,
як сторони у справі, тому не було
забезпечено змагальність сторін та
рівність можливостей при розгляді
справи, також порушена підсудність
справи, а третейське застереження
всупереч вимогам ст. 12 ЗУ «Про
третейські суди», не містить предмету
спору, отже, є недійсною.

В судове засідання заявник не
з'явилася, про час та місце розгляду
справи була повідомлена належним
чином, про причини неявки суд не
повідомила.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» в судове
засідання не з'явилась, подала до суду
заяву, з проханням розглянути справу у
її відсутність, проти задоволення
заяви заперечувала з підстав
викладених у письмових запереченнях,
які долучено до матеріалів справи.

Відповідно ч. 2 ст. 389-4 Цивільного
процесуального кодексу України, неявка
осіб, належним чином повідомлених про
час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали даної справи
та матеріали справи третейського суду
№750/13, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Цивільного
процесуального кодексу України,
провадження в цивільних справах
здійснюється відповідно до законів,
чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи.

Згідно ст. 5 Закону України «Про
третейські суди», спір може бути
переданий на розгляд третейського суду
за наявності між сторонами третейської
угоди, яка відповідає вимогам цього
Закону.

З матеріалів справи убачається, що 25
вересня 2013 року Постійно діючим
третейським судом при Асоціації
українських банків у справі № 750/13 за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості було
прийнято рішення, відповідно до якого з
ОСОБА_1 було стягнуто на користь
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» 962156,03 гривень
заборгованості по договору кредиту та
третейський збір в сумі 10021,56 гривень.

В обґрунтування заявлених вимог,
заявник посилається на те, що вказане
рішення Постійно діючого Третейського
суду при Асоціації українських банків
ухвалено на підставі укладеного між
нею та Акціонерним комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
договору про надання відновлювальної
кредитної лінії № 770/9-706 від 07 серпня 2008
року.

Разом з тим, з даними твердженнями
заявника суд погодитися не може,
оскільки, як вбачається з матеріалів
третейської справи № 750/13 за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості, рішення Постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків від 25
вересня 2007 року прийнято на підставі
договору кредиту № 770/9-704 від 07 серпня
2008 року, укладеного між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк» та
ОСОБА_1, відповідно до умов якого
кредитор зобов'язувався надати
позичальнику грошові кошти на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру використання, у сумі 90 000
доларів США 00 центів, зі сплатою 14
процентів річних та комісій.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України
«Про третейські суди», юридичні та/або
фізичні особи мають право передати на
розгляд третейського суду будь-який
спір, який виникає з цивільних чи
господарських правовідносин, крім
випадків, передбачених законом.

Спір може бути переданий на розгляд
Третейського суду за наявності між
сторонами третейської угоди, яка
відповідає вимогам Закону України «Про
третейські суди».

Відповідно до статті 12 Закону України
«Про третейські суди», третейська
угода може бути укладена у вигляді
третейського застереження в договорі,
контракті або у вигляді окремою
письмової угоди. Третейська угода
укладається у письмовій формі.
Третейська угода вважається укладеною,
якщо вона підписана сторонами чи
укладена шляхом обміну листами,
повідомленнями по телетайпу, телеграфу
або з використанням засобів
електронного чи іншого зв'язку, що
забезпечує фіксацію такої угоди, або
шляхом направлення відзиву на позов, в
якому одна із сторін підтверджує
наявність угоди, а інша сторона проти
цього не заперечує.

Так, згідно зі п. 6.2 договору кредиту №
770/9/704 від 07 серпня 2008 року, у випадку
неможливості вирішення спору шляхом
переговорів, сторони, керуючись ст. 5
Закону України «Про третейські суди»,
домовились про те, що спір
розглядається одноособово третейським
суддею Ярошовцем Василем
Миколайовичем Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків, що знаходиться за
адресою: м. Київ, вул. М.Раскової, 15. У
випадку неможливості розгляду спору
вказаним третейським суддею спір
розглядається третейським суддею
Мороз Оленою Анатоліївною або
Білоконем Юрієм Миколайовичем у
порядку черговості, вказаному у даному
пункті. У разі, якщо спір не може бути
розглянутий визначеними у даному
пункті суддями, суддя призначається
Головою Постійно діючим Третейського
суду при Асоціації українських банків
відповідно до чинного Регламенту
Постійно діючого третейського суду
при Асоціації українських банків.

Отже, зазначений договір містять
третейське застереження про вирішення
спору між сторонами Постійно діючим
третейським судом при Асоціації
українських банків.

Згідно з положеннями статей 2 та 5
Закону України «Про третейські суди»
третейський суд, як недержавний орган,
має повноваження вирішення спорів лише
тих сторін, якими укладено угоду про
передачу спору на розгляд третейського
суду і ці повноваження третейського
суду не поширюються на спори, в яких
крім цих осіб, сторонами є інші особи,
які не були сторонами третейської
угоди, або спори, які стосуються прав і
обов'язків інших осіб, що не є сторонами
третейської угоди.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про третейські суди» (в
редакції Закону України №2983-VІ від
03.02.2011 року) третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком справ у спорах щодо захисту
прав споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку (кредитної
спілки).

Згідно з п.п. 22, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про захист прав споживачів» споживач -
фізична особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника. Споживчий кредит - кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до рішення Конституційного
суду України від 10 листопада 2011 року №
15-рп/2011 в аспекті конституційного
звернення положення пунктів 22, 23 статті
1, статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» від 12 травня 1991 року №
1023-XII з наступними змінами у
взаємозв'язку з положеннями частини
четвертої статті 42 Конституції України
треба розуміти так, що їх дія
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником
(споживачем) за договором про надання
споживчого кредиту, що виникають як під
час укладення, так і виконання такого
договору.

Як роз`яснено в п. 3 постанови № 5
Пленуму вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
за наявності у кредитному договорі
третейського застереження (окремої
третейської угоди) при вирішенні спору
суд має враховувати положення пункту 14
частини першої статті 6 Закону України
від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про
третейські суди» про те, що справи щодо
захисту прав споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку (кредитної
спілки), не підлягають розгляду
третейськими судами. Тому за наявності
вказаного третейського застереження
(окремої третейської угоди) залишення
позовної заяви споживача без розгляду
на підставі пункту 6 частини першої
статті 207 ЦПК є неприпустимим. Такі
заяви підлягають вирішенню і за
наявності з цього приводу рішення
третейського суду, прийнятого за
межами його компетенції. При цьому
відповідно до положень Закону України
«Про захист прав споживачів» банк не є
споживачем.

Договір сторін про передачу спору на
розгляд третейського суду у випадках,
передбачених законом (стаття 17 ЦПК), не
є відмовою від права на звернення до
суду за захистом, а одним зі способів
реалізації права на захист своїх прав
та інтересів.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що Постійно діючий Третейський суд при
Асоціації українських банків,
розглянувши справу 25 вересня 2013 року за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості, не вийшов за
межі своєї компетенції та розглянув
справу в рамках третейської угоди.

Рішення третейського суду може бути
оскаржено стороною у випадках,
передбачених цим Законом, до
компетентного суду відповідно до
встановлених законом підвідомчості та
підсудності справ.

Виключний перелік підстав для
скасування рішення третейського суду
зазначено в ст. 389-5 Цивільного
процесуального кодексу України, яка
кореспондується зі ст. 51 Закону України
«Про третейські суди».

Відповідно до ч. 2 ст. 389-5 Цивільного
процесуального кодексу України
рішення третейського суду може бути
скасовано лише у разі якщо: 1) справа, в
якій прийнято рішення третейського
суду, не підвідомча третейському суду
відповідно до закону; 2) рішення
третейського суду прийнято у спорі, не
передбаченому третейською угодою, або
цим рішенням вирішені питання, які
виходять за межі третейської угоди.
Якщо рішенням третейського суду
вирішені питання, які виходять зам межі
третейської угоди, то скасовано може
бути лише ту частину рішення, що
стосується питань, які виходять за межі
третейської угоди; 3) третейську угоду
визнано судом недійсною; 4) склад
третейського суду, яким прийнято
рішення, не відповідав вимогам
закону; 5) третейський суд вирішив
питання про права і обов'язки осіб, які
не брали участь у справі.

Як убачається з ч. 4 ст. 389-4 Цивільного
процесуального кодексу України суд не
обмежений доводами заяви про
скасування рішення третейського суду,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено підстави для скасування
рішення третейського суду, визначені
статтею 389-5 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, а також
беручи до уваги зміст заявлених вимог
та предмет спору за позовом ПАТ
«Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за договором, суд
вважає, що склад третейського суду,
яким прийнято рішення, відповідав
вимогам закону, рішення третейського
суду прийнято у спорі, який
безпосередньо стосується невиконання
договірних зобов'язань однією із
зобов'язальних сторін, які виникли на
підставі укладеного між сторонами
договору кредиту, справа, в якій
прийнято рішення третейського суду
підвідомча третейському суду.

Закон України «Про третейські суди»
регулює процедуру, предмет і межі
судового контролю. Контроль
провадиться виключно у судовому
засіданні відповідно до процесуальних
вимог закону. ЗУ «Про третейські суди»
передбачено, що ініціатором контролю
може бути лише одна із сторін
третейського розгляду (позивач або
відповідач). Державний суд здійснює
формально-юридичний контроль, а не
перевірку рішень третейського суду по
суті. Рішення третейських судів
перевіряються не на відповідність
нормам матеріального або
процесуального права, а лише на
дотримання процедурних вимог, які
встановлені ЗУ «Про третейські суди»

Таким чином, жодної підстави, яка
визначена у ст. 389-5 Цивільного
процесуального кодексу України, для
скасування рішення Постійно діючого
третейського суду при Асоціації
українських банків від 25 вересня 2013
року у справі №750/13, при розгляді заяви
ОСОБА_1 судом не встановлено.

З огляду на викладене, аналізуючи
зібрані по справі докази у їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що заява не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене та керуючись ст.
ст. 2, 5, 12, 34, 51 Закону України «Про
третейські суди», ст.ст. 2, 210, 3891 - 3896
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1,
заінтересована особа: Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
про скасування рішення Постійно
діючого третейського суду при
Асоціації українських банків від 25
вересня 2013 року у справі № 750/13 -
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду м. Києва через
Дніпровський районний суд м. Києва
протягом п`яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п`яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя: