Єдиний унікальний номер 205/8626/13-ц
№ 2/205/3886/2013
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:
головуючого судді
при секретарі Король
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на заставне майно,
ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 жовтня 2013 року
звернулося до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про звернення
стягнення на заставне майно.
Позивач у своєму позові посилався на
те, що відповідно до укладеного
договору між позивачем та відповідачем
№ DNC0AK03113187 від 12 жовтня 2004 року ОСОБА_2
отримав кредит у розмірі 5 439 доларів
США, зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитним договором, з кінцевим
терміном повернення 12 жовтня 2009 року.
Разом з тим, відповідач свої
зобов'язання щодо повернення кредиту
та сплати процентів не виконав, що
призвело до виникнення заборгованості,
розмір якої станом на 1 жовтня 2013 року
складає 4 068,81 доларів США, яка
складається з заборгованості за
кредитом у розмірі 1 820,59 доларів США,
заборгованості по процентам за
користування кредитом у розмірі 1 700,74
доларів США, заборгованості по комісії
за користування кредитом у розмірі 95,70
доларів США, пені за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором у
розмірі 451,78 доларів США. В забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між позивачем та ОСОБА_2 було
укладено договір застави рухомого
майна від 20 жовтня 2004 року. Згідно з
договором відповідач надав в заставу
тип ТЗ, седан, номер кузова (шасі):
НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_2 В
порушення умов договору, відповідач
зобов'язання за кредитним договором не
виконує, предмет застави в заклад банку
не передав. Позивач у своєму позові
просив в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ DNC0AK03113187 від 12 жовтня 2004 року в 4 068,81
доларів США, що за курсом НБУ,
відповідно до службового
розпорядження від 1 жовтня 2013 року,
складає 32 509 грн. 79 коп., вилучити у
ОСОБА_2 та передати в заклад ПАТ КБ
«ПриватБанк» предмет застави
тип ТЗ, седан, номер кузова (шасі):
НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_2, та
комплект ключів, свідоцтво про
року випуску, тип ТЗ, седан, номер
кузова (шасі): НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1, що належить на праві
власності ОСОБА_2, та звернути
стягнення на предмет застави, а саме:
седан, номер кузова (шасі): НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_2,
шляхом продажу вказаного автомобіля
ПАТ КБ «ПриватБанк», з укладанням від
імені відповідача договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою покупцем, зі зняттям
вказаного автомобіля з обліку в
органах ДАІ України, а також наданням
ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.
У своїй заяві до суду представник
позивача просив справу розглядати за
його відсутності, позовні вимоги
підтримав, не заперечував проти
заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 повідомлений про
місце та дату проведення судового
засідання в порядку, передбаченому ч. 9
ст. 74 ЦПК України, у судове засідання не
з'явився. На підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК
України суд вважає можливим розглядати
справу за відсутності відповідача.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши
надані і добуті докази, суд вважає
позовні вимоги такими, що задоволенню
не підлягають за наступних підстав.
Судом встановлено, що 12 жовтня 2004 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», відповідно до Статуту
(а.с. 42), та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № DNC0AK03113187, згідно
умов якого банк зобов'язався надати
відповідачу грошові кошти у розмірі 5 439
доларів США, строком дії з 12 жовтня 2004
року по 12 жовтня 2009 року (а.с. 20-24).
Також судом встановлено, що 12 жовтня 2004
року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», відповідно до Статуту
(а.с. 42), та ОСОБА_2 для забезпечення
зобов'язань за вказаним кредитним
договором, було укладено договір
застави рухомого майна, згідно з
умовами якого відповідач надав
позивачу в заставу автомобіль Daewoo Sens
номер кузова (шасі): НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с.
29-32). Договір застави у встановленому
порядку було посвідчено приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
та зареєстровано в реєстрі за № 5281.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, відповідачем
порушувалися взяті на себе
зобов'язання щодо повернення кредиту
та сплати процентів, внаслідок чого
станом на 1 жовтня 2013 року відповідно до
розрахунку виникла заборгованість у
розмірі 4 068,81 доларів США, що
еквівалентно 32 509 грн. 79 коп. (а.с. 7-10),
відповідно до встановленого курсу
валют, згідно розпорядження НБУ від 1
жовтня 2013 року (а.с. 11).
Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. При цьому, за рахунок предмета
застави заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданими
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставного майна, а
також витрати, понесені у зв'язку із
пред'явленням вимоги, якщо інше не
встановлено договором.
Відповідно до ст. 590 ЦК України
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором чи
Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
передбачено, що враховуючи положення
пункту 7 частини тринадцятої статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», суди мають виходити з
того, що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
Абзацом другим цього ж пункту
встановлено, що оскільки зі спливом
строків позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).
Згідно п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» встановлено,
що кредитодавець зобов'язаний
повідомити споживача про передачу
третій стороні своїх прав за договором
про надання споживчого кредиту. При
цьому кредитодавцю забороняється:
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється у три
П. 1.1 кредитного договору передбачено,
що строк дії договору встановлено до 12
Ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.
Кредитний договір було укладено
строком з 12 жовтня 2004 року по 12 жовтня
2009 року. З урахуванням трирічного
строку позовної давності, останнім
днем подання позову до суду є 12 жовтня
2012 року, а позов до суду було подано 14
жовтня 2013 року, тобто з пропуском
трирічного строку позовної давності,
встановленого чинним законодавством
У зв'язку з тим, що позивачем було
пропущено строк позовної давності при
зверненні з позовом до суду щодо
основної вимоги, тому строк позовної
давності сплив і щодо вимоги про
накладення стягнення і на заставне
Судом приймається до уваги та
обставина, що п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
встановлює досудове врегулювання
правовідносин, що виникли між
сторонами. Подання позивачем позову до
суду свідчить про те, що у досудовому
порядку спір врегулювати не вдалося.
Разом з тим, позивачем не надано суду
обґрунтованих причин пропуску строку
позовної давності, а за таких обставин,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги задоволенню не підлягають у
зв'язку з пропуском позивачем строку
Не можуть бути прийняті до уваги судом
вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України про
необхідність наявності заяви однієї з
сторін по справі про застосування
строку позовної давності, оскільки п. 31
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
встановлено, що позовна давність по
справі про повернення споживчого
кредиту, а також і до додаткових вимог -
накладення стягнення на заставне
майно, застосовується незалежно від
наявності заяви сторони в спорі.
З урахуванням того, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, також не
підлягає стягненню судовий збір, який
було сплачено позивачем при поданні
позову до суду.
Таким чином, у задоволенні позовних
вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та вимог про
стягнення судового збору слід
На підставі викладеного, керуючись п. 31
постанови Пленуму ВСС України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року, п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», ст. 257, п. 1 ч. 2
ст. 258, ч. 4 ст. 267, ст. ст. 589, 590, ч. 1 ст. 1054, ЦК
України, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 209, 212-215, 218, ч. 1
ст. 224, ст. ст. 225, 226 ЦПК України, суд -
У задоволенні позову Публічному
акціонерному товариству Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про
передачу в заклад заставного майна та
звернення стягнення на заставне майно
Відповідачем може бути подано заяву
про перегляд заочного рішення протягом
десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення позивачем може
бути оскаржено в апеляційний суд
Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня отримання копії заочного рішення.
Суддя