МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. № 2/521/1342/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2013 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі

головуючого - судді Сегеди О.М.

при секретарі -Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання квартири об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та поділ майна подружжя,

встановив:

У вересні 2012 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що з 2001р. по 2006р. вона проживала з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В період сумісного проживання у сторін народився син: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначала, що в період перебування з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, останній на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2002р. придбав квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку оформив на своє ім'я. 28.01.2006р. шлюб між ними був зареєстрований. Під час шлюбу вони з відповідачем за спільні кошти придбали на підставі договору купівлі-продажу двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку було оформлено на ім'я відповідача, автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований на праві власності за відповідачем, а також майно: телевізор »вартістю 1500,00 грн.; комп'ютер вартістю 3000,00грн.; холодильник «Атлант»вартістю 4000,00 грн.; диван вартістю 4000,00 грн.; пральну машину »вартістю 4000,00 грн.; телевізор » вартістю 2000,00 грн.; диван вартістю 4000,00 грн.; шафу-купе вартістю 8000,00 грн.; комплект меблів для коридору вартістю 2000,00 грн.; пилосос «PHILIPS»вартістю 1000,00 грн.; стіл кухонний вартістю 2500,00грн. Рішенням Малиновського районного суду від 08.08.2012р. шлюб між сторонами було розірвано. Посилаючись на те, що вказане вище майно є їх спільною сумісною власністю, позивачка з урахуванням інтересів неповнолітнього сина просила суд визнати факт її проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001р. по 28.01.2006р., визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної вище квартири, визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, стягнути з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 25000,00 грн., провести поділ спільного майна подружжя, виділив їй у власність телевізор »вартістю 1500,00 грн.; комп'ютер вартістю 3000,00 грн.; холодильник «Атлант»вартістю 4000,00 грн.; диван вартістю 4000,00 грн.; пральну машину »вартістю 4000,00 грн. та звільнити її від сплати судового збору. Крім того, просила суд визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, на автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та виділити відповідачу у власність телевізор »вартістю 2000,00 грн.; диван вартістю 4000,00 грн.; шафу-купе вартістю 8000,00 грн.; комплект меблів для коридору вартістю 2000,00 грн.; пилосос LIPS»вартістю 1000,00 грн. та стіл кухонний вартістю 2500,00 грн.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме: визнав факт проживання з позивачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001р. по 28.01.2006р., не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, не заперечував проти стягнення з нього грошової компенсації за 1/2 частини вартості автомобіля марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 25000,00 грн. та виділу позивачці у власність майна, а саме: телевізора »вартістю 1500,00 грн.; комп'ютера вартістю 3000,00 грн.; холодильника «Атлант»вартістю 4000,00 грн.; дивана вартістю 4000,00 грн.; пральної машини «BOSCH»вартістю 4000,00 грн., а також не заперечував проти виділу йому автомобіля марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, телевізора »вартістю 2000,00 грн.; дивана вартістю 4000,00 грн.; шафи-купе вартістю 8000,00 грн.; комплекту меблів для коридору вартістю 2000,00 грн.; пилососу »вартістю 1000,00 грн. та столу кухонного вартістю 2500,00 грн.

Позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власністю подружжя, визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаної вище квартири та визнання права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2, відповідач не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає що квартира АДРЕСА_1 є його особистою приватною власністю. Що стосується квартири АДРЕСА_2, то дана квартира придбана в період шлюбу і належить їм з позивачкою в рівних частках, тому остання має право тільки на 1/2 частину вказаної квартири.

В обґрунтування своїх заперечень, відповідач зазначав, що до покупки квартири АДРЕСА_1, вони з позивачкою з 2001р. по 2002р. проживали в комунальній квартирі по АДРЕСА_3 де йому на праві власності належала кімната. Крім того, йому також на праві власності належав автомобіль марки ВАЗ 2107. Вказане вище майно відповідач вважає своєю особистою власністю, оскільки придбав його ще до зустрічі з позивачкою. Після того, як позивачка завагітніла, відповідач продав кімнату в комунальній квартирі за 9000,00 доларів США та автомобіль ВАЗ 2107 і в 2002р. придбав на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2002р. за 11000,00 доларів США квартиру АДРЕСА_1, доклавши власні 1000,00 доларів США.

Позивачка в судовому засіданні не заперечувала проти того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти відповідача, які він отримав від продажу кімнати в комунальній квартирі по АДРЕСА_3 та автомобіля ВАЗ 2107, які належали йому на праві власності.

Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.22 КпШС, Законом України «Про власність»та главою 8 Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Судом встановлено, що сторони до реєстрації шлюбу, а саме з 2001р. по 28.01.2006р. проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Вказаний факт відповідач не заперечує.

З матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2006р. першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м.Одеси між сторонами, був зареєстрований шлюб, актовий запис №36.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 08.08.2012р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, був розірваний (а.с.10).

Від шлюбу у сторін є неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 (а.с. 11).

Встановлено, що перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах відповідач придбав на своє ім'я квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.04.2002р. (а.с.19).

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було придбане майно: квартира АДРЕСА_2, автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, телевізор UNG»- 1500,00 грн.; комп'ютер - 3000,00грн.; холодильник «Атлант»- 4000,00 грн.; диван - 4000,00 грн.; пральна машина »- 4000,00 грн.; телевізор »- 2000,00 грн.; диван - 4000,00 грн.; шафа-купе - 8000,00 грн.; комплект меблів для коридору - 2000,00 грн.; пилосос »- 1000,00 грн.; стіл кухонний - 2500,00грн. Вказане майно є спільним майном подружжя, тому підлягає поділу відповідно до вимог ч.1 ст.71 СК України.

Право власності на квартиру АДРЕСА_2 та на автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 було оформлено на відповідача, що підтверджувалося договором купівлі-продажу від 15.10.2010р.(а.с.18) та свідоцтвом про реєстрацію серії ВНС 086340 (а.с.22).

У судовому засіданні сторони не заперечували, що майно, яке придбане у період шлюбу є їх спільною сумісною власністю та погодилися з ринковою вартістю квартири АДРЕСА_2, яка складає 500000,00 грн., автомобіля марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, яка складає 50000,00грн. та іншого вищезазначеного майна (а.с.62).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Так як сторони не заперечували факт того, що квартира АДРЕСА_2, автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, телевізор »- 1500,00 грн.; комп'ютер - 3000,00грн.; холодильник «Атлант»- 4000,00 грн.; диван - 4000,00 грн.; пральна машина »- 4000,00 грн.; телевізор UNG»- 2000,00 грн.; диван - 4000,00 грн.; шафа-купе - 8000,00 грн.; комплект меблів для коридору - 2000,00 грн.; пилосос «PHILIPS»- 1000,00 грн.; стіл кухонний - 2500,00грн. є їх спільною сумісною власністю, то відповідно до 61 ЦПК України дані обставини, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу згідно ст. 68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 60, ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається відповідно до вимог статті ч. 4ст. 71 СК України лише за його згодою.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана лише за його згодою.

Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за 1/2 частини вартості автомобіля марки «ТОYOTA», 1997р.в., р.н. НОМЕР_1 в сумі 25000,00 грн. та виділу позивачці у власність телевізора »- 1500,00 грн.; комп'ютера - 3000,00грн.; холодильника «Атлант»- 4000,00 грн.; дивана - 4000,00 грн.; пральної машини »- 4000,00 грн. є законними та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Спірний автомобіль є неподільною річчю, зі слів відповідача знаходиться в його користуванні та розпорядженні, а тому він згоден сплатити позивачці грошову компенсацію за 1/2 частину спірного автомобіля в сумі 25000,00 грн., оскільки остання заявила такі вимоги.

Крім того, відповідач погоджується з розділом майна, а саме: меблів та побутової техніки, який запропонувала позивачка та не заперечує проти виділу йому у власність телевізора »- 2000,00 грн.; дивана - 4000,00 грн.; шафи-купе - 8000,00 грн.; комплекту меблів для коридору - 2000,00 грн.; пилососу PS»- 1000,00 грн. та кухонного столу - 2500,00грн.

Суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 підлягають задоволенню частково, та за позивачкою слід визнати право власності тільки на 1/2 частину спірної квартири, оскільки вона придбана сторонами у період шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і частки подружжя у праві власності є рівними.

Що стосується вимог в частини встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2001р. по 28.01.2006р., то суд прийшов до висновку, що дані вимоги підлягають задоволенню частково.

Встановлення вказаного факту необхідно позивачці для визнання квартири АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаної вище квартири.

Суд вважає, що встановленню підлягає тільки факт сумісного проживання сторін за період з 1.01.2004р. по 28.01.2006р., оскільки норми ст.74 СК України, якими передбачено право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, набули чинності тільки з 01 січня 2004р. і зворотньої сили не мають.

Тому на майно, яке придбано до 01.01.2004р. не поширюються норми ст.74 СК України.

При цьому, за думкою суду встановлення вказаного факту не має будь-якого правового значення, оскільки від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, так як дана квартира не є об'єктом спільної сумісної власністю сторін, а тому позовні вимоги в частині визнання зазначеної квартири об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину вказаної вище квартири, задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004р.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 придбана на підставі договору купівлі -продажу від 22.04.2002р., то до даних правовідносин не застосовуються норми ст.74 СК України, оскільки він набув чинності 01.01.2004р.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського(фермерського) господарство не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1ст.17,ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п.5 постанови Пленуми верховного Суду України №20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01.01.2004р., вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають у момент його придбання, тому правовий режим майна (будинку) придбаного у 2002р., і правовідносини між сторонами із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК, який набув чинності з 01 січня 2004р.

Згідно з вимогами частин 1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 4 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991р. (чинного на час виникнення спірних відносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з ч.2 ст.3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

При цьому за змістом ч. 4 ст.368 ЦК для набуття членами сім'ї права спільної сумісної власності на певно майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно, набуте за спільні кошти.

Тому позивач повинна була довести не лише факт спільного проживання, а і ступінь її участі у придбанні спірного майна.

Однак матеріали справи не містять доказів щодо участі позивачки у набутті квартири АДРЕСА_1.

За таких обставин позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню частково.

Позовні вимоги в частині визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, а також на автомобіль марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до правовстановлюючих документів, власником вказаного майна є відповідач, і за ним не потрібно повторно визнавати право власності.

Крім того, дані вимоги не відповідають засобам захисту, передбачених ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі становить 3219,00 грн., з яких позивачкою сплачено 429,20грн. за вимоги матеріального характеру, 107,30грн. за вимогами про встановлення факту, 107,30грн. в рахунок забезпечення позову, які слід стягнути з відповідача на її користь.

Різниця судового збору в сумі 2485,10 грн., яка не була сплачена позивачкою, повинна бути стягнути з відповідача на користь держави.

Оскільки позовні вимоги позивачки задоволенні часткового і їй відмовлено в задоволенні частині позовних вимог, то з неї слід стягнути на користь держави судовій збір в сумі 304,70грн.

Керуючись ст.ст. 3,60,69,70,71 СК України, ст.364,368 ЦК України, ст. 22 КпШС, ст.17 Закону України «Про власність»ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання квартири об'єктом спільної сумісної власністю подружжя та поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004року по 28 січня 2006року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Рига, ідентифікаційний код НОМЕР_2, на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частини вартості автомобіля марки «ТОYOTA», 1997 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 25000 (двадцять п'ять тисяч) гривень 00 копійок.

Розділити спільне майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3, виділив у власність:

ОСОБА_2 майно: телевізор »вартістю 1500,00 гривень; комп'ютер вартістю 3000,00 гривень; холодильник «Атлант»вартістю 4000,00 гривень; диван вартістю 4000,00 гривень; пральну машину »вартістю 4000,00 гривень;

ОСОБА_3 - телевізор «SAMSUNG»вартістю 2000,00 гривень; диван вартістю 4000,00 гривень; шафу-купе вартістю 8000,00 гривень; комплект меблів для коридору вартістю 2000,00 гривень; пилосос »вартістю 1000,00 гривень; стіл кухонний вартістю 2500,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м.Рига, ідентифікаційний код НОМЕР_2, на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 643 (шістсот сорок три) гривні 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м.Рига, ідентифікаційний код НОМЕР_2, на користь держави судовий збір в сумі 2485 (дві тисячі чотириста вісімдесят п'ять) гривень 10 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 уродженки с.Голиця, Болградського району Одеської області на користь держави судовий збір в сумі 304 (триста чотири) гривні 70 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: О.М. Сегеда

.