РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2013 рокум. Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області у складі судді
Полянчука Б.І., при секретарі Панченко
Л.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Бердянської міської ради до ОСОБА_1,
третя особа товариство з обмеженою
відповідальністю «Керуюча компанія
«Коменерго - Бердянськ» про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Бердянська міська рада
звернулась з позовом до ОСОБА_1 про
визнання особи такою, що втратили право
користування жилим приміщенням у якому
зазначила, що гуртожиток по АДРЕСА_1. У
кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку
зареєстровано місце постійного
проживання відповідача, який не
проживає у зазначеній кімнаті більше
шести місяців без поважних причин.
Просили визнати його таким, що втратив
право користування кімнатою АДРЕСА_1 на
підставі ст. 71 та 72 ЖК України.

У судовому засіданні
представник позивача вимоги підтримав
і просив їх задовольнити.

Відповідач у письмових
запереченнях та в судовому засіданні
позов не визнав, оскільки він постійно
проживає у спірній кімнаті на протязі
десяти років, своєчасно оплачує
комунальні платежі, у кімнаті
знаходяться його речі.

Представник ТОВ «Керуюча
компанія «Коменерго - Бердянськ»
просив позов задовольнити.

З'ясувавши обставини справи
та перевіривши їх доказами, суд
приходить до наступного.

Главою 4 ЖК УРСР не
передбачено можливості визнати особу,
яка користується житловим приміщенням
у гуртожитку, такою, що втратила право
користування зазначеним приміщенням.

У статті 130 ЖК УРСР
передбачено, що порядок користування
житловою площею в гуртожитках
визначається законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

У «Примірному положенні про
гуртожитки» та «Положенні про
гуртожитки територіальної громади м.
Бердянськ», якими передбачено
відповідальність за порушення правил
надання жилої площі в гуртожитку,
користування гуртожитками та їх
утримання, зазначено, що особи, винні у
порушенні правил користування
гуртожитками, несуть відповідальність
відповідно до законодавства.

Статтею 1 ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» передбачено, що
сфера дії цього Закону поширюється на
громадян, які не мають власного житла,
більше п'яти років на законних
підставах зареєстровані за місцем
проживання у гуртожитках та фактично
проживають у них.

Цей Закон не поширюється на
громадян, які проживають у гуртожитках,
призначених для тимчасового
проживання у зв'язку з навчанням,
перенавчанням чи підвищенням
кваліфікації у навчальних закладах та
у зв'язку з роботою (службою) за
контрактом; осіб, які мешкають у
гуртожитку без законних підстав (без
офіційної реєстрації місця
проживання); громадян, які проживають у
спеціальних гуртожитках, призначених
для тимчасового проживання осіб, які
відбували покарання у виді обмеження
волі або позбавлення волі і потребують
поліпшення житлових умов, або жила
площа яких тимчасово заселена, або
повернути колишнє жиле приміщення яким
немає можливості; на
військовослужбовців, працівників
Збройних Сил України та Міністерства
внутрішніх справ України, які
проживають у гуртожитках; а також на
осіб, які потребують медичної допомоги
у зв'язку із захворюванням на
туберкульоз; на осіб, які проживають у
гуртожитках, що мають статус
соціальних на момент набрання чинності
цим Законом.

Сфера дії цього Закону
поширюється на гуртожитки, які є
об'єктами права державної та
комунальної власності, крім
гуртожитків, що перебувають у
господарському віданні чи в
оперативному управлінні військових
частин, закладів, установ та
організацій Збройних Сил України,
інших військових формувань, утворених
відповідно до закону, Міністерства
внутрішніх справ України та державних
навчальних закладів.

Дія цього Закону не
поширюється на гуртожитки, що
знаходяться у приватній власності,
крім гуртожитків, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації).

Статтею 4 ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» визначено, що
громадяни, на яких поширюється дія
цього Закону, мають право на
приватизацію житлових приміщень у
гуртожитках, які перебувають у
власності територіальних громад і
можуть бути приватизовані відповідно
до закону.

Приватизація житлових
приміщень у гуртожитках здійснюється
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» з урахуванням особливостей,
визначених цим Законом.

Громадяни, які на законних
підставах проживають у гуртожитках
державної форми власності,
гуртожитках, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації), набувають право на
приватизацію житлових приміщень у
таких гуртожитках після їх передачі у
власність відповідної територіальної
громади.

Оскільки правовий режим
гуртожитків, житлові приміщення яких
підлягають приватизації згідно ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» прирівняні до правового режиму
житлових приміщень в будинках
державного і громадського житлового
фонду, то до мешканців таких
гуртожитків у разі їх тимчасової
відсутності поширюються вимоги статей
71, 72 ЖК УРСР.

Відповідач ОСОБА_1 вселився
в спірне жиле приміщення на законних
підставі, що підтверджується ордером
від 21.08.2003 року (а.с.47).

Відсутність у відповідача
власного житла підтверджується
інформацією, що надана суду державним
реєстратором (а.с.22,23).

Реєстрація відповідача за
місцем проживання у гуртожитку
підтверджується телефонограмою
управління Бердянського МВ УДМС
України в Запорізькій області та
копією його паспорта (а.с.11, 45-46).

Зазначені докази та
квитанції про оплату комунальних
послуг підтверджують фактичне
проживання відповідача у спірному
жилому приміщенні більше п'яти років на
законних підставах, що дає підстави
вважати, що відповідач відноситься до
мешканців гуртожитків на які
поширюються гарантії, передбачені ЗУ
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» і до цих правовідносин
підлягають застосуванню ст. ст. 71, 72 ЖК
УРСР.

Згідно ст. 71 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

За статтею 72 ЖК УРСР
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно довідок ТОВ «Керуюча
компанія «Коменерго-Бердянськ» від
31.05.2013 року та від 10.10.2013 року в кімнаті
АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 (а.с.10,18).

На підтвердження не
проживання ОСОБА_1 у спірному житловому
приміщенні позивач надав акт від 28.05.2013
року за яким на момент його складання у
квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не проживає
тривалий час (більше шести місяців)
(а.с.9). Суд вважає, що цей акт не може
підтверджувати непроживання
відповідача у спірному жилому
приміщенні більше шести місяців,
оскільки він може підтвердити певні
обставини на момент його складання, а
не обставини за певний період.

Інших доказів, які би
підтверджували непроживання
відповідача в спірному жилому
приміщенні на протязі шести місяців
суду не надано.

Користування спірним житлом
та проживання в ньому відповідача
підтверджується фототаблицею (а.с.40-44),
довідками про оплату відповідачем
комунальних послуг (а.с.49-53).

Враховуючи встановлені у
судовому засіданні обставини, суд
вважає, що підстави для задоволення
позову відсутні в зв'язку його
недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК
України, ст. 71, 72 ЖК УРСР, ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду», «Примірним положенням про
гуртожитки», «Положенням про
гуртожитки територіальної громади м.
Бердянськ», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову
відмовити.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

Суддя