Справа № 2610/9156/2012
Провадження №2/761/1200/2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 грудня 2013 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк
А.І.

при секретарі
Пироговській-Харітоновій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору, ОСОБА_3, Приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, Перша
Київська державна нотаріальна контора,
про визнання правочину недійсним та
нікчемним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 10 квітня 2012 року,
в особі свого представника, звернулася
до Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі -
Відповідач), треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору, ОСОБА_3 (далі - Третя
особа № 1), Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 (далі - Третя особа № 2),
Перша Київська державна нотаріальна
контора (далі - Третя особа № 3), про
визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її син ОСОБА_5.
Зауважує, що після смерті сина їй стало
відомо, що 24 лютого 2005 року син склав
заповіт (далі - Заповіт), спадкоємцями
за яким є вона, Відповідач та Третя
особа № 1. Вказує, що після смерті сина в
його квартирі вона виявила документ,
написаний 01 жовтня 2008 року власноручно
її сином, в якому він застережував, що
викреслює Відповідача з переліку своїх
спадкоємців за Заповітом. Зауважує на
тому, що за життя її сину неодноразово
погрожували. На її думку, Відповідач
також чинив на її сина психологічний
тиск, у зв'язку з чим вона вважає, що при
складанні Заповіту, волевиявлення сина
не було вільним. Просила суд ухвалити
судове рішення, яким визнати недійсним
вищевказаний Заповіт.

У ході судового розгляду справи
Позивач уточнила позовні вимоги та
просила суд ухвалити судове рішення,
яким визнати заповіт її сина ОСОБА_5
недійсним та нікчемним, мотивуючи тим,
що при посвідченні заповіту нотаріусом
не було дотримано, на її думку, ряд
встановлених законодавством вимог, які
регламентують порядок посвідчення
заповіту, зокрема, не роз'яснено зміст
статей 1241, 1307 Цивільного кодексу
України та не зазначено час складання
заповіту, як того вимагає частина 1
статті 1247 Цивільного кодексу України.

У судовому засіданні представник
Позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив суд позов
задоволити.

Відповідач та його представник, який
одночасно є також представником
Третьої особи № 1, у судовому засіданні
позов не визнали, просили суд у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі, мотивуючи тим, що
складений ОСОБА_5 24 лютого 2005 року
заповіт, на їх думку, відповідає
вимогам законодавства, а тому є
дійсним. Крім того, зауважили, що заява
останнього від 01 жовтня 2008 року щодо
зміни кола спадкоємців за Заповітом
вчинена без додержання встановленої
законодавством нотаріальної форми,
тому, на їх думку, не може вважатися
правочином про зміну Заповіту.
Зазначили також на тому, що з моменту
написання вказаної заяви до дня смерті
спадкодавця пройшло чимало часу, тим
самим, на їх думку, ОСОБА_5 мав
можливість змінити чи скасувати
Заповіт, проте, своїм правом не
скористався, що свідчить про наявність
у нього вільного волевиявлення
заповідача при складанні Заповіту.

Третя особа № 2 у судове засідання не
з'явилася. На адресу суду подала
клопотання про розгляд справи у її
відсутність. Крім того, пояснила, що 24
лютого 2005 року до неї, як до нотаріуса,
звернувся ОСОБА_5 та висловив своє
бажання заповісти все майно, яке буде
належати йому на момент смерті, в
рівних частинах ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2. Зауважила, що до підписання
заповіту особу ОСОБА_5 нею було
встановлено, дієздатність перевірено
та роз'яснено приписи чинного
законодавства щодо посвідчення
заповіту, порядку його зміни чи
скасування. Зазначила також, що при
посвідченні вказаного заповіту у неї
не виникало сумнівів стосовно
дієздатності заповідача та підозр щодо
того, що останній діє під впливом
насильства, тому вважає позов
необґрунтованим.

Представник Третьої особи № 3 у судове
засідання не з'явився. Про причину
неявки суд не повідомив, клопотання про
відкладення розгляду справи чи про
розгляд справи у його відсутність, як і
пояснень на позов, до суду не подавав.

Суд знаходить можливим розгляд справи
у відсутність Третьої особи № 2 та
представника Третьої особи № 3, на
підставі наявних у справі доказів,
оскільки інші особи, які беруть участь
у справі, не заперечували щодо розгляду
справи у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши пояснення представника
Позивача, Відповідача та його
представника, Третьої особи № 1 та його
представника, дослідивши матеріали
справи, оцінивши зібрані у справі
докази в їх сукупності, суд знаходить
позов таким, що не підлягає
задоволенню, у повному обсязі, з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 316
Цивільного кодексу України, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Згідно з частиною статті 317 Цивільного
кодексу України, власникові належать
права володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

За змістом частин 1 та 2 статті 319
Цивільного кодексу України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Статтею 1233 Цивільного кодексу України
встановлено, що заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

За змістом частини 1 статті 1235
Цивільного кодексу України, заповідач
може призначити своїми спадкоємцями
одну або кілька фізичних осіб,
незалежно від наявності у нього з цими
особами сімейних, родинних відносин, а
також інших учасників цивільних
відносин.

За змістом частин 1, 2 та 3 статті 1247
Цивільного кодексу України, заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складення.

Заповіт має бути особисто підписаний
заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього кодексу.

Частиною 2 статті 1248 Цивільного кодексу
України закріплено, що нотаріус може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів.

Судом встановлено, що 24 лютого 2005 року
за реєстровим № 630 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4
посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5, за
яким він заповів все майно, яке буде
належати йому на момент смерті, в
рівних частинах, Позивачеві,
Відповідачу та Третій особі № 1 (а.с. 5).

Судом також встановлено, що ОСОБА_5
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 4).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 215
Цивільного кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203
Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Аналізуючи зміст Заповіту, суд дійшов
висновку, що він відповідає вимогами
законодавства щодо порядку його
посвідчення. Зокрема, Заповіт
складений зі слів заповідача у
письмовій формі, із зазначенням місця
його складення, особисто підписаний
ОСОБА_5 та нотаріально посвідчений.
Тому суд критично оцінює позицію
Позивача в частині щодо зазначених в
уточненій позовній заяві підстав
нікчемності Заповіту та вважає позов в
цій частині безпідставним.

Крім того, Позивач вважає, що Заповіт
був складений її сином під впливом
психічного тиску на нього з боку інших
осіб.

В обґрунтування своїх позовних вимог
Позивач надала суду власноруч написану
ОСОБА_5 «Поправку к завещанию» від 01
жовтня 2008 року, у якій останній
застережив, що позбавляє ОСОБА_2 права
на спадкування за оспорюваним
Заповітом (а.с. 6).

За змістом частини 1 статті 231
Цивільного кодексу України, правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 1257
Цивільного кодексу України, за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідно до Висновку експерта №
2196/13-32/2197/13-33 від 26 червня 2013 року, підпис
від імені ОСОБА_5, рукописний запис
«заповіт прочитано мною вголос,
підписано власноручно/ОСОБА_1.» у графі
«Підпис» в заповіті від 24 лютого 2005
року, зареєстрованому в реєстрі за № 630,
виконані самим ОСОБА_5. Вирішити
питання про те, чи виконані підпис та
рукописний запис у графі «Підпис» в
заповіті від 24 лютого 2005 року,
зареєстрованому в реєстрі за № 630
ОСОБА_5 під незначним впливом якихось
збиваючих факторів (нервування,
хвилювання, збудження, хворобливого
стану чи під дією медичних препаратів)
або вони виконані в звичайних умовах -
не виявилось можливим, оскільки
будь-які діагностичні почеркові ознаки
(уповільненість темпу рухів, ознаки
порушення їх координації першої та
другої груп, просторової орієнтації, не
диференційованість натиску) у
досліджуваному підписі відсутні. Разом
з тим, оцінюючи вияв загальних
почеркових ознак у досліджуваних
підписі та тексті (досить швидкий темп,
відсутність яскраво виражених ознак
порушення координації рухів та їх
просторової орієнтації, середній
диференційований натиск), а також
збіжність їх з загальними ознаками у
зразках почерку та підпису ОСОБА_5
свідчить про те, що будь-якому значному
впливу збиваючих факторів як природних
(таких, як сильні хвилювання, стрес,
тяжкий хворобливий стан та ін.), так і
штучних, які призвели б до порушення
письмово-рухових функцій, ОСОБА_5 при
виконанні досліджуваних підпису та
запису не піддавався (а.с., а.с. 71-75).

Відповідно до частини 3 статті 214
Цивільного кодексу України, відмова
від правочину вчиняється у такій самій
формі, в якій було вчинено правочин.

Відповідно до частини 1 статті 219
Цивільного кодексу України, у разі
недодержання вимоги закону про
нотаріальне посвідчення правочину
такий правочин є нікчемним.

Суд критично оцінює вищезазначений
документ та вважає його неналежним
доказом у справі, оскільки «Поправку к
завещанию» від 01 жовтня 2008 року, жодним
чином не свідчить про відсутність у
ОСОБА_5 волевиявлення при складанні
заповіту від 24 лютого 2005 року про
призначення своїми спадкоємцями, у
тому числі ОСОБА_2. Крім того, вказаний
документ не може бути підставою для
зміни заповіту, складеного ОСОБА_5 від 24
лютого 2005 року, оскільки при його
написанні не були дотриманні вимоги
законодавства щодо порядку та форми
зміни заповіту.

За таких обставин, оцінюючи докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що під час складення заповіту від 24
лютого 2005 року на ім'я Позивача,
Відповідача та Третьої особи № 1,
ОСОБА_5 мав необхідний обсяг цивільної
дієздатності, повністю усвідомлював
значення своїх дій та міг керувати
ними, його волевиявлення заповісти все
належне йому на момент смерті майно
саме особам, вказаним вище, було
вільним і повністю відповідало його
внутрішній волі, у зв'язку з чим суд
вважає позов необґрунтованим та таким,
що задоволенню не підлягає у повному
обсязі.

З урахуванням викладеного, на підставі
статей 203, 214, 215, 219, 231, 316, 317, 319, 1233, 1235, 1247,
1248, 1257 Цивільного кодексу України,
керуючись статями 10, 11, 13, 60, 88, 209, 212-215,
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
ОСОБА_3, Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
Перша Київська державна нотаріальна
контора, про визнання правочину
недійсним та нікчемним - в і д м о в и т и
у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Шевченківський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а у разі, якщо
рішення було проголошено без участі
особи, яка його оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення зазначених вище строків або
після розгляду справи в апеляційному
порядку Апеляційним судом м. Києва,
якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :