Справа № 1326/2-537/11
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/278/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник
Т.А., Мацея М.М.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, представника
ПАТ «Страхова команія «БРОКБІЗНЕС»
Сухарини В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами Приватного
акціонерного товариства «Страхова
команія «БРОКБІЗНЕС» та ОСОБА_2 на
рішення Франківського районного суду
м. Львова від 21 березня 2012 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «БРОКБІЗНЕС» про стягнення
страхового відшкодування, моральної
шкоди, пені та судових витрат, -

в с т а н
о в и л а:

У травні 2010 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ЗАТ «Страхова компанія
«БРОКБІЗНЕС» про стягнення майнової
шкоди - страхового відшкодування в
розмірі 375250.00 грн., пені в розмірі
облікової ставки Національного банку
України за період з 02 травня 2009 року за
кожен день прострочення виплати
(згідно розрахунку - 19178.87 грн.,
розраховано за 6 місяців (а.с. 20) період з
30.11.2009 року по 01.06.2010 року) та моральної
шкоди в сумі 10 000 грн., посилаючись на те,
що в період з 06 по 08 квітня 2008 року було
викрадено його автомобіль КАМАЗ-6520, 2008
року випуску, номерний знак НОМЕР_1,
який було застраховано у Львівській
філії ЗАТ «Страхова компанія
«БРОКБІЗНЕС», однак 07 жовтня 2009 року
страхова компанія відмовила йому у
виплаті страхового відшкодування з
підстав порушення ним умов
страхування, а саме щодо нічного
зберігання транспортного засобу,
оскільки викрадення автомобіля
відбулося на стоянці, що не
охороняється .

У подальшому ОСОБА_2 збільшив заявлені
позовні вимоги, та під час розгляду
справи неодноразово уточнював їх. В
кінцевому просив стягнути з
відповідача страхове відшкодування за
мінусом франшизи в сумі 375 250 грн., пеню в
сумі 38 779.25 грн. за період з червня 2009
року по червень 2010 року, інфляційні
втрати в сумі 68 670.75 грн. та три проценти
річних в сумі 29 516.24 грн. за період з
червня 2009 року по грудень 2011 року
включно, моральну шкоду в сумі 10 000 грн.
та судові витрати.

Оскаржуваним рішенням у позові
задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
«Брокбізнес» на користь ОСОБА_2
страхове відшкодування в розмірі 375 2500
(триста сімдесят п'ять тисяч) грн. 00 коп.,
пеню у розмірі 38 779 (тридцять вісім
тисяч сімсот сімдесят дев'ять) грн. 25
коп., 120 (сто двадцять) грн. 00 коп. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу, що були сплачені при
поданні позовної заяви, а всього разом
414 149 (чотириста чотирнадцять тисяч сто
сорок дев'ять) грн. 25 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного
товариства "Страхова компанія
«Брокбізнес» на користь держави
судовий збір в сумі 1700 (одна тисяча
сімсот) грн. 00 коп.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили Приватне
акціонерне товариство «Страхова
компанія «БРОКБІЗНЕС» та ОСОБА_2.

Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»
вважає, що оскаржуване рішення суду
ухвалене з неповним з'ясуванням
обставин справи, невідповідністю
висновків суду обставинам справи та
порушенням норм матеріального і
процесуального права. Стверджує, що суд
помилково прийшов до висновку, про те,
що позивача не було ознайомлено з
Правилами страхування, та про те, що
Договором були передбачені умови
страхування за відсутності обмежень по
умовах зберігання автомобіля. В
договорі є чітко встановлена графа «З
умовами та Правилами страхування
ознайомлений та згоден, оригінал
Договору отримав», дану умову договору
позивачем не оскаржено, а тому вважає,
що в силу закону не існує правових
підстав вважати її недійсною. Крім того
судова практика визнає презумпцію
ознайомлення страхувальника з
Правилами страхування, якщо Договір
страхування ним підписаний. Судом
також не взято до уваги пропуск
позивачем позовної давності, щодо
стягнення неустойки, яка встановлена в
один рік, а ст. 267 ЦПК України визначено,
що наслідком пропущення позовної
давності є відмова у задоволенні
позову.

Просить скасувати рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 21 березня 2012 року та ухвалити нове,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Апелянт ОСОБА_2 вважає, що оскаржуване
рішення частково не відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а також фактичним обставинам справи.

Стверджує, що суд задовольняючи
частково позовні вимоги не застосував
ч. 2 ст. 625 ЦК України та ППВС України,
оскільки боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Просить скасувати рішення суду в
частині відмови у задоволенні його
вимог та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, представника
ПАТ «Страхова команія «БРОКБІЗНЕС»
Сухарину В.С., перевіривши матеріали
справи, межі та доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» слід
відхилити, а скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Відповідно до ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Судом установлено, що 30 грудня 2008 року
між ОСОБА_2 та ЗАТ (тепер ПАТ) «Страхова
компанія «БРОКБІЗНЕС» було укладено
Договір добровільного страхування
наземного транспорту за № 006-26478 (а. с. 7).

В період 06 - 07 квітня 2009 року
застрахований автомобіль, який на цей
момент знаходився на вул. Довга, 3 у м.
Львові, було викрадено.

На виконання Договору страхування 08
квітня 2009 року ОСОБА_2 письмово
повідомив ЗАТ «Страхова компанія
«БРОКБІЗНЕС» про настання страхового
випадку, подавши повідомлення про
незаконне заволодіння транспортного
засобу (а. с. 68).

Також, на виконання п. 3.3 Договору
страхування ОСОБА_2 звернулася до
Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС України у
Львівській області із заявою про
викрадення автомобіля.

17 квітня 2009 року за фактом незаконного
заволодіння об'єктом страхування було
порушено кримінальну справу № 142-2467 за
ознаками злочину передбаченого ч. 3 ст.
289 КК України (а. с. 8) .

17 червня 2009 року досудове слідство в
кримінальній справі зупинено у зв'язку
з невстановленням особи, причетної до
вчинення злочину (а.с. 10).

07 жовтня 2009 року ЗАТ «Страхова компанія
«БРОКБІЗНЕС» листом повідомила ОСОБА_2
про відмову у виплаті страхового
відшкодування, оскільки ним було
порушено умови нічного зберігання
транспортного засобу і викрадення
автомобіля відбулось на стоянці, що не
охороняється.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги представника ПАТ
«Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого судом
рішення, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
страхування» договір страхування
укладається у відповідності до Правил
страхування.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про
страхування» при укладенні договору
страхування страхувальник подає
страховику письмову заяву, в якій на
вимогу страховика зазначає необхідну
для оцінки страхового ризику
інформацію.

Відповідно до змісту п. 7.4. Правил
добровільного страхування наземного
транспорту від 20 листопада 2007 року,
затверджених головою правління ЗАТ
«Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» (а.с.
22-24), договір страхування укладається
на підставі цих Правил та письмової
заяви Страхувальника. Письмова заява
Страхувальника є невід'ємною частиною
договору страхування, укладеного на
основі цих Правил. При заповненні
бланку заяви Страхувальнику необхідно
відповісти на ряд запитань, на підставі
яких визначається розмір страхового
платежу (а.с. 30).

Згідно п.п. 5.2, 5.2.9. Правил страховому
відшкодуванню не підлягають збитки
внаслідок викрадення транспортного
засобу чи незаконного заволодіння
транспортним засобом при його
знаходженні на стоянці або у гаражі, що
не охороняється у нічний час (з 23 год.00
хв. до 06 год.00 хв.), якщо інше не
передбачено договором страхування (а.с.
29).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 при
підписанні зазначеного договору
страхування подав заяву на страхування
від 30 грудня 2008 року, у якій визначені
умови, на яких мав намір застрахувати
належний йому автомобіль та укласти
договір страхування.

З копії заяви ОСОБА_2 вбачається, що
застрахований транспортний засіб буде
зберігатись за адресою м. Львів, вул.
Довга, 3, при цьому в ній не зазначено
будь-яких обмежень щодо його
зберігання у нічний час (оскільки про
намір зберігати його на стоянці або у
гаражі, що охороняється у нічний час у
заяві Страхувальника не зазначено) та
вказано страхові ризики в тому числі і
незаконне заволодіння транспортним
засобом (а.с. 16).

Достовірність даної зави сторонами не
оспорюється і, як вбачається її копія
була надіслана ОСОБА_2 листом ЗАТ
«Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» від
06.11.2009 року (а.с. 13).

На підставі поданої письмової заяви
ОСОБА_2, що у цілому відповідає
положенням ст. 638 ЦК України, та в якій
була зазначена інформація необхідна
для оцінки страхового ризику і
визначення розміру страхового платежу,
між сторонами 30 грудня 2008 року було
укладено Договір добровільного
страхування наземного транспорту за №
006-26478. При укладанні Договору
добровільного страхування сторони
дійшли згоди відносно всіх істотних
умов страхування, передбачених Законом
України «Про страхування».

Слід зазначити, що у відповідача до
настання страхового випадку не було
заперечень щодо зберігання автомобіля
на стоянці або у гаражі, що не
охороняється у нічний час, і позивач за
цих умов сплатив необхідний за
договором страховий тариф.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
зі сторін має бути досягнуто згоди (ст.
638 ЦК України).

Отже, укладенням даного Договору,
відповідач надав згоду на зберігання
транспортного засобу у нічний час без
будь-яких обмежень, а заява ОСОБА_2 є
невід'ємною частиною укладеного між
сторонами договору.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що при
узгодженні умов страхування сторони
погодили, що встановлений тариф в
розмірі 2,46% від вартості нового
автомобіля перекриває всі ризики та
відповідно до програми «Повне КАСКО»
дозволяє зберігати застрахований
автомобіль у будь-якому місці та у
будь-який час доби.

Тому безпідставними є посилання
відповідача в апеляційній скарзі щодо
незаконності стягнення основної суми
страхового відшкодування, з підстав,
що застрахований автомобіль «було
викрадено з місця його стоянки о 2 год. 54
хв. 07 квітня 2009 року, тобто в нічний час
зі стоянки, що не охороняється, що є
порушенням п.п. 5.2.9. Правил
страхування».

З матеріалів справи вбачається, що
страхова сума за договором складає
395000.00 грн. Позивачем сплачено 9 717.00 грн.
страхового внеску. Строк дії договору з
31 грудня 2008 року до 30 грудня 2009 року.
Франшиза складає 19750.00 грн. (а.с. 16-17).

З укладеного Договору страхування
вбачається, що до страхових ризиків
відноситься і «незаконне заволодіння
транспортним засобом» (а.с. 7).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України
«Про страхування» страховик
зобов'язаний при настанні страхового
випадку здійснити страхову виплату або
виплату страхового відшкодування у
передбачений договором строк.
Страховик несе майнову
відповідальність за несвоєчасне
здійснення страхової виплати
(страхового відшкодування) шляхом
сплати страхувальнику неустойки
(штрафу, пені), розмір якої визначається
умовами договору страхування.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

За змістом ст. ст. 610, 611 ЦК України
невиконання зобов'язання або його
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) є порушенням
зобов'язання, яке тягне за собою
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки; 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право
на неустойку (штраф, пеню) виникає
незалежно від наявності у кредитора
збитків, завданих невиконанням або
неналежним виконанням зобов'язання.

Аналогічні положення щодо зобов'язання
страховика сплатити неустойку в
розмірі, установленому договором або
законом у разі несплати страховиком
страхувальникові або іншій особі
страхової виплати, містяться в ст. 992 ЦК
України.

Відповідно до п. 5 Договору Страховик
несе майнову відповідальність за
несвоєчасне здійснення виплати
страхового відшкодування шляхом
сплати страхувальнику пені в розмірі
облікової ставки Національного банку
України (що діяла в період, за який
сплачується пеня) від суми
простроченого платежу за кожен день
прострочення.

Згідно п. 4 Договору по факту викрадення
або незаконного заволодіння
транспортним засобом, за якими
порушено кримінальну справу, страхове
відшкодування у розмірі 30 %
виплачується після порушення
кримінальної справи. Остаточна сума, за
винятком обумовленої франшизи, за
фактом викрадення виплачується по
закінченні терміну попереднього
розслідування органами МВС (припинення
чи призупинення провадження за даною
справою), але не раніше ніж через два
місці з дня порушення кримінальної
справи.

Установивши, що незаконне заволодіння
транспортним засобом - КАМАЗ-6520, 2008 року
випуску, номерний знак НОМЕР_1 є
страховим випадком, районний суд
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що страховик порушив узяті на себе
зобов`язання за Договором страхування
й на нього слід покласти обов`язок по
сплаті на користь ОСОБА_2 страхового
відшкодування (за вирахуванням
франшизи) в сумі 375 250.00 грн. та пені, яка
за період з 18 червня 2009 року по 20 червня
2009 року становить 38 779.25 грн. Колегія
суддів погоджується з розрахунком суми
пені, так як його проведено вірно.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не застосував строки позовної
давності до заявлених позивачем вимог
про стягнення пені, колегія суддів не
приймає до уваги, оскільки вони не
ґрунтуються на законі.

Згідно положень п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) застосовується позовна
давність в один рік.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Згідно вимог ч. 2 ст. 264 ЦК України
позовна давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є частина вимог, право
на яку має позивач, а ч. 3 цієї статті
визначено, що після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

Як вбачається з матеріалів справи,
перебіг строку позовної давності
позивачем був перерваний 31.05.2010 року
(при зверненні до суду з позовом про
стягнення заборгованості в тому числі
і пені), що відповідає положенням ч. 2 ст.
264 ЦК України, а тому суд правомірно
задовольнив позовні вимоги про
стягнення пені в межах року, що
передував зверненню до суду.

Разом з тим, не можна погодитись з
помилковим висновком районного суду
про те, що вимоги позивача про
стягнення інфляційних втрат та трьох
процентів річних від простроченої
суми, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України,
є безпідставними, оскільки на думку
суду, норма ч. 2 ст. 625 ЦК України не
підлягає застосуванню, ураховуючи те,
що сторонами встановлений інший
розмір пені, що підлягає стягненню.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено
обов'язок боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901
ЦК України).

Отже, договір про надання послуг
(зокрема, страхових) є складним
зобов'язанням, що складається з двох
органічно поєднаних між собою
зобов'язань: по-перше, правовідношення,
в якому виконавець повинен надати
послугу, а замовник наділений правом
вимагати виконання цього обов'язку;
по-друге, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу, а виконавець має право
вимагати від замовника відповідної
оплати.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625
ЦК України, можна дійти висновку, що
грошовим є зобов'язання, яке
виражається в грошових одиницях
України (грошовому еквіваленті в
іноземній валюті), тобто будь-яке
зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є
таке правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана сплатити
гроші на користь другої сторони
(кредитора), а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо
кожна із сторін у зобов'язанні має
одночасно і права, і обов'язки, вона
вважається боржником у тому, що вона
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони, і одночасно кредитором у тому,
що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається, у тому
числі, з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій відповідає
кореспондуючий обов'язок боржника
сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу в грошах, а виконавець має
право вимагати від замовника
відповідної оплати, тобто в якому
передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до останнього виду грошових
зобов'язань належить укладений
сторонами Договір про надання послуг,
оскільки ним установлена ціна договору
- страхова сума.

Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК
України розміщена в розд. І "Загальні
положення про зобов'язання" книги 5 ЦК
України, а тому поширює свою дію на всі
зобов'язання, якщо інше не передбачено
в спеціальних нормах, які регулюють
суспільні відносини з приводу
виникнення, зміни чи припинення
окремих видів зобов'язань.

З огляду на викладене слід дійти
висновку про те, що правовідносини, які
склалися між сторонами на підставі
Договору добровільного страхування
наземного транспорту, є грошовим
зобов'язанням.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну
природу правовідносин сторін як
грошові зобов'язання, на них
поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як
спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК
України, якщо за порушення зобов'язання
встановлено неустойку, то вона
підлягає стягненню в повному розмірі,
незалежно від відшкодування збитків.

Разом з тим, згідно із ст. 536 ЦК України
за користування чужими грошовими
коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
На відміну від процентів, які є платою
за користування чужими грошима,
неустойка є засобом забезпечення
виконання зобов'язання.

Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536,
549, ч. 2 ст. 625 ЦК України дає підстави для
висновку про те, що проценти та
неустойка (пеня) є різними правовими
інститутами, обмеження можливості
одночасного застосування яких законом
не встановлена.

На зазначене суд першої інстанцій
уваги не звернув та у порушення ст. ст.
212, 213 та 214 ЦПК України безпідставно не
застосував до спірних правовідносин
норму ч. 2 ст. 625 ЦК України, що призвело у
цій частині до неправильного вирішення
спору.

За таких обставин колегія суддів
вважає обґрунтованими вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача
інфляційних в сумі 68 670.75 грн. за період
з липня 2009 року по січень 2012 року
включно і трьох процентів річних в сумі
29 516.24 грн. за період з 18 червня 2009 року
по 31 січня 2012 року та погоджується з
доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 у
цій частині.

Колегія суддів погоджується з
розрахунками суми інфляційних втрат та
трьох процентів річних від
простроченої суми, так як нарахування
проведено вірно.

Також суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про відмову в
задоволенні позову в частині
відшкодування моральної шкоди,
оскільки Договором страхування таке
відшкодування не передбачено.
Зазначений висновок ґрунтується на ст.
611 ЦК України, відповідно до якої
відшкодування моральної шкоди в разі
невиконання зобов'язання допускається,
якщо такі наслідки передбачені законом
або договором.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення та трьох процентів річних
від простроченої суми підлягають
скасуванню з ухваленням у цій частині
нового рішення про задоволення вимог.

В решті: стягненні з Приватного
акціонерного товариства "Страхова
компанія "БРОКБІЗНЕС" на користь ОСОБА_2
страхового відшкодування в розмірі 375
2500 (триста сімдесят п'ять тисяч) грн. 00
коп., пені у розмірі 38 779 (тридцять вісім
тисяч сімсот сімдесят дев"ять) грн. 25
коп., 120 (сто двадцять) грн. 00 коп. витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу, що були сплачені при
поданні позовної заяви, а всього разом
414 149 (чотириста чотирнадцять тисяч сто
сорок дев"ять) грн. 25 коп.; стягненні з
Приватного акціонерного товариства
"Страхова компанія "БРОКБІЗНЕС" на
користь держави судового збору в сумі
1700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп.;
відмові у задоволенні відшкодування
моральної шкоди, - рішення суду
відповідає вимогам закону і зібраним
по справі доказам, а тому його слід
залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2; 309 ч. 1 п.
4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «БРОКБІЗНЕС» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 21 березня 2012 року в
частині відмови у стягненні 3% річних та
інфляційних - скасувати та ухвалити у
цій частині нове рішення, яким:

Стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«БРОКБІЗНЕС» в користь ОСОБА_2: 3% (три
проценти) річних від простроченої суми,
що становить 29 516,24 грн. (двадцять
дев'ять тисяч п'ятсот шістнадцять
гривень двадцять чотири копійки) за
період з 18 червня 2009 року по 31 січня 2012
року та інфляційні в сумі 68 670,75 грн.
(шістдесят вісім тисяч шістсот
сімдесят гривень сімдесят п'ять
копійок) за весь час прострочення - з
липня 2009 року по січень 2012 року включно.

В решті рішення Франківського
районного суду м. Львова від 21 березня
2012 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Гірник Т.А.

Мацей М.М.