Справа № 1309/2-207/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/200/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.

з участю представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4,
правонаступником якого є ОСОБА_5, на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 14 березня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа
-приватний нотаріус ОСОБА_7, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу 38/100 частин земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
нотаріально посвідченого від 10 липня
2006 року та зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_7, про
відшкодування матеріальної шкоди в
сумі 65 000 грн., -

в с т а н о в и
л а:

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_4
до ОСОБА_6, третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_7, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу 38/100
частин земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_1, нотаріально посвідченого від
10 липня 2006 року приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 - відмовлено.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа -
ОСОБА_7, про відшкодування матеріальної
шкоди в сумі 65 000 грн. - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4,
правонаступник якого - ОСОБА_5.

Вважає, що оскаржуване рішення в
частині відмови у задоволенні
первісного позову є безпідставним,
оскільки ухвалене внаслідок
недоведеності обставин, що мають
значення для справи та неправильного
застосування норм матеріального права.
Не погоджується з висновком суду з
покликанням на ст. 233 ЦК України та п. 23
ППВС України № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», що похилий вік позивача не
є обставиною яку слід вважати тяжкою,
та за якої визнається правочин
недійсним, оскільки похилий вік особи
сам по собі вказує на незадовільний
стан здоров'я, крім цього такий був
вчинений на вкрай невигідних умовах
для сторони.

Просить скасувати рішення районного
суду та ухвалити нове - про задоволення
позовних вимог ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити,
виходячи з наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Підставами набуття громадянами
України права власності на земельні
ділянки відповідно до вимог ч. 1 ст. 131
Земельного кодексу України є
цивільно-правові угоди.

Зі змісту ст. 655 ЦК України випливає, що
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Згідно вимог ст. 233 ЦК України правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнано судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину
недійсним застосовуються наслідки,
встановлені ст. 216 ЦК України. Сторона,
яка скористалася тяжкою обставиною,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки і моральну шкоду, що
завдані їй у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Відповідно до ст. 233 ЦК України під
впливом тяжкої обставини вважається
вчиненим правочин, який особа вчинила
вимушено під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних для
себе умовах, чим інша сторона
скористалася. Такий правочин має ваду
волі і вчиняється за таких обставин,
коли особа змушена вчинити правочин на
невигідних для себе умовах.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п. 7, 19 і 23 постанови від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України
правочин, вчинений під впливом помилки,
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Правочин може бути
визнаний судом недійсним на підставі
ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення чи зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Судом встановлено наступні юридично
значимі факти та відповідні їм
правовідносини.

Так, 10 липня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6
було укладено договір купівлі-продажу,
який посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 Згідно п. 1 вищевказаного
договору продавець ОСОБА_4 продав, а
покупець ОСОБА_6 купила 38/100 частин
земельної ділянки площею 0,0750 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 для
обслуговування житлового будинку за
ціною 64 766 грн. (а.с. 17 т. 1).

Як на підставу визнання недійсним
договору купівлі-продажу позивач
покликався на ст. 233 ЦК України, яка
регламентує правові наслідки вчинення
правочину під впливом тяжкої обставини
і на вкрай невигідних умовах.

Керуючись роз'ясненнями п. 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
районний суд дійшов висновку, що
позивачем на доведено належними
засобами доказування вчинення
правочину під впливом тяжкої
обставини, не наведено будь-яких
поважних надзвичайних обставин (крайня
нужденність, важка хвороба, загроза
втрати єдиного нерухомого майна), які
змусили його вчинити правочин на вкрай
невигідних умовах, натомість
покликання на похилий вік не може
слугувати підставою для визнання
договору недійсним з тих підстав, на
які покликається позивач, крім того
спростовується письмовими доказами, п.
5 договору та показаннями нотаріуса, як
свідка, який зазначив, що ОСОБА_4 при
підписанні договору ствердив, що
укладення договору не є наслідком
впливу тяжких для нього обставин.
Пояснення представника позивача про
безгрошевість договору до уваги не
беруться, оскільки не є джерелом
доказів і спростовуються показаннями
нотаріуса та п. 2 договору, де зазначено,
що продаж вчинено за 64 766 грн., які
повністю оплачені покупцем продавцю
при підписанні цього договору та з
огляду на ту обставину, що договір
купівлі-продажу укладений 10.07.2006 року, а
позивач звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним такого 24.11.2008 року,
що є підтвердженням того, що протягом
тривалого часу позивач не пред'являв
вимог щодо безгрошовості договору.

Крім того п. 7 договору сторони
підтвердили, що договір не носить
характеру фіктивного та удаваного
правочину, укладення договору
відповідає їх інтересам, умови
договору зрозумілі та відповідають
реальній домовленості сторін, договір
не приховує іншого правочину і
спрямований на реальне настання
наслідків, які обумовлені у ньому. При
цьому позивачем не доведено, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах. Навпаки, судом
встановлено, що оспорюваний договір
купівлі-продажу відповідає вимогам
чинного законодавства.

За таких обставин, посилання ОСОБА_4 та
його представника на те, що договір
купівлі-продажу було укладено під
впливом тяжкої обставини і на вкрай
невигідних умовах, а саме: у зв'язку з
похилим віком, необумовленням ціни та
неодержання грошових коштів, не є
підставою для застосування положень
ст. 233 ЦК України.

Таке свідчить про те, що позивач не
довів обставин, які в силу приписів ст.
233 ЦК України могли бути підставою для
визнання недійсним оспорюваного ним
договору.

З огляду на вищенаведене, районний суд
дійшов вірного висновку, що відсутні
правові підстави, визначені ст. 233 ЦК
України, для визнання недійсним
договору купівлі-продажу 38/100 частин
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
нотаріально посвідченого 10 липня 2006
року приватним нотаріусом Львського
міського нотаріального округу ОСОБА_7

Що стосується зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
відшкодування матеріальної шкоди, то
як зазначив суд першої інстанції, такі
до задоволення не підлягають, оскільки
позивачкою не доведено
неправомірності дій відповідача, його
вини та безпосереднього причинного
зв'язку між діями і матеріальною шкодою
на суму 65 000 грн., факт якої не доведений
та вказана сума не підтверджена
належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що районний суд правильно
дослідив і оцінив обставини у справі,
подані сторонами докази та вірно
визначив характер спірних
правовідносин.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, ч. 1 п. 1 ст.
307, ст. ст. 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4,
правонаступником якого є ОСОБА_5, -
відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 14 березня 2012 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

Тропак О.В.