РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2013 року
Ленінський районний суд м. Луганська у
складі:

головуючого: судді - Кравченко Н.О.,

при секретарі - Савченко Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луганську
цивільну справу за позовом Державного
закладу «Луганський державний
медичний університет» до ОСОБА_1 про
відшкодування вартості за період
навчання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом про відшкодування вартості за
період навчання, мотивуючи свої вимоги
тими обставинами, що 01.09.2003 р. між ОСОБА_1
та Державним закладом «Луганський
державний медичний університет» була
укладена угода «Про підготовку
фахівців з вищою освітою» за рахунок
державного замовлення. Відповідно до
наказу ДЗ «Луганський державний
медичний університет» Відповідач був
зарахований на перший курс денного
відділення медичного факультету за
спеціальністю: «Лікувальна справа»
Державного закладу «Луганський
державний медичний університет».
Відповідно до умов підписаної угоди
між Відповідачем та Позивачем,
Відповідач зобов'язався оволодіти
науковими знаннями та практичними
навичками, що передбачені вимогами
відповідних кваліфікаційних
характеристик фахівця для професійної
діяльності за спеціальністю та прибути
після закінчення вищого навчального
закладу освіти на місце направлення і
відпрацювати не менше трьох років.

Відтак, Позивач зазначив, що відповідно
до наказу ДЗ «Луганський державний
медичний університет» Відповідач
закінчив інтернатуру,
працевлаштувався на посаду лікаря
Луганської обласної клінічної лікарні
з 01.02.2011 р. Однак, в ході проведення
зустрічної перевірки, за результатами
ревізії КРУ в Луганській області( Акт
№04-21/006 від 25.05.2013р.) було встановлено, що
Відповідач відпрацював менше ніж три
роки, з 30.11.2012 був звільнений за власним
бажанням.

У своєму позові Позивач посилається п.
21 Наказу МОЗ України №367, яким
передбачено, що у разі, якщо випускник
не прибув за направленням або
відмовився приступити до роботи за
призначенням з причин не зазначених у
п.9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу за порушення
трудової дисципліни або звільнено за
власним бажанням протягом навчання в
інтернатурі та трьох років після
закінчення останньої, він зобов'язаний
відшкодувати у встановленому порядку
повну вартість навчання до державного
бюджету.

При цьому Позивач зазначає, що впродовж
навчання Відповідача по спеціальності
за період з 2003-2009рр. було витрачено на
оплату праці працівників, нарахування
на зарплату, оплату комунальних послуг
та енергоносіїв, стипендію, загальну
суму у розмірі 39322,46 грн., згідно
розрахунку вартості навчання
вітчизняного студента.

Таким чином, Позивач вважає, що
Відповідач не виконав зобов'язання
відповідно до угоди «Про підготовку
фахівців з вищою освітою» за рахунок
державного замовлення, укладеної між
Відповідачем та Позивачем від 01.09.2003 р.,
а саме: не відпрацював не менше трьох
років за місцем направлення.

Відтак, позивач попросив суд
стягнути з Відповідача на користь
Позивача витрати на навчання в сумі
39322,46 грн. та стягнути з Відповідача
витрати по судовому збору в сумі 393,22
грн.

Відповідач надав до суду заперечення, в
яких зазначив, що після закінчення
навчання в ДЗ «Луганському державному
університеті» з 01.02.2011 року він
працевлаштувався на посаду лікаря
Луганської обласної клінічної лікарні
та 30. 11.2012 року був звільнений за
власним бажання, однак 03.12.2012 року він
був прийнятий на посаду лікаря в
Українському науково - практичному
центрі ендокринної хірургії
Міністерства Охорони здоров'я України
де і працюю по теперішній час. Він
зазначає, що до теперішнього часу
працює в Державному закладі МОЗ
України.

При цьому Відповідач посилається на
Закон України «Про вищу освіту» та
вважає, що даний Закон не містить умов
про обов'язковість трирічного
відпрацювання та відшкодування у
встановленому порядку додержавного
бюджету вартості навчання,
компенсування замовникові витрат у
разі неприбуття молодого фахівця за
направленням або відмови його без
поважної причини приступити до роботи
за призначенням, звільнення його з
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни за власним
бажанням з роботи протягом трьох років.

Тобто, Відповідач вважає, що зазначені
вище положення нормативно-правових
актів обмежують його конституційні
права як громадянина України на
безоплатну вищу освіту, працю, свободу
пересування та вільний вибір
проживання.

Крім того, Відповідач посилається на
Роз'яснення Міністерства освіти і
науки, молоді та спорту України щодо
порядку працевлаштування випускників
від 20.06.2011 року №1/9-481та вважає, що в
Роз'ясненні Міністерство наголошує, що
цим листом висловлює позицію, яка
ґрунтується на правових засадах і
гарантіях, встановлених Конституцією
та законами України та керується у
своїй діяльності принципами
верховенства права.

Відповідач, також, зазначає, що згідно
із типовою угодою від 1.09.2003 року
укладеною між ним та позивачем
передбачено його прибуття після
закінчення вищого навчального закладу
на місце призначення і відпрацювання
не менш трьох років; у разі відмови
їхати за місцем призначення
відшкодувати вартість навчання , він
зазначає, що відпрацював за місцем
призначення майже півтора роки та
працевлаштувався в державну установу
де і працює по теперішній час. Через що
вважає, позов безпідставним та
необґрунтованим, та таким, що не
підлягає задоволенню.

Представник позивача в судове
засідання не зявився, надав заяву про
розгляд справи у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не
зявився, причину неявки суду не
повідомив, надав письмові заперечення.

Дослідивши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши докази, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Згідно ст. 56 Закону України «Про вищу
освіту», випускники вищих навчальних
закладів вільні у виборі місця роботи.
Випускник вищого навчального закладу,
який навчався за державним замовленням
і якому присвоєно кваліфікацію фахівця
з вищою освітою певного
освітньо-кваліфікаційного рівня,
працевлаштовується на підставі
направлення на роботу відповідно до
угоди, укладеної між замовником,
керівником вищого навчального закладу
та випускником.

Відповідно п. 14 «Порядку
працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 серпня 1996 р. №992, у разі неприбуття
молодого фахівця за направленням або
відмови без поважної причини
приступити до роботи за призначенням,
звільнення його з ініціативи
адміністрації за порушення трудової
дисципліни, звільнення за власним
бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Відповідно п. 5 зазначеного Порядку, за
рік до закінчення навчання
міністерства, інші центральні органи
виконавчої влади, Рада міністрів
Автономної Республіки Крим, обласні,
Київська та Севастопольська міські
державні адміністрації, державні
організації та установи, уповноважені
Кабінетом Міністрів України, укладають
контракти з виконавцями державного
замовлення (далі - державні замовники)
відповідно до кількості замовлених
місць, подають міністерствам та
відомствам, що мають у своєму
підпорядкуванні вищі навчальні
заклади, які виконують державне
замовлення (далі - виконавці державного
замовлення), перелік місць
працевлаштування та умов, які вони
зобов'язуються створити випускнику
(забезпеченість житлом, розмір
заробітної плати, інші соціальні
гарантії). Наведеною нормою чітко
визначено перелік органів та установ,
що належать до державних замовників,
які відповідно п. 14 порядку, мають право
пред'явлення вимоги щодо стягнення
коштів, витрачених на навчання за
державним замовленням, у випадку
порушення зобов'язань з боку студента
або випускника.

Відповідно п. 21 Порядку
працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням, затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 25.12.1997 р. № 367, якщо
випускник не прибув за направленням
або відмовився приступити до роботи за
призначенням з причин, не зазначених у
п. 9 та 18 цього Порядку, чи його
звільнено з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу за порушення
трудової дисципліни або звільнено за
власним бажанням протягом навчання в
інтернатурі та трьох років після
закінчення останньої, він зобов'язаний
відшкодувати у встановленому порядку
відповідно до державного або місцевого
бюджетів вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Судом встановлено, що 01.09.2003р. між
ОСОБА_1 та Державним закладом
«Луганський державний медичний
університет» була укладена угода « Про
підготовку фахівців з вищою освітою»
за рахунок державного замовлення.( а.с 5)

За умовами вказаного договору
студент ОСОБА_1 зобов'язався оволодіти
науковими знаннями та практичними
навичками, що передбачені вимогами
відповідних кваліфікаційних
характеристик фахівця для професійної
діяльності за спеціальністю та прибути
після закінчення вищого навчального
закладу освіти на місце направлення та
відпрацювати не менше трьох років

В період з 2003 року по 2009 року
відповідач проходив навчання в
Державному закладі «Луганський
державний медичний університет.»

Після закінчення навчання
відповідач був зарахований на посаду
лікаря Луганської обласної клінічної
лікарні з 01.02.2011 р. та звільнений за
власним баханням з 30.11.2012 р. (фактично Це
факт що було виявлено в ході проведення
зустрічної перевірки у межах ревізії
КРУ в Луганській області ( Акт №04-21/006
від 25.05.2013р).

Відповідно розрахунку (а.с. 6-7), загальна
сума вартості навчання вітчизняного
студента ОСОБА_1 по ДЗ «Луганський
державний медичний університет» за
фахом «Лікувальна справа» за період з
01.09.2003 р. по 30.06.2009 р., становить 39 322,46 грн.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що
відповідач виконав зобов'язання за
угодою в частині оволодіння
професійних знань та прибуття після
закінчення вищого закладу освіти до
місця направлення. Враховуючи те, що
угода, укладена між позивачем та
відповідачем, передбачала лише
обов'язок останнього відшкодувати
вартість навчання у разі відмови їхати
за призначенням, суд не вбачає підстав
для стягнення з відповідача вартості
навчання за порушення обов'язку щодо
відпрацювання протягом строку не менше
трьох років. Таким чином, угода не
передбачає обов'язок відповідача щодо
відшкодування вартості навчання за
невиконання обов'язку передбаченого
угодою в частині відпрацювання не
менше трьох років.

Крім того, суд звертає увагу на
відсутність доказів щодо надання
повноважень позивачу права
пред'явлення вимоги про відшкодування
витрат, здійснених за рахунок
державного бюджету та не зазначено
жодного нормативного акту, який
уповноважував би його захищати
інтереси держави у спірних
правовідносинах. Суду не надано
доказів, які б вказували на те, що саме
позивачем здійснені витрати на
навчання відповідача.

Виходячи з положень ст. 56 Закону
України «Про вищу освіту», випускник
вищого навчального закладу, яким є
відповідач, працевлаштовується на
підставі направлення на роботу
відповідно до угоди, укладеної між
замовником, керівником вищого
навчального закладу та випускником.
Суду не надано угоди, яка відповідає
вказаними положенням Закону.

Враховуючи викладене, суду не надано
доказів, які б вказували на те, що
відповідач має обов'язок щодо
відшкодування вартості навчання у
Луганському державному медичному
університеті, а також доказів того, що
позивач має право вимоги до
відповідача про стягнення коштів до
державного бюджету, у зв'язку із чим суд
вважає за необхідне відмовити в
задоволенні заявлених вимог за
необгрунтованістю.

Керуючись ст. 56 Закону України "Про вищу
освіту", на підставі ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209,
212, 214-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову державного
закладу «Луганський медичний
державний університет» до ОСОБА_1 про
відшкодування витрат на навчання в
сумі 39 322,46 грн. - відмовити за
необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Луганської області. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Н.О.
Кравченко