Справа №473/4953/13-ц 09.12.2013 09.12.2013 09.12.2013
Провадження №22-ц/784/3933/13 Суддя по 1
інстанції - Старжинська О.Є.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Ухвала

Іменем України

9 грудня 2013 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В., Шолох
З.Л.,

при секретарі судового засідання -
Яценко Л.В.,

без участі осіб, які беруть участь у
справі, належно повідомлених про час і
місце слухання справи,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 8
листопада 2013 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до Вознесенської міської ради
Миколаївської області про визнання
права власності на нерухоме майно за
набувальною давністю,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
з позовом до Вознесенської міської
ради про визнання за ним права
власності за набувальною давністю на
1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1.

В обгрунтування позову вказував,
що 5/6 часток вказаного житлового
будинку належало його матері ОСОБА_3 на
підставі договору довічного утримання,
укладеного 27 липня 1999 року з ОСОБА_4

Починаючи з жовтня 2002 року, в
зв'язку з пенсійним віком та хворобами
матері, він відкрито та безперервно
володіє, управляє усім житловим
будинком № 100.

ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати померла,
він прийняв спадщину після її смерті
та 20 жовтня 2011 року отримав свідоцтво
про право на спадщину за законом на 5/6
часток вказаного житлового будинку.

1/6 частка житлового будинку № 100
зареєстрована за ОСОБА_5, який помер ще
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилаючись на те, що він з жовтня
2002 року добросовісно заволодів чужим
майном, яким продовжує відкрито та
безперервно володіти понад десять
років, позивач просив визнати за ним
право власності на 1/6 частку вказаного
житлового будинку на підставі ст. 344 ЦК
України.

Представник відповідача надав заяву
про розгляд справи у їх відсутності та
вирішення позову на розсуд суду.

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 8 листопада 2013
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
просив його скасувати та ухвалити нове
про задоволення його позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

За змістом ч.1 ст. 344 ЦК України,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції прийшов
до вірного висновку про відсутність
підстав, передбачених ст. 344 ЦК України,
для визнання за позивачем права
власності на 1/6 частку житлового
будинку.

Такі висновки суду узгоджуються з
матеріалами справи та відповідають
вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_5, перебуваючи у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4, 22 березня 1990 року
придбав цілий житловий будинок
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 22
березня 1990 року Другою Вознесенською
державною нотаріальною конторою (а.с.
14).

На підставі державного акту,
виданого Вознесенською міською радою 19
червня 1993 року, ОСОБА_5 належить на
праві власності 0,0892 га земельної
ділянки для обслуговування житлового
будинку № 100 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с.4).

Його дружині ОСОБА_4, яка прийняла
спадщину після його смерті і
оформилася у спадкових правах, 22 липня
1999 року Другою Вознесенського
державною нотаріальною конторою
видані два свідоцтва: свідоцтво про
право власності на ?
частку (подружню) житлового будинку №
100, а також свідоцтво про право на
спадщину за законом на 1/3 частку цього
житлового будинку (а.с. 22).

За такого, за ОСОБА_4 у 1999 році було
зареєстровано 5/6 часток вказаного
житловому будинку. За договором
довічного утримання, укладеного 27
липня 1999 року з ОСОБА_3 (матір'ю
позивача), вона передала у власність
останній належну їй частку у житловому
будинку (а.с.22), яку після смерті ОСОБА_3,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, успадкував
позивач.

1/6 частка житлового будинку № 100,
на яку відкрилася спадщина після
смерті ОСОБА_5 не оформлена за іншими
спадкоємцями або спадкоємцем, тому до
цього часу зареєстрована за померлим
(а.с. 14).

В матеріалах справи відсутні дані
щодо реєстрації осіб у вказаному
будинку, однак наявна копія свідоцтва
про смерть ОСОБА_6, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 77 років (а.с. 17).

Отже, із матеріалів справи
вбачається наявність відносин щодо
правонаступництва.

При вирішенні питання, чи
відповідає порядок володіння спірним
майном визначенню набувальна давність,
слід враховувати, що за набувальною
давністю може бути набуто право
власності на нерухоме майно, яке не має
власника, або власник якого невідомий,
або власник відмовився від права
власності на належне йому нерухоме
майно. Задоволення судом вимог про
визнання за володільцем права
власності на нерухоме майно на
підставі ст. 344 ЦК України можливе лише
за наявності необхідних умов:
добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння.

Як встановлено судом, позивачу
відомий власник спірної частки
житлового будинку у якого є
спадкоємець (спадкоємці).

До того ж, порядок набуття права
власності в порядку спадкування за
законом у разі відсутності
спадкоємців визначений положеннями
цивільного законодавства. Зокрема,
відповідно до положень пункту 5 ч. 1 ст.
555 ЦК УРСР 1963 року спадщину приймає
держава, інтереси якої представляють
податкові органи, а відповідно до
положень ст. 1277 ЦК України 2003 року -
спадщину приймає територіальна
громада за місцем відкриття спадщини,
інтереси якої представляють
відповідні ради.

Доводи апеляційної скарги про
наявність підстав для задоволення
позову пов'язані з невірним
тлумаченням зазначеної норми права,
тому не спростовують висновків суду
першої інстанції, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

Викладене свідчить, що рішення
місцевого суду постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому не
вбачається підстав для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 8 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: