Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних
справ
Ухвала

1 вересня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Амеліна В.І.,

Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Касьяна О.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_4, про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 2 липня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом визнання права
власності на квартиру,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_5 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом визнання права власності на
квартиру.

В обґрунтування позовних вимог
зазначав, що 30 квітня 2009 року він уклав
з ОСОБА_5 договір позики грошових
коштів, згідно якого він позичив їй 543 320
грн, що еквівалентно 68 000 доларів США на
строк 6 місяців, які вона повинна була
повернути до 30 травня 2010 року без
нарахування відсотків. Позивач виконав
умови договору позики, надавши
відповідачу 68 000 доларів США, в той час,
як остання зобов'язання щодо
повернення грошових коштів виконала
частково. Станом на 8 серпня 2013 року
заборгованість за договором позики
складає 525 185 грн 57 коп.

На забезпечення виконання
зобов'язання, які випливають з договору
позики між сторонами було укладено
договір іпотеки, предметом якого була
квартира АДРЕСА_1, яка складається з
двох кімнат житловою площею 27,60 кв. м,
загальною площею 44,00 кв. м.

З урахуванням зазначеного, позивач
просив суд в рахунок погашення
заборгованості у розмірі 525 185, 57 грн за
договором позики грошових коштів від 30
квітня 2009 року звернути стягнення на
квартиру АДРЕСА_1, яка є приватною
власністю ОСОБА_5 та визнати за ним
право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 28 серпня 2013 року позовні
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності на квартиру
залишено без задоволення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
4 лютого 2014 року, з урахуванням
виправлень внесених ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого
2014 року, рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове. Звернуто
стягнення на предмет іпотеки за
договором іпотеки від 30 квітня 2009 року
в рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_5 за договором позики від 30 квітня
2009 року та договорами про внесення змін
і доповнень до договору позики від

30 квітня 2009 року, від 3 листопада 2009 року
та від 4 грудня 2009 року у розмірі 490 641
грн 84 коп шляхом визнання права
власності за

ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_5 вартістю 622 952 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 червня 2014 року касаційну
скаргу ОСОБА_5 у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
визнання права власності на квартиру
задоволено, рішення апеляційного суду
м. Києва від 4 лютого 2014 року скасовано
та залишено в силі рішення Печерського
районного суду м. Києва від

28 серпня 2013 року.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 червня

2014 року з підстав неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, зокрема ч. 3 ст. 33,
ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про
іпотеку».

Як приклад неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить:

- ухвалу колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 липня 2013 року в справі за
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки, якою судові рішення
першої та апеляційної інстанцій
залишено без змін;

- рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року в справі за
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки, яким судові рішення
першої та апеляційної інстанцій
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позовні вимоги задоволено.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Зі змісту заяви та доданої до неї копій
судовий рішень не вбачається
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України», із змінами та доповненнями,
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах із підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, може бути подана
за сукупності таких умов: судом (судами)
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні й ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.

Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин; у різному
застосуванні правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням юридичної сили
цих правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів не знаходить підстав для
допуску справи до провадження
Верховного Суду України, оскільки зі
змісту ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 липня 2013 року, рішення
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 березня 2014 року не
вбачається тотожності встановлених
фактичних обставин справи. А тому із
них не вбачається неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції ч. 3 ст. 33, ст. 36,

ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, наведені заявником доводи не
містять ознак, які згідно вимог
вищевказаної норми є підставами для
перегляду судового рішення, а тому у
допуску справи до провадження слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом визнання права
власності на квартиру, за заявою
ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4,
про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 2 липня 2014 року до провадження
Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
судді:В.І. Амелін Є.П. Євграфова О.І.
Євтушенко О.П. Касьян