Справа № 692/1185/13-ц
Провадження № 2/692/366/13
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2013 року Драбівський районний суд

Черкаської області

в складі: головуючого судді Фай В.Г.

при секретарі Медведенко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Драбів цивільну справу за позовом

ОСОБА_1,

ОСОБА_2

до :

Приватного акціонерного товариства

Драбівське села Драбово-Барятинське

Драбівського району Черкаської області

про відшкодування збитків спричинених

неправомірним використанням земельної ділянки

в с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просять суд стягнути з відповідача приватного акціонерного товариства Драбівське с. Драбове-Барятинське Драбівського району Черкаської області на їх користь по 5808,80 грн. кожній як відшкодування збитків, спричинених неправомірними використанням їх земельних ділянок. Свої позовні вимоги позивачі обгрунтовують тим, що вони є власниками земельних ділянок розмірами 3,84 га кожна, які знаходяться на території Драбово-Барятинської сільської ради Драбівського району Черкаської області на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 118580 та серії ЧР № 118579 від 08 квітня 2004 року відповідно. До кінця 2011 року їх земельні ділянки перебували в оренді у відповідача. З початку 2012 року вони побажали самостійно здійснювати обробіток вказаних земельних ділянок, а тому жодних пропозицій відповідачеві стосовно продовження дії договору оренди земельної ділянки не надсилали. Не надходило таких пропозицій і від відповідача. В березні 2012 року вони виявили, що їхні земельні ділянки оброблено відповідачем. Підставою для користування їхніми земельними ділянками стали договори оренди земельних ділянок від 20 липня 2011 року, зареєстровані у відділі Держкомзему у Драбівському районі від 29 грудня 2011 року. Оскільки вказані договори вони не підписували, вони звернулися до суду з позовами про визнання вказаних договорів недійсними. Рішеннями Драбівського районного суду від 18 травня 2012 року та 6 червня 2012 року вказані договори оренди були визнані недійсними, але на той час відповідач вже засіяв земельні ділянки кукурудзою. Вимоги про повернення земельних ділянок, якими відповідач користувався без законних підстав, залишились без задоволення. Відповідачем було зібрано кукурудзу з їх земельних ділянок та отримано дохід від їх використання. Оскільки, відповідач, на їх думку, фактично самовільно і без підставно використовував земельні ділянки, перешкодив їм отримати дохід, який вони могли б отримати коли б їх право не було порушено. 24 січня 2013 року вони звернулися до відповідача з листом про проведення розрахунків за фактичне користування їх земельними ділянками. Відповідач відмовився проводити розрахунок посилаючись на те, що договори оренди визнані судом недійсними відповідно до ст. 216 ЦК України, то вони не створюють юридичних наслідків, крім тих, що повязані з їх недійсністю, а тому у відповідача відсутнє зобовязання по оплаті орендної плати та сплаті податку за землю. Вважають, що відповідач повинен весь безпідставно отриманий дохід повернути їм як упущена ними вигода. Крім цього позивачі посилаються на вимоги ст. 15 ЦК України, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на Постанову Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року № 9, про те, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. За змістом ст. 216 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину ( відшкодування збитків, моральної шкоди, тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦК України. Позивачі посилаються на вимоги ч. 1 та ч. 2 ст. 16 та ст. 22 ЦК України, згідно яких кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Якщо особа, яка порушила право, одержала у звязку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Вважають, що згідно даних відділу статистики у Драбівському районі, виходячи з врожайності та ціни за одну тону кукурудзи в 2012 році, вони б могли реально отримати дохід в розмірі 41654 грн.85 коп., але враховуючи, що відповідачем на обробіток землі, вирощування та збирання врожаю були понесені витрати, а тому відшкодуванню підлягає дохід у розмірі не менше розміру орендної плати за кожну земельну ділянку, яка за розпорядженням Черкаської обласної державної адміністрації від 21.03.2011 року за № 81 становить не менше 4,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що відповідно даних Держземагенства у Драбівському районі про нормативно грошову вартість становить в грошовому виразі 5808,80 грн. за кожну земельну ділянку.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, представник позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_3, та їх представник ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги підтримали і просять суд позов задоволити з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача ОСОБА_5 заявлений позов не визнає, просить суд в позові позивачам відмовити. Свої заперечення обгрунтовує тим, що вина відповідача, щодо неправомірного використання земельної ділянки відсутня, так як відповідач користувався земельною ділянкоювідповідно до договорів оренди укладених між ним та позивачами, які в період обробки земельної ділянки були дійсні, і відповідач не знав і не міг знати що вони в майбутньому можуть бути визнані недійсними. Відтак неправомірність поведінки відповідача, наявність шкоди, причинний звязок між протиправною поведінкою відповідача і заподіяною шкодою та вина відповідача у заподіянні шкоди є не доведеними. Вважає, що вимога позивачів на відшкодування їм доходу, який би вони могли б отримати реально за звичайних обставин, якби їх право не було порушене (упущена вигода) грунтується умовним припущенням про можливість отримання прибутку позивачами в результаті випадкового збігу обставин не є підставою для його стягнення. Вважає, що відповідач весною 2012 року правомірно обробив земельні ділянки позивачів на підставі чинних договорів оренди іказаних ділянок, засіяв їх зерном кукурудзи, виростив урожай та зібрав його, після чого повернув земельні ділянки, так як договора оренди земельних ділянок були визнані рішенням суду недійсними. Крім цього вважає, що позивачами порушений порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам затверджений Постановою КМУ № 284від 19.04.1993 року Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, згідно якої розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні доведено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками земельних ділянок розмірами 3,84 га кожна, які знаходяться на території Драбово-Барятинської сільської ради Драбівського району Черкаської області на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 118580 та серії ЧР № 118579 від 08 квітня 2004 року відповідно. До кінця 2011 року їх земельні ділянки перебували в оренді у відповідача. З початку 2012 року позивачі побажали самостійно здійснювати обробіток вказаних земельних ділянок, а тому пропозицій відповідачеві стосовно продовження дії договору оренди земельної ділянки не надсилали. В березні 2012 року вони виявили, що їхні земельні ділянки оброблено відповідачем. Підставою для користування їхніми земельними ділянками стали договори оренди земельних ділянок від 20 липня 2011 року, зареєстровані у відділі Держкомзему у Драбівському районі від 29 грудня 2011 року. Рішеннями Драбівського районного суду від 18 травня 2012 року та 6 червня 2012 року вказані договори оренди були визнані недійсними, але на той час відповідач вже засіяв земельні ділянки кукурудзою. Після визнання договорів недійсними повідачем в вересні 2012 року був зібраний врожай і згідно договорів про розірвання договорів оренди землі від 12 вересня 2012 року, укладених між позивачами та відповідачем, тобто після збору врожаю відповідачем, сторони дійшли згоди про те, що на підставі рішення Драбівського районного суду від 18 травня 2012 року та 06 червня 2012 року вирішили розірвати договори оренди землі від 20.07.2011 року та здійснити приймання - передачу земельних ділянок.

Згідно акту приймання-передачі земельної ділянки від 12 вересня 2012 року відповідач ПрАТ Драбівське з однієї сторони та гр. ОСОБА_1 з іншої сторони склали цей акт про те, що орендар передає, а орендодавець приймає земельну ділянку згідно з договором про розірвання договору оренди земельної ділянки від 20.07.2011 року.Земельна ділянка придатна для використання за цільовим призначенням, цим актом сторони підтверджують, що будь-які претензії одна до одної стосовно якості земельної ділянки відсутні. Такий же акт приймання-передачі земельної ділянки був скадаений 12 вересня 2012 року і з позивачкою ОСОБА_2

Оспорюючи неправомірність укладення договорів оренди землі від 20 липня 2011 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 питання про застосування наслідків недійсності правочину не заявляли, не застосував і суд з власної ініціативи реституцію, як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Позивачі не зверталися до суду у вигляді самостійної вимоги про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Згідно ст.. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Сторони 12 вересня 2012 року в добровільному порядку за взаємною згодою вирішили питання про застосування наслідків недійсності договорів оренди землі, а тому суд вважає, що дії відповідача по обробітку земельних ділянок позивачів, посів, вирощування та збір врожаю не були самочинними.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року № 9, вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. За змістом ст. 216 ЦК України, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину ( відшкодування збитків, моральної шкоди, тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦК України.

В судовому засіданні позивачами не доведено факт заподіяння їм діями відповідача матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, кожна сторона у справі повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 10; 15; 60; 213; 215 ЦПК України, ч. 1 ст. 216 ЦК України, с у д ,-

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства Драбівське села Драбово-Барятинське Драбівського району Черкаської області про відшкодування збитків спричинених неправомірним використанням земельної ділянки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області через Драбівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуючий: