Справа № 2-361/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2013 року
Ленінський районний суд м. Луганська в
складі:

головуючого судді:
Кравченко Н.О.,

при секретарі:
Савченко Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль», третя особа - ОСОБА_2, про
визнання договору кредитування в
іноземній валюті неукладеним та
недійсним та визнання недійсним
договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м.
Луганська надійшла позовна заява
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен банк Аваль» про
визнання договору кредитування в
іноземній валюті недійсним, в
обґрунтування якого позивачка
зазначила, що на підставі договору
іпотеки від 25.12.06р. в забезпечення
виконання своїх зобов'язань перед
відповідачем за кредитним договором №
014/0093/74/99647 від 22.12.2006р., вона передала в
іпотеку банку будинок АДРЕСА_1.

Позивачка вважає, що вищезазначений
кредитний договір є нікчемним,
оскільки в порушення вимог ч. 3 ст. 533 ЦК
України, Постанови Національного банку
України від 30.05.2007р. № 200, ст. 5 п. 4 п. «г»
Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання та валютного контролю», п.
2.3 Положення про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, затвердженого
Постановою НБУ від 17.07.2001р. № 275, згідно
до його умов позивачці було надано
кредит в іноземній валюті за
відсутності у банку індивідуальної
ліцензії на вчинення зазначеної
валютної операції.

Оскільки основне зобов'язання за
кредитним договором, на думку
позивачки є нікчемним, з цих підстав
має бути визнано нікчемним і укладений
в забезпечення цього зобов'язання
договір іпотеки від 25.12.06р.

Також позивачка вважає, що в кредитному
договорі не було чітко визначено суму
її зобов'язань щодо загальної вартості
кредиту, у зв'язку з чим цей договір
згідно до приписів ст. 638 ЦК України є
неукладеним.

Посилаючись на вказані обставини
ОСОБА_1 просила суд визнати факт
нікчемності кредитного договору №
014/0093/74/99647 від 22.12.2006р., а також визнати
нікчемним договір іпотеки від 25.12.06р.

Крім того, зазначаючи про те, що для
забезпечення погашення боргу за
кредитним договором вона була вимушена
продати переданий в іпотеку будинок за
ціною значно нижчою за ринкову,
позивачка просила суд стягнути з
відповідача неотриманий нею дохід в
сумі різниці між продажною та дійсною
вартістю будинку в розмірі 66993,20грн.

В ході судового розгляду справи
позивачка уточнила свої позовні вимоги
та остаточно просила суд визнати
неукладеним та недійсним кредитний
договір № 014/0093/74/99647 від 22.12.2006р. та
визнати недійсним договір іпотеки від
25.12.06р.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Луганська від 15.1.2013 року позовні вимоги
в частині визнання кредитного договору
та договору іпотеки нікчемним,
стягнення неотриманого доходу,
майнової шкоди, встановлення факту
невідповідності договору купівлі-
продажу - закрито.

В судовому засіданні представник
позивачки підтримав уточнений позов
від 06.03.2011 року та просив суд його
задовольнити з вищенаведених підстав.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову ОСОБА_1
заперечував посилаючись на його
необґрунтованість.

Третя особа про час та місце судового
розгляду справи була повідомлена
належним чином, однак в судове
засідання не з'явилась та в порушення
вимог ст. 77 ЦПК України про причини
своєї неявки суду не повідомила.

За вказаних обставин та з врахуванням
приписів ст. 169 ЦПК України, суд визнав
за можливе розглянути справу за
відсутності третьої особи, на підставі
наявних в матеріалах справи доказів.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності суд дійшов висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль» про визнання договору
кредитування в іноземній валюті
неукладеним та недійсним та визнання
недійсним договору іпотеки не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 22.12.2006р. між
позивачкою, як позичальником та
відповідачем, як позичкодавцем було
укладено кредитний договір №
014/0093/74/99647, згідно умов якого банк
відкрив позивачці кредитну лінію з
лімітом в 25000доларів США, а позивачка
зобов'язалась повернути наданий їй
кредит та сплатити проценти за його
користування (а.с. 10-12).

25.12.2006р. в забезпечення виконання
зобов'язань позивачки за вищевказаним
кредитним договором між позивачкою та
відповідачем було укладено договір
іпотеки, згідно до умов якого ОСОБА_1
було передано в іпотеку банку належний
їй будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-19).

Розглядаючи питання щодо
обґрунтованості заявлених позовних
вимог суд виходить з наступного.

За вимогами ст. 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної шкоди; 10) визнання незаконним
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, органу влади АРК або
органу місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Реалізуючи передбачене ст. 55
Конституції України право на судовий
захист, звертаючись до суду, особа
вказує в позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право чи
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати
об'єктивну оцінку наявності порушеного
права чи інтересу на момент звернення
до суду, а також визначити, чи
відповідає обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права, тим що
передбачені законодавством, та чи
забезпечить такий спосіб захисту
відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством,
встановлюється при розгляді справи по
суті та є підставою для прийняття
судового рішення про відмову у позові,
оскільки, відповідно до ст.2 Закону
України «Про судоустрій та статус
суддів» завданням суду є саме захист
порушених або оспорюваних прав та
інтересів особи.

З врахуванням вказаного та приймаючи
до уваги те, що чинним цивільним
законодавством України не передбачено
такого способу захисту прав та
інтересів особи, які визнання договору
неукладеним, суд визнає позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання неукладеним
кредитного договору № 014/0093/74/99647 від
22.12.06р. необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Доводи позивачки про невизначеність
умовами договору загальної вартості
наданого їй кредиту спростовуються
змістом п.п. 1.1., 1.2, 1.3., 1.4., 1.6, 1.7
кредитного договору, у зв'язку з чим не
заслуговують на увагу.

Доводи позивачки про порушення
відповідачем під час укладення
кредитного договору вимог ст. 3 п.п. «г»
п. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю» щодо надання валютного
кредиту позивачеві, за відсутності
індивідуальної ліцензії НБУ на
здійснення валютної операції суд
визнає необґрунтованими з огляду на
наступне.

Статтею 99 Конституції встановлено, що
грошовою одиницею України є гривня. При
цьому Основний Закон держави не
встановлює обмежень щодо можливості
використання в Україні грошових
одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта
може використовуватися в Україні у
випадках і в порядку, встановлених
законом. Тобто відповідно до
законодавства гривня має статус
універсального платіжного засобу, який
без обмежень приймається на всій
території України, проте водночас обіг
іноземної валюти обумовлений вимогами
спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю, є Декрет № 15-93.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 2 Закону № 2121-ІІІ
кошти є грошима в національній або
іноземній валюті чи їх еквівалентом. У
статтях 47 та 49 цього Закону визначені
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Ці
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного банку України. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на
підставі банківської ліцензії та
письмового дозволу на здійснення
операцій з валютними цінностями мають
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5
Декрету № 15-93, який передбачає
наявність індивідуальної ліцензії на
надання та одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі, суд звертає увагу
на те, що на сьогодні у законодавстві
не визначено меж термінів і сум надання
або одержання кредитів в іноземній
валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
(затверджено постановою правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 р. за № 1429/10028),
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк України видав
йому банківську ліцензію та письмовий
дозвіл здійснювати операції з
валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
зазначених операцій, єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

В своїх Узагальненнях судової практики
розгляду цивільних справ, що виникають
з кредитних правовідносин, Верховний
суд України зазначив, що при розгляді
спорів про визнання недійсними
договорів про надання кредиту в
іноземній валюті судам слід
враховувати, що у випадку наявності у
банку відповідної генеральної
ліцензії та письмового дозволу
Національного банку України
здійснення кредитних операцій у валюті
не суперечить вимогам чинного
законодавства України.

Судом встановлено, що на час укладення
кредитного договору, відповідач мав
банківську ліцензію № 10 від 27.03.1992р.
(а.с. 238), дозвіл НБУ № 10-4 від 27.03.1992р. на
право здійснення операцій, визначених
п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про
банки та банківську діяльність» з
додатком від 11.10.2006р. (а.с. 239-241), дозвіл
НБУ № 10-5 від 27.03.92р. (а.с. 243).

З огляду на вказане суд визнає
безпідставним посилання позивачки на
порушення відповідачем вимог ст. 3 п.п.
«г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю» під час укладення спірного
кредитного договору.

Враховуючи вищенаведене та приймаючи
до уваги те, що позовні вимоги про
визнання недійсним договору іпотеки
від 25.12.06р. позивачка обґрунтовувала
невідповідністю вимогам чинного
законодавства України кредитного
договору № 014/0093/74/99647, яка не знайшла
свого підтвердження під час судового
розгляду справи, суд також визнає
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
іпотеки від 25.12.06р.

Окремо суд звертає увагу на те, що
згідно рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 13.09.2010р. в
цивільній справі № 2-192/2010р., яке набрало
законної сили, було задоволено позовні
вимоги ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до
ОСОБА_1 та її поручителя ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором № 014/0093/74/99647 від 22.12.206р. (а.с.
289-291).

Зазначеним судовим рішенням було
встановлено факт існування між
позивачкою та відповідачем договірних
відносин, існування яких ОСОБА_1
оспорює.

На цей час рішення оскаржено, не
скасовано.

Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказані
обставини, що були встановлені
вищезазначеним судовим рішенням не
підлягають доведенню в межах справи, що
розглядається та додатково свідчать
про необґрунтованість заявлених
ОСОБА_1 позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 10, 11, 14, 58-61, 212, 214-215, 218 ЦПК України,
СУД,

ВИРІШИВ:

В задоволенні уточнених позовних вимог
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен банк Аваль» про
визнання договору кредитування в
іноземній валюті неукладеним та
недійсним та визнання недійсним
договору іпотеки, - відмовити в повному
обсязі за необґрунтованістю.

Судові витрати віднести за рахунок
позивачки.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Луганської області
через Ленінський районний суд м.
Луганська протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ
Н.О. Кравченко