АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2013 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.

суддів - Слоквенка Г.П., Максюти Ж.І.,

при секретарі - Гасановій С.Д. кизи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, де третя особа Управління - служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій ставить питання про скасування рішення й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджено свідоцтвом про народження, відповідно до якого сторони у цій справі є батьками неповнолітнього.

Відповідно до протоколу N 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом N11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи, дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що сторони у цій справі - батьки неповнолітнього ОСОБА_4 не досягли згоди щодо можливості виїзду за межі України їх неповнолітньої дитини.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 цього кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На переконання суду, позивач не виконала обов'язок доказування, не надала докази відповідно до ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження обставин, якими обґрунтовує вимоги позову, не скористалася в повному обсязі процесуальними правами, у тому числі з урахуванням заперечень відповідача, який наголошував на тому, що позивач має намір виїхати до Росії на постійне місце проживання до іншого чоловіка, виїзд дитини це привід для того, щоб залишити дитину в іншій країні: не клопотала про забезпечення доказів, зокрема, шляхом їх витребування за умови складнощів в отриманні доказів, у зв'язку з чим суд мав би змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася. Так, посилаючись на необхідність лікування дитини у Російській Федерації, позивач не надала суду доказів про мету поїздки та її тривалість, про країну (місто) виїзду неповнолітньої дитини, на який проміжок часу тощо.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що позивачка надала докази щодо мети та тривалості поїздки дитини у іншу країну, а відповідач не надав доказів того, що дитина буде залишена в іншій країні, а також суд прийняв рішення без урахування думки органу опіки та піклування, та порушив інтереси дитини.

Згідно довідки №113, виданої Дніпропетровським центром медико-санітарної допомоги №9, вбачається, що дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, за станом здоров'я рекомендоване лікування у санаторії з ЛОР захворюваннями, місцем лікування зазначено санаторій «Україна». А згідно копії санаторно-курортної карти №79 цього ж закладу рекомендовано курортне лікування в м. Єсентуки у санаторії ЛОР органів. (а.с.11-12).

Але вказані копії медичних документів носять рекомендаційний характер саме щодо місця лікування - м. Єсентуки, оскільки необхідністю є лікування дитини у санаторії з ЛОР захворюваннями, що не перешкоджає такому лікуванню на території України саме у санаторіях зазначеного профілю.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представник позивачки не заперечував, що сама позивачка проживає у Росії із червня 2013 року по теперішній час, де вона працевлаштована. Таким чином, ці обставини суперечить доводам позовної заяви та апеляційної скарги, в яких зазначається про бажання здійснення туристичних поїздок для лікування сина та розширення його світогляду, а також тривалості перебування дитини за кордоном.

Згідно положень Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, не передбачає необхідність отримання згоди органу опіки та піклування, чи вчинення цим органом якихось інших дій.

Відмова у наданні дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки лікування дитини у санаторії з ЛОР захворюваннями, не передбачає необхідність такого лікування саме за межами України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, суд , -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: