У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Олійник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом прокурора
Балаклавського району м. Севастополя в
інтересах держави в особі
Севастопольської міської ради до
ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору:
обслуговуючий кооператив
«Дачно-будівельний кооператив
«Горний-2», Державне підприємство
«Севастопольське досвідне
лісомисливське господарство», про
визнання недійсним державного акта на
права власності на земельну ділянку та
витребування з незаконного володіння
земельної ділянки за касаційною
скаргою заступника прокурора м.
Севастополя на рішення апеляційного
суду м. Севастополя від 18 березня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року прокурор
Балаклавського району м. Севастополя
звернувся до суду в інтересах держави в
особі Севастопольської міської ради із
указаним позовом, у якому просив
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,10 га, розташовану в АДРЕСА_1,
виданий ОСОБА_3 6 травня 2010 року, серії
ЯИ № 067157, та витребувати від ОСОБА_3
вказану земельну ділянку на користь
держави в особі Севастопольської
міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
державний акт на право власності на
земельну ділянку виданий ОСОБА_3 на
підставі розпорядження
Севастопольської міської державної
адміністрації від 29 березня 2010 року №
825-р, проте вказаним розпорядженням
земельну ділянку, розташовану в
АДРЕСА_1 передано обслуговуючому
кооперативу «Дачно-будівельний
кооператив «Горний-2» для
індивідуального дачного будівництва.
Вказував, що ОСОБА_3 набув право
власності на спірну земельну ділянку з
порушенням установленого законом
порядку, оскільки з відповідною заявою
про передачу у власність земельної
ділянки до Севастопольської міської
ради він не звертався, рішення про
передачу йому у власність земельної
ділянки орган місцевого
самоврядування або орган державної
влади не приймав. Крім того, зазначене
розпорядження видане Севастопольською
міською державною адміністрацією з
перевищенням повноважень, оскільки
розпорядження землями в межах
населених пунктів, крім земель,
переданих у приватну власність,
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради; спірна земельна
ділянка вибула з державної власності
незаконно.

Рішенням Балаклавського районного
суду м. Севастополя від 10 грудня 2012 року
позов задоволено.

Визнано недійсним
державний акт серії ЯИ № 067157 на право
власності на земельну ділянку, площею
0,10 га, розташовану в АДРЕСА_1, виданий 27
квітня 2010 року головним управлінням
Держкомзему у м. Севастополі,
зареєстрований у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 94, та
витребувано на користь держави в особі
Севастопольської міської ради з
незаконного володіння ОСОБА_3
зазначену земельну ділянку.

Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного
суду м. Севастополя від 18 березня 2013
року рішення Балаклавського районного
суду м. Севастополя від 10 грудня 2012 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заступник
прокурора м. Севастополя просить
скасувати рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 18 березня 2013 року та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
рішення про передачу ОСОБА_3 у
власність земельної ділянки
відповідний орган місцевого
самоврядування або орган державної
влади не приймав; державний акт на
право власності на земельну ділянку
виданий ОСОБА_3 підставі розпорядження
Севастопольської міської державної
адміністрації від 29 березня 2010 року,
яким передано земельну ділянку
обслуговуючому кооперативу
«Дачно-будівельний кооператив
«Горний-2», проте це розпорядження не
встановлює право власності ОСОБА_3 на
спірну земельну ділянку, отже, відсутня
правова підстава для набуття ним права
власності на землю.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що розпорядження
Севастопольської міської державної
адміністрації від 29 березня 2010 року №
825-р, на підставі якого ОСОБА_3 виданий
державний акт, не скасовано, вказаним
розпорядженням затверджений проект
землеустрою про відведення
обслуговуючому кооперативу
«Дачно-будівельний кооператив
«Горний-2» земельної ділянки площею 17
га з передачею земельної ділянки у
власність членам кооперативу згідно
списку по 0,10 га кожному. Оскільки
ОСОБА_3 являється членом кооперативу і
був включений у список осіб, вказаним
розпорядженням спірна земельна
ділянка передана і у власність
останнього. Крім того, прокурор не
наділений повноваженнями діяти в
інтересах Севастопольської міської
ради.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанцій повністю
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що розпорядженням
Севастопольської міської державної
адміністрації від 29 березня 2010 року №
825-р затверджений проект землеустрою
щодо відведення обслуговуючому
кооперативу «Дачно-будівельний
кооператив «Горний-2» земельної
ділянки площею 17 га, розташованої в
АДРЕСА_1, з передачею останньої у
власність членам кооперативу згідно
списку по 0,10 га кожному для
індивідуального дачного будівництва.

На підставі розпорядження
Севастопольської міської державної
адміністрації від 29 березня 2010 року №
825-р ОСОБА_3 видано державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,10 га, розташовану в АДРЕСА_1, від
6 травня 2010 року серії ЯИ № 067157.

Відповідно до ст. 125, ч. 1 ст. 126 ЗК України
право власності на земельну ділянку
виникає з моменту державної реєстрації
цього права. Право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом.

За положеннями ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом ст. 118 ЗК України громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. Рішення органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування щодо приватизації
земельних ділянок приймається у
місячний строк на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Справи розглядаються апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими цією главою (ч. 1 ст. 304 ЦПК
України).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове про відмову у
задоволенні позову, у порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303 ЦПК України, на зазначене
уваги не звернув, не дотримався
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін; у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню; доводи позивача
щодо відсутності правової підстави для
набуття відповідачем права власності
на спірну земельну ділянку, оскільки
державний акт на право власності на
земельну ділянку виданий усупереч
вимогам ст. ст. 116, 118 ЗК України, а відтак
- така земельна ділянка незаконно
вибула з державної власності, належним
чином не перевірив, не навів факти, які
б спростували ці доводи, та дійшов
передчасного висновку про відмову в
позові.

Такі порушення
цивільно-процесуального законодавства
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Оскільки порушення норм
процесуального права призвело до
неправильного вирішення справи і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
м. Севастополя задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м.
Севастополя від 18 березня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П.Гончар Судді: В.І.Амелін
Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко
А.С.Олійник