Справа № 423/1938/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.12.2013 року
м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської
області в складі :

головуючого судді
Мазура М.В.,

при секретарі судового засідання
Корабльовій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист
права власності від порушень у
здійсненні користування та
розпорядження будинком і зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
права користування будинком,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2., в
якому просив захистити його право
власності на житловий будинок та
виселити ОСОБА_2. з будинку, який
належить ОСОБА_1 При цьому позивач
посилався на те, що 25.03.1998 року він
розірвав шлюб з відповідачкою, після
чого вона залишила квартиру в м. Брянка,
яку він їй залишив, і без його згоди
самовільно поселилася в будинку,
розташованому за адресою: АДРЕСА_1 який
належить позивачу на праві приватної
власності. З того часу вона проживає в
даному будинку, перешкоджаючи позивачу
в реалізації його права власності. За
твердженням позивача, коли він
з'являється в цьому будинку
відповідачка вчиняє сварки та виганяє
позивача. При цьому правовою підставою
позову визначено статті 16, 383, 386, 391 ЦК
України та ст. 71 ЖК України.

ОСОБА_2. звернулася до суду із
зустрічним позовом, у якому,
посилаючись на положення ч. 4 ст. 156 ЖК
України, просила визнати за нею право
користування указаним вище житловим
будинком, мотивуючи свої вимоги тим, що
з 02.06.1967 року до 25.03.1998 року вона з
відповідачем по зустрічному позову
знаходилася шлюбі. Вона оселилася в
спірному будинку в 1990 році як член сім'ї
ОСОБА_1, де спочатку проживала з
останнім, але в 1995 році він залишив її
та переїхав до іншої жінки в м. Брянку, а
тому з того часу вона проживає в
будинку сама по теперішній час.

У судовому засіданні ОСОБА_1 і його
представник просили задовольнити
первісний позов і відмовити в
задоволенні зустрічного позову.
ОСОБА_2. і її представник заперечували
проти задоволення первісного позову та
просили задовольнити зустрічний позов.

Вислухавши думку сторін, допитавши
свідка, дослідивши письмові докази, суд
прийшов до висновку про необхідність
відмовити в задоволенні первісного
позову та задовольнити зустрічний
позов з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Разом із тим, відповідно до ст. 395 ЦК
України одним із видів речових прав на
чуже майно є право користування
(сервітут). При цьому відповідно до ст.
396 ЦК України особа, яка має речове
право на чуже майно, має право на захист
цього права, у тому числі і від власника
майна, відповідно до положень глави 29
(тобто статей 386-394) ЦК України.

Особливий вид сервітуту передбачений
положеннями ст. 156 ЖК України. Зокрема,
згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. А відповідно до ч. 4 цієї
статті припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 ЖК України.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 почав проживати в спірному
будинку приблизно 1988 році, дещо
пізніше, приблизно в період з 1988 р. до 1990
р., у цей будинок вселилася ОСОБА_2. У
цьому будинку вони спільно проживали
кілька років, після чого приблизно в
період з 1995 до 1998 р. ОСОБА_1 залишив цей
будинок і переїхав до м. Брянка. ОСОБА_1
і ОСОБА_2. розлучилися вже після того, як
ОСОБА_1 виїхав зі спірного будинку.
Проте ОСОБА_2. продовжила проживати в
даному будинку та мешкає в ньому
безперервно до цього часу.

Ці обставини підтверджуються
поясненнями ОСОБА_2., поясненнями
представника відповідача за первісним
позовом ОСОБА_4, яка є донькою позивача
та відповідача, показаннями свідка
ОСОБА_3, яка є двоюрідною сестрою
ОСОБА_1, а також рішенням Брянківського
міського суду Луганської області від
31.10.2002 року, згідно з яким ОСОБА_2. було
визнано такою, що втратила право на
користування житловою площею в
АДРЕСА_2, оскільки вона не проживала в
цій квартирі два роки, а проживала в
АДРЕСА_1 Частково ці факти
підтверджуються також поясненнями
ОСОБА_1

Таким чином, оскільки ОСОБА_2. вселилася
до спірного будинку під час шлюбу як
член сім'ї власника будинку та
залишилася в ньому після розлучення, то
в неї виникло право користування
спірним будинком на підставі ч.1 ст.156 ЖК
України і це право залишилося в неї
після розлучення з огляду на положення
ч.4 ст.156 ЖК України, яка була чинною як
на момент розлучення, так і на даний
момент, а тому підлягає застосуванню до
спірних правовідносин. Звідси суд
робить висновок, що оскільки ОСОБА_2.
користується зазначеним будинком на
законних підстава та її право на
користування житловим приміщенням
підлягає захисту, у зв'язку з чим суд
вважає за необхідне задовольнити
зустрічний позов.

Вирішуючи первісний позов суд звертає
увагу на те, що позивач просив
захистити його право власності на
житловий будинок, мотивуючи це тим, що
відповідачка взагалі не має права
користуватися спірним житловим
будинком, адже вона без його згоди
самовільно поселилася в спірному
будинку після розірвання шлюбу,
визначивши, таким чином, підстави свого
позову. Проте ці обставини були
спростовані в судовому засіданні, де
було встановлено, що відповідачка
поселилася в даному будинку під час
шлюбу на законних підставах. При цьому
позивач за первісним позовом не
заявляв вимог про припинення права
відповідачки на користування спірним
будинком, яке вона має на підставі ст.156
ЖК України, та виселення її саме на цій
підставі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.31 ЦПК України до
початку розгляду судом справи по суті
позивач має право шляхом подання
письмової заяви змінити предмет або
підставу позову.

Таким чином, суд не має повноважень
самостійно змінювати предмет чи
підставу позову, оскільки це є виключне
право позивача.

Враховуючи сказане, суд приходить до
висновку про відсутність підстав, на
які ОСОБА_1 посилається у своєму позові,
а тому в задоволенні первісного позову
слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. 156 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про захист права власності від
порушень у здійсненні користування та
розпорядження будинком - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права користування будинком -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, яка народилася
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право користування
житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1
який належить ОСОБА_1

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Луганської області
шляхом подання апеляційної скарги
через Попаснянський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а для осіб, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні - протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду першої інстанції набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано, або у
разі подання апеляційної скарги - після
розгляду справи апеляційним судом,
якщо рішення не скасоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 209 ЦПК України
повний текст рішення складено 13.12.2013 р.

Суддя
М.В.Мазур