Справа № 1308/1138/2012
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1171/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Бакуса
В.Я., Гірник Т.А.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою виконавчої
дирекції Запорізького обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності на рішення
Жовківського районного суду
Львівської області від 11 вересня 2012
року у справі за позовом Запорізького
обласного відділення Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності в особі
виконавчої дирекції до ОСОБА_2, треті
особи: ОСОБА_4, ПАТ «Пиво-Безалкогольний
комбінат Славутич», про стягнення
матеріальної шкоди в розмірі 19 444 грн. 18
коп. в порядку регресу, -

в с т а н о
в и л а:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову Запорізького обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності в особі виконавчої
дирекції до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4,
ПАТ «Пиво-Безалкогольний комбінат
Славутич», про стягнення матеріальної
шкоди в розмірі 19444 грн. 18 коп. в порядку
регресу - відмовлено.

Рішення суду оскаржила виконавча
дирекція Запорізького обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, яка не погоджується з
рішенням суду, вважає його
необґрунтованим у зв'язку з
неправильним встановленням обставин
справи. Вважає, що суд помилково
прийшов до висновку про відсутність у
позивача правових підстав для
звернення з відповідним позовом,
оскільки суд, у такому випадку, мав би
відповідно до ст. 8 ЦК України
застосувати інші акти цивільного
законодавства, що регулюють подібні за
змістом відносини (аналогія закону).

Просить скасувати рішення районного
суду та ухвалити нове - по суті позовних
вимог.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у своїх
запереченнях на скаргу її доводи не
визнав, вказавши на безпідставність
скарги, законність та обґрунтованість
рішення суду першої інстанції.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 119, 120, 121), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_3,
який представляє інтереси ОСОБА_2,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено наступні юридично
значимі факти та відповідні їм
правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, у
квітні 2012 року позивач - Запорізьке
обласне відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності в особі виконавчої
дирекції звернулося до суду з позовом
до ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальної шкоди в порядку регресу в
розмірі 19 444,18 грн. В обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що 27
липня 2011 року приблизно о 08 год. 30 хв.,
ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Мерседес
Бенц» д/н НОМЕР_1 у с. В'язова
Жовківського району Львівської
області, в порушення вимог п. 11.2, 11.3
Правил дорожнього руху України, виїхав
на зустрічну смугу та на повороті між
селами В'язова та Замочок, скоїв
зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2108».

В результаті зазначеної
дорожньо-транспортної пригоди водію
автомобіля «ВАЗ-2108» ОСОБА_4 були
спричинені тілесні ушкодження,
внаслідок чого настала тимчасова
непрацездатність останнього, який
знаходиться у трудових відносинах з
ПАТ «ПБК «Славутич». На підприємстві де
працює ОСОБА_4 було складено акт про
нещасний випадок невиробничого
характеру № 10 від 05.08.2011 року. Згідно
положень ст. 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням» №
2240-ІП від 18.01.2011 року, зі змінами та
доповненнями, - загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням, передбачає
матеріальне забезпечення громадян у
зв'язку з втратою заробітної плати
(доходу) внаслідок тимчасової втрати
працездатності (включаючи догляд за
хворою дитиною, дитиною-інвалідом,
хворим членом сім'ї), вагітності та
пологів, часткову компенсацію витрат,
пов'язаних із смертю застрахованої
особи або членів її сім'ї, а також
надання соціальних послуг за рахунок
бюджету Фонду соціального страхування
з тимчасової втрати працездатності, що
формується шляхом сплати страхових
внесків власником або уповноваженим
ним органом, громадянами, а також за
рахунок інших джерел, передбачених цим
Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону
України № 2240 зі змінами та
доповненнями від 08.07.2010 року, допомога
по тимчасовій непрацездатності
внаслідок захворювання або травми, не
пов'язаної з нещасним випадком на
виробництві та професійним
захворюванням, виплачується Фондом
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності застрахованим
особам починаючи з шостого дня
непрацездатності за весь період до
відновлення працездатності або до
встановлення медико-соціальною
експертною комісією інвалідності
(встановлення іншої групи,
підтвердження раніше встановленої
групи інвалідності), незалежно від
звільнення застрахованої особи в
період втрати працездатності у порядку
та розмірах, встановлених
законодавством. Оплата перших п'яти
днів тимчасової непрацездатності
внаслідок захворювання або травми, не
пов'язаної з нещасним випадком на
виробництві, здійснюється за рахунок
коштів роботодавця у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України. На підставі листків
непрацездатності серія АВВ № 213207 (з
16.07.2011 р. по 29.07.2011 р.), серія АВВ № 212450 (з
30.07.2011 р. по 07.09.2011 р.), серія АВВ № 212810 (з
08.09.2011 р. по 17.10.2011 р.), серія АВВ № 201129 (з
18.10.2011 р. по 12.11.2011 р.), виданих ОСОБА_4,
робочий орган Фонду, в якому
знаходиться на обліку роботодавець
ОСОБА_4 - ПАТ «ПБК «Славутич», -
Хортицька районна виконавча дирекція
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності
згідно заяв - розрахунків № 672/1 від
13.09.2011 року, № 476 від 18.10.2011 року, № 801 від
10.11.2011 року та № 881 від 09.12.2011 року,
виплатила ОСОБА_4 допомогу по
тимчасовій непрацездатності у розмірі
19 444,18 грн. починаючи з шостого дня
непрацездатності (за період
непрацездатності з 21.07.2011 року по 12.11.2011
року, згідно реєстру перерахувань).
Винність ОСОБА_2 у спричиненні тілесних
ушкоджень в результаті
дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4
підтверджується постановою
Жовківського районного суду
Львівської області від 11.10.2011 року, яка
набрала чинності (справа № 3-1723/11 року).
Відповідно до положень ст. 1191
Цивільного Кодексу України, особа, яка
відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом. Крім
того, відповідач є користувачем
джерела підвищеної небезпеки, і згідно
ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Оскільки тимчасова непрацездатність
ОСОБА_4 настала внаслідок винних дій
відповідача ОСОБА_2, а Запорізьке
обласне відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності в особі Хортицької
районної виконавчої дирекції
відшкодувало ОСОБА_4 втрачену ним за
цей період заробітну плату в розмірі
19444,18 грн., тому вважає, що має право
зворотної вимоги до винної особи.

Відмовляючи в позові, районний суд
послався на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»,
Загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими хованням,
передбачає матеріальне забезпечення
громадян у зв'язку з втратою заробітної
плати (доходу) внаслідок тимчасової
втрати працездатності (включаючи
догляд за хворою дитиною,
дитиною-інвалідом, хворим членом сім'ї),
вагітності та пологів, часткову
компенсацію витрат, пов'язаних із
смертю застрахованої особи або членів
її сім'ї, а також надання соціальних
послуг за рахунок бюджету Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, що формується
шляхом сплати страхових внесків
власником або уповноваженим ним
органом, громадянами, а також за
рахунок інших джерел, передбачених
Законом.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням» -
Фонд соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності (далі
- Фонд) є органом, який здійснює
керівництво та управління
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
провадить акумуляцію страхових
внесків та інших коштів, призначених
для фінансування матеріального
забезпечення та соціальних послуг,
види яких передбачені статтею 34 цього
Закону, та забезпечує їх надання, а
також здійснює контроль за
використанням цих коштів. Фонд
належить до цільових позабюджетних
страхових фондів. Усі застраховані
особи є членами цього Фонду.

Фонд є некомерційною самоврядною
організацією. Держава є гарантом
надання матеріального забезпечення та
соціальних послуг застрахованим
особам Фондом, стабільної діяльності
Фонду.

Фонд не може провадити будь-яку іншу
діяльність, крім зазначеної в частині
першій цієї статті, та використовувати
страхові кошти не за цільовим
призначенням.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням»,
джерелами формування коштів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням, є:
страхові внески
страхувальників-роботодавців і
застрахованих осіб, що сплачуються на
умовах і в порядку, передбачених
законом, суми не прийнятих до
зарахування витрат страхувальника за
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням,
пені, штрафів та інших фінансових
санкцій, застосованих до
страхувальників та посадових осіб
відповідно до цього Закону та
інших актів законодавства; благодійні
внески підприємств, установ,
організацій та фізичних осіб;
асигнування із Державного бюджету
України; прибуток, одержаний від
тимчасово вільних коштів Фонду, в тому
числі резерву страхових коштів Фонду,
на депозитному рахунку; часткова
сплата за путівки на
санаторно-курортне лікування; інші
надходження відповідно до
законодавства.

Кошти загальнообов'язкового
державного соціального страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням, не включаються
до Державного бюджету України, не
підлягають вилученню та
використовуються тільки за цільовим
призначенням. У разі їх невикористання
в поточному році вони переходять на
наступний фінансовий рік.

Для забезпечення фінансової
стабільності Фонду утворюється резерв
страхових коштів у сумі, необхідній для
фінансування всіх видів матеріального
забезпечення, передбачених статтею 34
цього Закону, в розрахунку не менш як на
п'ять календарних днів.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України - особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Зазначена норма міститься у главі 82 ЦК
України, що регулює правовідносини по
відшкодуванню шкоди. Вона передбачає
право регресу особи в разі, якщо та
відшкодувала потерпілому шкоду,
завдану іншою особою в рамках
деліктних правовідносин між нею та
потерпілим.

Водночас правовідносини, пов'язані зі
страхуванням різних видів, регулюються
нормами глави 67 ЦК України.

Так відповідно до ст. 980 ЦК України -
предметом договору страхування можуть
бути майнові інтереси, які не
суперечать закону і пов'язані з: 1)
життям, здоров'ям, працездатністю та
пенсійним забезпеченням (особисте
страхування); 2) володінням,
користуванням і розпоряджанням майном
(майнове страхування); 3) відшкодуванням
шкоди, завданої страхувальником
(страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що
законом може бути встановлений
обов'язок фізичної або юридичної особи
бути страхувальником життя, здоров'я,
майна або відповідальності перед
іншими особами за свій рахунок чи за
рахунок заінтересованої особи
(обов'язкове страхування). До відносин,
що випливають із обов'язкового
страхування, застосовуються положення
цього Кодексу, якщо інше не встановлено
актами цивільного законодавства.

У ст. 993 ЦК України зазначено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика
переходить право вимоги про
відшкодування шкоди до особи,
відповідальної за завдані збитки, лише
в разі виплати страхового
відшкодування за договором майнового
страхування. У разі проведення
страхових виплат за договором
особистого страхування (життя,
здоров'я, працездатності, пенсійного
забезпечення) таке право вимоги
страховика до особи, відповідальної за
заподіяння шкоди, не передбачено.

Зазначений висновок ґрунтується на
комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993,
999 ЦК України, положень Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року та Закону України від 18 січня 2001
року № 2240-ІН «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими народженням та
похованням».

Вказані закони визначають принципи та
загальні правові, фінансові та
організаційні засади
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян та,
зокрема, правову основу, економічні
механізми і організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ
страховиками є цільові страхові фонди,
які беруть на себе зобов'язання щодо
збору страхових внесків та надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення і соціальних послуг при
настанні страхових випадків, основними
джерелами коштів яких є внески
роботодавців і застрахованих осіб.

Преамбулою Закону передбачено, що
страхування на випадок тимчасової
втрати працездатності є окремим видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян, що
здійснюється Фондом соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності. Статтею 5 Закону
визначено основні принципи
страхування від нещасного випадку,
якими, зокрема, є обов'язковість
страхування від нещасного випадку
осіб, які працюють на умовах трудового
договору (контракту) та інших
підставах, передбачених
законодавством про працю; державні
гарантії реалізації застрахованими
особами своїх прав; обов'язковість
фінансування Фондом соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності витрат, пов'язаних із
наданням матеріального забезпечення
та соціальних послуг в обсягах,
передбачених цим Законом; формування
та використання страхових коштів на
засадах солідарності та субсидування;
цільове використання коштів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності;
відповідальності роботодавців та
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності за
реалізацію права застрахованої особи
на матеріальне забезпечення та
соціальні послуги за цим законом.

Згідно з п. 1 ст. 2 Закону суб'єктами
страхування є: страховик - Фонд
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності; страхувальник -
роботодавець; застрахована особа -
найманий працівник, а у випадках,
передбачених цим Законом, також інші
особи, на користь яких здійснюється
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності.
Об'єктом страхування є тимчасова
втрата працездатності застрахованою
особою.

Таким чином, страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності є
обов'язковим особистим страхуванням.

Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК
України не передбачають право
страховика, який сплатив страхове
відшкодування потерпілій особі,
застрахованій за договором
загальнообов'язкового державного
соціального страхування згідно із
Законом, на звернення з вимогою до
винної особи про відшкодування
сплачених застрахованому страхових
сум.

Приймаючи до уваги зазначене вище, суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку, що здійснювані та
відшкодовані Запорізьким обласним
відділенням Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності в особі виконавчої
дирекції соціальні послуги та виплати -
є обов'язком Фонду в разі настання
страхового випадку, а тому проведення
ним таких виплат не є заподіяною Фонду
шкодою в розумінні ст. 1166 ЦК України і
відповідно, Фонд не є особою, яка
набуває права зворотної вимоги до
винної особи згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК
України.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 1
ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст.
ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,
-

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу виконавчої дирекції
Запорізького обласного відділення
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності -
відхилити.

Рішення Жовківського районного суду
Львівської області від 11 вересня 2012
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький
Д.І.

Судді: Бакус В.Я.

Гірник Т.А.