Єдиний унікальний номер 260/5794/13-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2013 року Апеляційний суд
Донецької області у складі:

головуючого
Маширо О.П.

суддів Баркова
В.М., Зайцевої С.А.

при секретарі
Сачко І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
по апеляції публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Приватбанк» на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 25 жовтня
2013 року у справі за позовом публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

у с т а н о в и в :

До апеляційного суду звернувся
представник кредитної установи з
апеляційною скаргою на рішення суду,
яким товариству було відмовлено у
задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції виходив з того, що
06 квітня 2007 року сторони уклали
кредитний договір строком на один рік,
за яким відповідач ОСОБА_1 отримав
кредитні кошти у сумі 1 858 грн. 75 коп. під
1% на місяць на залишок заборгованості
за кредитом.

Відмовляючи товариству у задоволенні
вимог про стягнення з позичальника
заборгованості у загальній сумі 40 571
грн. 28 коп., суд першої інстанції вказав,
що позивач у судовому засіданні не
надав законних підстав нарахування
штрафних санкцій у тому розмірі, який
вказаний у наданому розрахунку, та й
взагалі цей розрахунок не містить
підстав, з яких він зроблений.

Суд першої інстанції також установив,
що виданий ОСОБА_1 кредит є споживчим,
строк його дії був встановлений
сторонами протягом одного року та 06
квітня 2007 року вже сплинув, а до суду зі
своїми позовними вимогами банк
звернувся 17 червня 2013 року, тобто поза
строком позовної давності.

Оскільки кредитна установа пропустила
встановлений законом строк позовної
давності, суд першої інстанції
відмовив товариству у задоволенні
позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник
позивача просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
стягнути з відповідача на користь
банку заборгованість за кредитним
договором у сумі 40 571 грн. 28 коп.,
оскільки вважає, що рішення суду є
незаконним, таким, що ухвалене з
порушенням вимог матеріального і
процесуального права.

Зокрема, суд першої інстанції не
прийняв до уваги, що сторони за
кредитним договором за домовленістю
збільшили строк позовної давності до
п»яти років, тому товариство цей строк
не пропустило.

Через технічну помилку до позовної
заяви банком були долучені невірні
Умови кредитування, тому ті Умови, які
насправді діяли на день укладання
кредитного договору, долучені банком
до апеляційної скарги.

Суд першої інстанції також не прийняв
до уваги, що 07 липня 2008 року Ленінським
районним судом м. Донецька був виданий
судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1
заборгованості за кредитним договором,
тому строк позовної давності розпочав
свій відлік з наступного дня - з 08 липня
2008 року.

Оскільки банк звернувся до суду з даним
позовом 13 червня 2013 року, апелянт
вважає, що строк позовної давності у
даній справі пропущений не був.

Представник товариства також вважає,
що суд першої інстанції безпідставно
застосував у справі строк позовної
давності, оскільки жодна із сторін
такої заяви не подавала.

Заслухавши пояснення представника
апелянта, дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, рішення суду
залишити без змін, з таких підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим,
тобто ухваленим у відповідності до
вимог процесуального судочинства на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На думку апеляційного суду оскаржуване
судове рішення відповідає вимогам
процесуального і матеріального закону,
тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції всебічно, повно і об"єктивно
дослідив надані сторонами докази,
правильно встановив фактичні
обставини справи та зробив правильні
правові висновки про те, що вимоги
кредитної установи не ґрунтуються на
законі.

У рішенні наведені відповідні мотиви, з
яких суд його ухвалив. Ці мотиви не
суперечать закону та не спростовуються
доводами скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 06
квітня 2007 року сторони за спрощеною
схемою уклали договір споживчого
кредитування, за яким позичальник
ОСОБА_1 отримав у банку кредитні кошти у
сумі 1 858 грн. 80 коп. строком на 12 місяців
під 1,0% на місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту, щомісячна
винагорода за надання фінансових
послуг становить 45 грн. 54 коп.,
одноразова винагорода - 309 грн. 80 коп.

Позичальник зобов»язався погашати
кредит шляхом внесення на відповідний
рахунок коштів у сумі по 210 грн. 84 коп.
щомісячно в період з 01 по 06 число місяця
(а.с.4).

Відмовляючи товариству у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
послався на те, що банком був
пропущений строк позовної давності,
встановлений законом. При цьому, суд не
прийняв доводи позивача про те, що
такий строк був збільшений сторонами
до 50 років.

В апеляційній скарзі представник
позивача вказав, що до позовної заяви
банком були помилково долучені не ті
Умови кредитування, які слід було
залучити, оскільки за тими Умовами, які
діяли на час укладання кредитного
договору, строк позовної давності був
обумовлений сторонами у п»ять років.

Дійсно, у відповідності до вимог ч.1
ст.259 ЦК України позовна давність,
встановлена законом (у даному випадку -
загальна у 3 роки) може бути збільшена
за домовленістю сторін. Договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі.

Натомість кредитна установа не надала
до суду письмового договору,
укладеного з позичальником ОСОБА_1, як
того вимагає закон, про збільшення
загального строку позовної давності.

Більш того, позивач і сам не визначився,
який же строк позовної давності був ним
встановлений на час укладання
кредитного договору: 50 років, як
вбачається з доданих до позовної заяви
Умов кредитування (п.1.7.3.1 -а.с.14), чи 5
років, як вказано у п.5.5 Умов
кредитування, доданих до апеляційної
скарги - а.с.66.

В усякому разі Умови надання
споживчого кредиту мають бути
затверджені відповідним рішенням
Правління банку, однак позивач не надав
до суду жодного доказу на
підтвердження того факту, що долучені
ним до матеріалів справи Умови дійсно
були затверджені в установленому
законом порядку як ті, що містять
термін позовної давності протягом 50
років та долучені до позовної заяви,
так і ті, що були долучені до
апеляційної скарги та де такий строк
встановлений у 5 років.

За таких обставин апеляційний суд
позбавлений можливості перевірити, які
ж саме Умови кредитування діяли на час
укладання сторонами кредитного
договору, а письмового договору про
збільшення строку позовної давності,
укладеного між банком та позичальником
ОСОБА_1, як того вимагає ч.1 ст.269 ЦК
України, позивач до суду не надав.

Апеляційний суд не може прийняти і
доводи апелянта про те, що суд першої
інстанції повинен був застосувати
строк позовної давності виключно за
заявою однієї із сторін у справі,
оскільки отриманий ОСОБА_1 кредит є
споживчим, тому згідно з ч.13 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
на який послався і суд першої
інстанції, кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого сплинув.

Крім того, зі справи вбачається, що 07
липня 2008 року Ленінським районним
судом м. Донецька був прийнятий судовий
наказ про стягнення з позичальника
ОСОБА_1 повної суми боргу станом на той
час (а.с.67). При цьому, відомостей про те,
чи був цей наказ скасований, справа не
містить.

Кредитодавець не надав також
відомостей про те, чи був виконаний цей
наказ, у якій частині, чи відраховані
суми, стягнуті за судовим наказом, з
розрахунку суми боргу, який був доданий
до позовної заяви, тощо.

Усі інші доводи апеляційної скарги
також були предметом дослідження у
суді, на правильність висновків суду
вони не впливають та зроблених судом
висновків не спростовують, тому
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити як безпідставну,
рішення суду як таке, що відповідає
вимогам закону, залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 25 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий:

Судді: