РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 1423/13456/2012

21 листопада 2013 року

Центральний районний суд м.
Миколаєва у складі:

головуючого-судді Прохорова П.А.,

при секретарі Крикливенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за
участю третьої особи Миколаївської
міської ради про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
зобов'язання звільнити самовільно
захоплену земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ :

15 червня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом, яким, в подальшому,
після залишення частини позовних вимог
без розгляду відносно ОСОБА_4, просила
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою, площею 3700 кв.м.,
виділеної для будівництва та
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1, а також просила зобов'язати
ОСОБА_2 звільнити захоплену нею частину
земельної ділянки позивачки,
відновивши її межі.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала
тим, що вона на підставі договору
купівлі-продажу від 21.10.2003 року є
власницею житлового будинку АДРЕСА_1. У
минулому належний будинок позивачки
перебував у власності ОСОБА_5, а потім
ОСОБА_6 Протягом часу, коли житловий
будинок знаходився у власності ОСОБА_5
протоколом загальних членів
сільгоспартілі ім. Кірова Матвіївської
сільської ради Жовтневого району
Миколаївської області №7 від 27.10.1953
року був затверджений акт обміру
земельної ділянки, згідно якої площа
земельної ділянки наданої ОСОБА_5 для
обслуговування житлового будинку
становила 3700 кв.м. Однак, на момент
придбання позивачкою житлового
будинку, відповідно до технічного
паспорту КП «Миколаївське міжміське
бюро технічної інвентаризації» станом
на 21 жовтня 2003 року земельна ділянка, що
була виділена попереднім власникам, з
незрозумілих для позивачки причин
складала 3015 кв.м. Як вважає позивачка,
вказаний розмір земельної ділянки
зменшився за рахунок того, що
відповідачка ОСОБА_2 знесла дерева, що
були висаджені на межі між їхніми
земельними ділянками та захопила
частину земельної ділянки, що була
надана для обслуговування належного
позивачці будинку. При цьому, позивачка
зазначала, що суміжні межі земельних
ділянок із відповідачкою є відкритими
і визначаються лише певними
орієнтирами. Все це призводить до
суперечок з питань землекористування.
Крім цього, позивачка просила стягнути
2500,00 грн. за проведення геодезичної
зйомки для підтвердження фактичних меж
суміжних земельних ділянок, а також
витрат на проведення судової
експертизи.

Позивачка та її представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали та
просили їх задовольнити з підстав
зазначених в позові.

Відповідачка та її представники в
судовому засіданні заперечували проти
задоволення позову, надали до суду
письмові заперечення з доданням
відповідних документів на
підтвердження викладених в них
обставин, в яких зазначено, що земельна
ділянка по АДРЕСА_1 розміром 3700,00 кв.м.
ніколи не відводилася. Відповідних
правовстановлюючих документів про
надання колишнім власникам житлового
будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 земельної
ділянки по АДРЕСА_1 площею 3700 кв.м. як
то вимагало чинне законодавство не
складалися, відповідних рішень
колгоспом ім. Кірова не приймалося.
Земельна ділянка по АДРЕСА_1 згідно
протоколів №12 від 16.05.1986 р. засідання
правління колгоспу ім. Кірова
Новоодеського району та №2 від 19.05.1986 р.
загальних зборів уповноважених членів
колгоспу ім. Кірова Новоодеського
району надавалася ОСОБА_6 в розмірі 0,15
га. (1500 кв.м.) і на момент придбання
житлового будинку позивачкою розмір
земельної ділянки становив 3015 кв.м., що
значно перевищував розмір землі, що
закріплювався за вказаною адресою. При
цьому, жодних перешкод у користуванні
земельною ділянкою позивачки вона не
чинить, бо користується лише своєю
ділянкою, самовільно земельну ділянку,
на яку претендує позивачка, також не
захоплювала. Більш того, оскільки межі
спірних з позивачкою земельних ділянок
не встановлені на місцевості, то
взагалі неможливо вирішити питання про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою позивачки без
встановлення відповідних меж між
спірними ділянками. Також,
відповідачка вважає, що витрати на
проведення геодезичної зйомки та
витрати за проведення судової
експертизи не підлягають задоволенню,
оскільки матеріали справи взагалі не
містять відповідно зйомки в розумінні
чинного законодавства, а відповідні
квитанції (від 17.11.10 р. та від 14.10.11 р.), що
сплачені до подання позовної заяви до
суду ніяким чином не стосуються
виготовлення топографічної зйомки для
проведення судової експертизи в цій
справі. Крім цього, відповідачка
вважає, що висновок №125-116 судової
будівельно-технічної експертизи,
складений експертом регіональної ТПП
Миколаївської області від 27.03.13 р. є
необґрунтований. Відповідні письмові
заперечення на вказаний висновок
судової експертизи представник
відповідачки направив до суду.
Відповідачка та її представники
вважають, що і наступні вимоги про
зобов'язання повернути земельну
ділянку є необґрунтованими.

Представник третьої особи -
Миколаївської міської ради в судове
засідання не з'явився, про дату та час
розгляду справи був повідомлений
належним чином, звернувся до суду із
заявою про розгляд справи за його
відсутності.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, вивчивши доводи позову,
дослідивши письмові докази, оглянувши
матеріали цієї цивільної справи, судом
встановлені наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

На підставі договору купівлі-продажу
від 21.10.2003 року, реєстровий № 4-412 ОСОБА_1
є власницею житлового будинку АДРЕСА_1,
який придбала у ОСОБА_6 Згідно з витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно, виданого КМ ММБТІ №2973930
від 02.03.2004 року вказаний договір
зареєстровано у відповідному реєстрі
прав власності на нерухоме майно.
Відповідно до технічного паспорту КП
ММБТІ складеного станом на 22.02.2000 року
випливає, що фактично за адресою по
АДРЕСА_1 значилася земельна ділянка
площею 3015 кв.м. Відповідно довідки КП
ММБТІ від 19.10.2005 року №17663 випливає, що в
АДРЕСА_1 норма землекористування не
встановлена, правових документів на
землекористування не зареєстровано.
Обмір земельної ділянки проводився зі
слів власника і площа фактично складає
3015 кв.м. Відповідно архівних витягів із
протоколів №12 від 16.05.1986 р. засідання
правління колгоспу ім. Кірова
Новоодеського району та №2 від 19.05.1986 р.
загальних зборів уповноважених членів
колгоспу ім. Кірова Новоодеського
району ОСОБА_6 виділена земельна
ділянка загальною площею 0,15 га, яка
закріплена за домоволодінням в
АДРЕСА_1.

Згідно з архівної копії витягу рішення
виконкому Матвіївської селищної ради
№144 від 22.06.1990 року випливає, що гр.
ОСОБА_7 відводилася земельна ділянка
площею 600 кв.м. для будівництва
житлового будинку по АДРЕСА_1 з
наданням вказаній земельній ділянці
адреси: АДРЕСА_1. Згідно рішення
Миколаївської міської ради №18/24 від
11.05.2000 року випливає, що гр. ОСОБА_7 за
адресою АДРЕСА_1 було надано у
власність земельну ділянку площею1000
кв.м., а земельну ділянку площею 589 кв.м.
у довгострокове тимчасово
користування. Після цього земельна
ділянка була приватизована та гр.
ОСОБА_7 було отримано відповідний
державний акт І-МК №040139 від 02.06.2000 року.
Відповідно до договору купівлі-продажу
від 08.06.2000 року, реєстровий №2370 ОСОБА_2
придбала у ОСОБА_7 житловий будинок з
усіма господарськими будівлями та
спорудами в АДРЕСА_1. Згідно
реєстраційного напису, зробленого КП
ММБТІ вказаний договір пройшов
відповідну державну реєстрацію за
реєстровим №1486. Згідно договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
08.06.2000 року, реєстровий №2373 ОСОБА_2
також придбала у ОСОБА_7 земельну
ділянку за вказаною адресою, загальною
площею 1000 кв.м. На виконання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
відповідачка не отримала відповідного
державного акту на земельну ділянку.

Згідно листа головного управління
містобудування та архітектури №15-1435
від 02.08.2005 року випливає, що позивачці
відмовлено в погодженні можливості
приватизації земельної ділянки по
АДРЕСА_1, оскільки неможливо встановити
площу земельної ділянки, через не
встановлені межі між сусідніми
земельними ділянками. Відповідно до
листа ТОВ «Воля» вих. №11 від 12.11.2010 року
підтверджено відсутність межових
знаків між спірними земельними
ділянками.

Відповідно висновку №125-116 судової
будівельно-технічної експертизи,
складеного експертом регіональної ТПП
Миколаївської області від 27.03.13 р.,
згідно проведених експертом
досліджень випливає невідповідність
площі земельної ділянки відповідачки в
сторону збільшення на 132 кв.м. Згідно
відповіді на друге питання експерт
зазначала, що до вказаного висновку
вона дійшла на підставі кадастрового
плану земельної ділянки АДРЕСА_1 з
встановленими фактичними межами
відповідно державного акту. Але дані
обставини суперечать матеріалам
справи. Зокрема, матеріали цивільної
справи, не містять відповідного
кадастрового плану земельної ділянки
відповідачки, а кадастровий план, на
який посилається експерт стосується
земельної ділянки позивачки, оскільки
він начебто є складовою частиною
технічної документації із землеустрою.
Також, межі за державним актом на землю
не виносилися в натурі, оскільки на
виконання договору купівлі-продажу
землі відповідачка не замовляла
відповідного державного акту. Також,
експерт в своєму висновку зазначає про
обмір земельних ділянок в ході
проведення експертизи і робить
висновок про виділення на підставі
протоколу №7 загальних зборів членів
сільгоспартілі ім. Кірова від 27.10.53 р.
ОСОБА_5 земельної ділянки площею 3700
кв.м. Хоча, в ході надання пояснень в
судовому засіданні експерт не змогла
пояснити про те, яким чином
здійснювався обмір земельних ділянок,
якщо земельні ділянки частково
відкриті, з чого вона виходила
посилаючись на встановлення меж за
державним актом, якщо акта
відповідачкою не було отримано, яка
зйомка чи кадастровий план бралися до
уваги при здійсненні дослідження на
поставлені питання, з чого експерт
виходила констатуючи в своєму висновку
саме про виділення ОСОБА_5 земельної
ділянки на підставі вказаного
протоколу, якщо протоколом №7 від 27.10.53
р. не вирішувалося питання виділення
земельної ділянки. Отже, суд приходить
до висновку, що висновок експерта є
необґрунтованим.

Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України
висновок експерта для суду не є
обов'язковим, а тому оцінюється за
правилами, встановленими ст.212 ЦПК
України. Крім цього, сторони спору не
заявляли інших клопотань про
проведення додаткової експертизи, хоча
вказане право судом розяснювалося
неодноразово.

Судом досліджені всі матеріали справи,
у зв'язку з чим суд дійшов висновку про
те, що позов не підлягає задоволенню.

Як встановлено матеріалами справи та
не заперечувалося сторонами спору межі
спірних земельних ділянок на
місцевості не закріплені.

Відповідно до ч.2 ст.185 ЗК України
визначено, що землеустрій здійснюється
відповідно до закону.

Відповідно до п. в) ч. 1 ст. 183 ЗК України
та п. в) ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про землеустрій»
одним із основних завдань землеустрою
в Україні є встановлення і закріплення
на місцевості меж земельних ділянок
власників і землекористувачів.

Стаття 19 ЗУ «Про землеустрій»
відносить до повноважень міських рад
також організацію і здійснення
землеустрою.

Відповідно до ст. ст. 55 ЗУ «Про
землеустрій» визначено, що
встановлення меж земельної ділянки в
натурі проводиться відповідно до
топографо-геодезичних і
картографічних матеріалів і на основі
технічної документації із землеустрою,
якою визначається місцеположення
поворотних точок меж земельної ділянки
на місцевості.

Документація із землеустрою щодо
встановлення меж житлової та
громадської забудови розробляється у
складі генерального плану населеного
пункту, проектів розподілу територій і
є основою для встановлення меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості).

Межі земельної ділянки на місцевості
закріплюються межовими знаками
встановленого зразка. Власники землі
та землекористувачі, у тому числі
орендарі, зобов'язані дотримуватися
меж земельної ділянки, закріпленої в
натурі межовими знаками встановленого
зразка. Межові знаки здаються за актом
під нагляд на збереження власникам
землі та землекористувачам.

Статтею 106 ЗК України встановлено, що
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними. Види межових знаків
і порядок відновлення меж визначаються
органом виконавчої влади, що
забезпечує формування державної
політики у сфері земельних відносин. На
виконання зазначених правових норм
наказом Державного комітету України із
земельних ресурсів від 18 травня 2010
року, зареєстрованим Міністерством
юстиції України 16 червня 2010 року,
затверджено Інструкцію про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками. Вказана Інструкція визначає
механізм встановлення і відновлення
меж земельних ділянок на місцевості та
їх закріплення межовими знаками з
метою визначення в натурі метричних
даних земельної ділянки, у тому числі
місцеположення поворотних точок її меж
та їх закріплення межовими знаками.
Комплекс робіт встановлення і
відновлення меж земельних ділянок на
місцевості та їх закріплення межовими
знаками здійснюються спеціальними
виконавцями, якими є юридична або
фізична особа, яка отримала ліцензії на
проведення робіт із землеустрою. Межі
земельної ділянки на місцевості
закріплюються межовими знаками, які
встановлюються у поворотних точках меж
земельної ділянки, але не рідше ніж
через 200 м. Мінімальна відстань між
межовими знаками в поворотних точках
меж земельної ділянки не повинна бути
менше ніж 1 м. (пункти 3.1, 3.4 Інструкції).

Власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в
натурі здійснюється на підставі раніше
розробленої та затвердженої
відповідно до статті 186 ЗК України
документації із землеустрою. При
відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Відповідно до ст.107 ЗК України у разі
неможливості виявлення дійсних меж їх
встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки встановити неможливо, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки. У
випадку коли в такий спосіб визначення
меж не узгоджується з виявленими
обставинами, зокрема зі встановленими
розмірами земельних ділянок, то межі
визначаються з урахуванням цих
обставин.

З огляду на викладене випливає, що між
сторонами тривалий час існує спір щодо
меж земельних ділянок. У той же час,
позивачка не зверталася до
Миколаївської міської ради, до
повноважень якої відноситься також
організація і здійснення землеустрою у
м. Миколаєві, про встановлення дійсних
розмірів спірних земельних ділянок та
встановлення їх меж. Зокрема,
неможливо вирішити питання про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та зобов'язати
повернути самовільну земельну ділянку
або визнати чи порушенні права
позивачки щодо користування цією
земельною ділянкою без встановлення
меж між спірними земельними ділянками.
Докази у справі по встановленні цих меж
відсутні.

Крім цього, позивачка простить
зобов'язати відповідачку повернути
самовільно захоплену земельну ділянку.
Хоча, відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про
державний контроль за використанням
та охороною земель»
самовільне зайняття земельної ділянки
- будь-які дії, які свідчать про
фактичне використання земельної
ділянки за відсутності відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування про її
передачу у власність або надання у
користування (оренду) або за
відсутності вчиненого правочину щодо
такої земельної ділянки, за винятком
дій, які відповідно до закону є
правомірними. Згідно зі ст.188 ЗК України
визначено, що державний контроль за
використанням та охороною земель
здійснюється центральним органом
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері здійснення державного
нагляду (контролю) в агропромисловому
комплексі, а згідно зі ст.10 ЗУ «Про
державний контроль за використанням та
охороною земель» складання актів
перевірок дотримання вимог земельного
законодавства відноситься до
повноважень державних інспекторів у
сфері державного контролю за
використанням та охороною земель.
Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України
визначено, що обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Зокрема,
матеріали справи не місять доказів
самовільного зайняття відповідачкою
земельної ділянки позивачки, а отже
земельна ділянка знаходилася у
користуванні відповідачки правомірно.

Також, суд не бере до уваги доводи
позивачки щодо виділення земельної
ділянки ОСОБА_5, як колишньому власнику
будинку, на підставі протоколу
загальних членів сільгоспартілі ім.
Кірова Матвіївської сільської ради
Жовтневого району Миколаївської
області №7 від 27.10.1953 року, оскільки
вказаним протоколом не вирішувалося
питання виділення земельної ділянки, а
було лише затверджено акт обміру
земельної ділянки. Відповідно до
протоколу №12 від 16.05.1986 р. засідання
правління колгоспу ім. Кірова
Новоодеського району випливає, що
ОСОБА_8, будучи спадкоємцем після
смерті ОСОБА_5, у зв'язку з відчуженням
житлового будинку ОСОБА_6, відмовився
від земельної ділянки площею 0,21 га за
адресою по АДРЕСА_1. Згідно вказаного
протоколу та протоколу №2 від 19.05.1986 р.
загальних зборів уповноважених членів
колгоспу ім. Кірова Новоодеського
району ОСОБА_6 наділено земельну
ділянку площею 0,15 га. (1500 кв.м.), хоча в
матеріалах справи відсутні відомості
реального вилучення зазначеної
земельної ділянки.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення
у справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З наведеного випливає, що позивачкою не
доведено в межах заявленого позову
належними доказами порушення
відповідачкою її прав як
землекористувача. У зв'язку з чим на
підставі ст. 11 ЦПК України судом
вирішено зазначену цивільну справу в
межах заявлених позовних вимог і на
підставі поданих сторонами доказів.

Щодо вимог про стягнення з
відповідачки витрат на проведення
геодезичної зйомки, то вказані вимоги
також є не обґрунтованими, оскільки
вказані вимоги є похідними і залежали
від можливості задоволення вимог про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові
витрати сплачені при подачі позову та в
ході судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 59, 60, 212-215 ЦПК
України, ст. ст. 106-107, 183, 185-185-186, 188
Земельного кодексу України, ст. ст. 2, 19,
55 ЗУ "Про землеустрій", Інструкцією про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, ст. ст. 1, 10 ЗУ «Про державний
контроль за використанням та охороною
земель» суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
за участю третьої особи Миколаївської
міської ради про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
зобов'язання звільнити самовільно
захоплену земельну ділянку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області шляхом
подання до Центрального районного суду
міста Миколаєва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя Центрального районного

суду м. Миколаєва
П.А.Прохоров