Справа №2/1519/7584/11
Провадження №2/521/1302/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2013 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
у складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

при секретарі -
Бабаєвій З.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу, продовження
строку для прийняття спадщини та
визнання права власності, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду
наразі знаходиться на розгляді
цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу,
продовження строку для прийняття
спадщини та визнання права власності,
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову та пояснюючи
підстави звернення в суд, сторона
позивача посилалась на ті обставини, що
квартира АДРЕСА_1, загальною площею
35,0кв.м., первісно належала ОСОБА_6

28 січня 2007 року ОСОБА_6 зробила
розпорядження на випадок смерті,
склавши заповіт на користь ОСОБА_2, в
якому заповіла останній все майно, що
належатиме особі на момент смерті.

07 серпня 2010 року ОСОБА_6 померла, після
чого відкрилась спадщина до майна
особи. Первісний позивач свідчать, що в
процесі оформлення спадкових прав на
підставі заповіту після звернення до
нотаріуса виявилось, що 27 травня 2008
року між ОСОБА_3, що діяв від імені
ОСОБА_6 на підставі довіреності - з
одної сторони, та ОСОБА_4 - з іншої
сторони, був укладений договір
купівлі-продажу спірної квартири,
відповідно до умов якого ОСОБА_4 набула
право власності на вказане майно.

Пізніше відбулась низка відчужень
спірної квартири. Так, 11 листопада 2010
року ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 вказану
квартиру, а 22 березня 2011 року ОСОБА_3
продав її ОСОБА_5

Викладені обставини первісний позивач
ОСОБА_2 вважає порушенням її прав як
спадкоємця ОСОБА_6, дії відповідачів
вбачає незаконними, правочини,
укладені 27 травня 2008 року та 11
листопада 2010 року, особа вважає
фіктивними, у зв'язку з чим звернулась з
відповідним позовом до суду.
Неодноразово уточнивши заявлені
вимоги, остаточно ОСОБА_2 просила суд
визнати недійсними відповідні
договори купівлі-продажу від 27 травня
2008 року, 11 листопада 2010 року та 22
березня 2011 року щодо спірної квартири,
продовжити їй строк для прийняття
спадщини та визнати право власності на
спірну квартиру.

В процесі розгляду справи від сторони
відповідача ОСОБА_3 надійшов
зустрічний позов із сукупністю вимог
до ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди. В обґрунтування зустрічного
позову ОСОБА_3 посилався на ті
обставини, що первісний позов, його
подальші уточнення є безпідставними,
завідомо неправомірними й такими, що
принижують його честь і гідність. У
зв'язку з викладеним ОСОБА_3 просив суд
стягнути з ОСОБА_2 відшкодування
моральної шкоди у розмірі 15225,00 гривень.

Представник ОСОБА_2 у відкрите судове
засідання з'явилась, від імені та в
інтересах особи заявлені вимоги
підтримала, просила суд позов
задовольнити. Зустрічний позов ОСОБА_3
не визнала у повному обсязі, просила
суд в задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_3 у відкрите судове
засідання з'явився, від імені та в
інтересах особи первісні вимоги не
визнав, просив суд в задоволенні позову
відмовити. Зустрічний позов підтримав
у повному обсязі, просив суд позов
задовольнити.

Інші учасники судового процесу в
судове засідання не з'явились,
повідомлялись судом про розгляд даної
цивільної справи, причини неявки суду
не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
пояснення сторін за суттю спору і
підставами звернення в суд з
відповідними позовами,
проаналізувавши представлені, а також
забезпечені судом докази, надавши
правовідносинам, що виникли між
сторонами по справі, належну юридичну
оцінку, суд приходить до висновку, що в
задоволенні і первісного, і
зустрічного позовів належить
відмовити - виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи було
встановлено, що квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 35,0кв.м., належала
ОСОБА_6

12 січня 2007 року ОСОБА_6 видала
довіреність на ім'я ОСОБА_3 на три роки,
що була посвідчена приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, під
реєстровим №68, за положеннями якої
ОСОБА_6 надала рідному брату - ОСОБА_3 -
право розпорядження її майном.

27 травня 2008 року між ОСОБА_3, що діяв від
імені ОСОБА_6 на підставі довіреності
від 12 січня 2007 року - з одної сторони, та
ОСОБА_4 - з іншої сторони, був укладений
договір купівлі-продажу відповідної
квартири, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, під
реєстровим №852, відповідно до умов
якого ОСОБА_4 набула право власності на
вказане майно.

З договору випливає, що суму вартості
відчужуваного майна у повному обсязі
безпосередньо представник власника
отримав від покупця до підписання
договору, засвідчивши цей факт власним
підписом (п.2 договору).

11 листопада 2010 року між ОСОБА_4 - з одної
сторони, та ОСОБА_3 - з іншої сторони, був
укладений договір купівлі-продажу
спірної квартири, посвідчений держаним
нотаріусом П'ятої одеської державної
нотаріальної контори Сусловою О.М., під
реєстровим №3-1768, відповідно до умов
якого ОСОБА_3 набув право власності на
вказане майно.

22 березня 2011 року між ОСОБА_3 - з одної
сторони, та ОСОБА_5 - з іншої сторони, був
укладений договір купівлі-продажу
спірної квартири, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
відповідно до умов якого ОСОБА_5 набула
право власності на вказане майно та є
власником даної квартири на теперішній
час.

При цьому, 28 січня 2007 року ОСОБА_6
зробила розпорядження на випадок
смерті, склавши заповіт на користь
ОСОБА_2, який був посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, під
реєстровим №264.

Так, згідно ст. 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
передає або зобов'язується передати
майно у власність другій стороні, а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно і сплатити за нього
певну грошову суму. Як чітко вказує ст.
657 ЦК України, договір купівлі-продажу,
зокрема, квартири або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. При цьому згідно
ст. 658 ЦК України, право продажу товару,
крім випадків примусового продажу та
інших випадків, встановлених законом,
належить власникові товару. Якщо
продавець товару не є його власником,
покупець набуває право власності лише
у випадку, якщо власник не має права
вимагати його повернення.

Обґрунтовуючи заявлений позов та
оспорюючи укладений правочин, сторона
ОСОБА_2 посилалась на те, що їй та ОСОБА_6
взагалі не було відомо про факт
відчуження цієї квартири. Разом з тим,
сторона свідчила, що довіреність на
ім'я її батька - ОСОБА_3 - була видана
ОСОБА_6 начебто для здійснення
капітального ремонту квартири, що було
доручено ОСОБА_3, але ж взагалі начебто
не йшлося про відчуження квартири.

В теперішній час ОСОБА_6 немає серед
живих, про що свідчить свідоцтво про
смерть серії НОМЕР_1, видане Третім
Приморським відділом РАЦС Одеського
міського управління юстиції від 07
серпня 2010 року, актовий запис №723 від 07
серпня 2010 року.

Ураховуючи той факт, що даний договір
укладався від імені власника на
підставі довіреності суд звернув увагу
на наступне. Згідно ст. 237 ч.ч.1,3 ЦК
України, представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.
Представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства. При
цьому в силу ст. 244 ч.ч.1,3 ЦК України,
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Довіреність на
вчинення правочину представником може
бути надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі. Відповідно до ст. 245 ч.1 ЦК
України, форма довіреності повинна
відповідати формі, в якій відповідно до
закону має вчинятися правочин.

Факт видачі ОСОБА_6 довіреності на ім'я
ОСОБА_3 стороною первісного позивача
ОСОБА_2 за зустрічним позовом не
заперечувався, однак особа посилалась
на те, що насправді довіреність
видавалась начебто з іншої метою. Втім,
ця правова позиція спростовується
змістом самого документу від 12 січня 2007
року, за яким ОСОБА_3 було передано
широке коло прав щодо розпоряджання
усім майном ОСОБА_10, в тому числі - права
продавати із правом одержання грошових
коштів, належних довірителю.

Суду не надавалось доказів скасування
чи оскарження ОСОБА_2 вказаної
довіреності протягом її дії,
відповідних вимог при розгляді даної
справи заінтересованими особами не
заявлялось, що унеможливило їх розгляд
в силу ст. 11 ЦПК України.

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Водночас, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Як регламентує ст. 234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами. Разом з тим, в
силу ст. 236 ч.ч.1,2 ЦК України, нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення. Якщо за недійсним правочином
права та обов'язки передбачалися лише
на майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Як регламентує процесуальний закон,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням особи, виключно
в межах заявлених вимог та не вправі на
власний розсуд виходити за рамки цих
вимог чи змінювати осіб, до яких такі
вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України).
Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як
чітко зобов'язує ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

В процесі розгляду даної цивільної
справи, суд не встановив обґрунтованих,
передбачених законом підстав для
задоволення відповідної базової
вимоги сторони ОСОБА_2 щодо визнання
недійсним договору від 27 травня 2008
року, що, в свою чергу, обумовлює
відсутність підстав для задоволення
похідних вимог щодо визнання
недійсними подальших договорів від 11
листопада 2010 року та 22 березня 2011 року,
а також визнання за нею права власності
на спірну квартиру.

Всупереч поясненням ОСОБА_2, лист П'ятої
одеської державної нотаріальної
контори №1683/01-16 від 30 вересня 2013 року
свідчить, що спадкова справа до майна
ОСОБА_6 не заводилась. Виходячи з
викладеного, суд не вбачає
обґрунтованою вимогу позивача щодо
продовження строку прийняття спадщини,
оскільки така вимога заявлена
позивачем безпідставно та передчасно.
Так, в матеріалах справи відсутні
будь-які докази звернення ОСОБА_2 до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, а також відсутні
будь-які відомості, що б свідчили про
неправомірну відмову заявникові в
задоволенні законних вимог.

При перевірці обґрунтованості
зустрічного позову ОСОБА_3, суд звертає
увагу на наступне. Кожній особі
гарантується право у встановленому
законом порядку звернутись до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Право на судовий захист
закріплене в Конституції України (ст. 55)
та знаходить своє відображення у
законах (ст. 3 ЦПК України, ст. 16 ЦК
України).

Як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №1 від 27 лютого
2009 року «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
відповідно до статті 40 Конституції
України, усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. Суди
повинні мати на увазі, що у випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації. У випадку
звернення особи із заявою до
правоохоронних органів судам слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 (справа про
поширення відомостей). Разом з тим
наявність у такому зверненні завідомо
неправдивих відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

У зв'язку з викладеним, звернення особи
до правоохоронних органів чи
безпосередньо до суду із будь-якою
заявою, скаргою, позовом тощо не може
розцінюватись в якості поширення
негативної чи недостовірної
інформації. Так само звернення особи до
суду у встановленому порядку не може
розглядатись як порушення прав
відповідача за такими вимогами, замах
на його законні інтереси чи будь-який
тиск.

Тому позиція ОСОБА_3 про визнання дій
ОСОБА_2 щодо звернення до суду з даним
позовом в якості поширення
недостовірної інформації є хибною та
не основаною на нормах закону. При
цьому прерогатива визнання позову
обґрунтованим чи безпідставним
належить суду, а не відповідачеві за
таким позовом.

У зв'язку з викладеним, суд відмовляє
ОСОБА_3 в задоволенні зустрічного
позову. При цьому, в силу висновку суду
про відмову в задоволенні і первісного,
і зустрічного позову, стягнення
понесених та документально
підтверджених судових витрат сторін
присудженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу, продовження
строку для прийняття спадщини та
визнання права власності - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: