Справа № 2-175/5817/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2013 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді Борисова С.А.

при секретарі - Єльшиній А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у смт. Ювілейне цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Дніпропетровська міська
рада про визнання права власності,
розірвання договору оренди та
стягнення заборгованості по оплаті за
житло за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання договору оренди не
дійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом в якому просив розірвати
договір найму (оренди) квартири № 1 від
12 червня 2012 року укладений між ним,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2; стягнути з ОСОБА_2
заборгованість за орендну плату
квартири АДРЕСА_1 в розмірі 12000 грн.;
стягнути з відповідача на його користь
судові витрати.

В грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зустрічним позовом в якому
просив визнати договір найму (оренди)
квартири № 1 від 12 червня 2012 року
укладений між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 -
недійсним; стягнути з відповідача на
його користь судові витрати.

В грудні 2013 року ОСОБА_1 уточнив позовні
вимоги та просив визнати за ним, ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія НОМЕР_2
виданий Красногвардійським РВ УМВС
України в Дніпропетровській області 21
грудня 2000 року, ідентифікаційний номер
- НОМЕР_1, право власності на квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 41,6 кв.м.,
житловою площею 16,2 кв.м., допоміжною
площею 25,4 кв.м., що складається з
кухні-столової - 1 площею 9,6 кв.м.,
санвузла - 2 площею 2,3 кв.м., комори - 3
площею 7,0 кв.м., житлової кімнати - 4
площею 5,8 кв.м., житлової кімнати - 5
площею 10,4 кв.м., коридору - 6 площею 6,5
кв.м.; розірвати договір найму (оренди)
квартири № 1 від 12 червня 2012 року
укладений між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2;
стягнути з ОСОБА_2, заборгованість за
орендну плату квартири АДРЕСА_1 в
розмірі 12000 грн.; стягнути з відповідача
на його користь судові витрати.

У судове засідання ОСОБА_1 не з'явився,
надав суду письмову заяву в якій просив
суд розглядати справу без його участі,
позовні вимоги підтримав та просив суд
задовольнити їх у повному обсязі.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не
визнав та просив відмовити в їх
задоволенні у повному обсязі.

У судове засідання ОСОБА_2 не з'явився,
надав суду письмову заяву в якій просив
суд розглядати справу без його участі,
позовні вимоги підтримав та просив суд
задовольнити їх у повному обсязі.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 не
визнав та просив відмовити в їх
задоволенні у повному обсязі.

Представник третьої особи
Дніпропетровської міської ради у
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Повно та всебічно вивчивши матеріали
справи, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 21 лютого 1985 року
членам однієї сім'ї у складі чотирьох
осіб - ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на
підставі рішення адміністрації та
профкому Тресту «Дніпротрансбуд»
(Міністерства Транспортного
будівництва) було надано державну
двокімнатну квартиру (в сімейному
гортожитку) АДРЕСА_1, що
підтверджується ордером виданим ЖЕКом
зазначеного тресту.

Понад 27 років сім'я ОСОБА_5 постійно
проживає у спірній квартирі, виконує
всі обов'язки, що зокрема випливають з
договору найму жилого приміщення,
своєчасно сплачують кварплату та плату
за комунальні послуги, здійснюють
поточний ремонт.

Частиною 1 ст. 58 ЖК України, встановлено,
що ордер є єдиною підставою для
вселення в надане желе приміщення.

Частиною 1 ст. 398 ЦК України зазначено,
що право володіння виникає на підставі
договору з власником або особою, якій
майно було передане власником, а також
на інших підставах встановлених
законом.

Маючи намір привести у відповідність
діючому законодавству
правовстановлюючі документи на
вказану квартиру, ОСОБА_1 неодноразово
звертався до відповідних органів
виконавчої влади з відповідною
вимогою, але кожного разу отримував
категоричну відмову з наступних
підстав: відсутність
правовстановлюючих документів;
відсутність матеріалів технічної
інвентаризації на квартиру;
відсутність рішення юридичної особи на
балансі якої знаходиться згадана
квартира та взагалі відсутність
балансоутримувача зазначеної
квартири.

Положеннями ч. 1 ст. 397 ЦК України,
передбачено, що володільцем чужого
майна є особа, яка фактично тримає
(утримує) його у себе.

Встановлено, що з моменту вселення в 1985
році та по теперішній час добросовісно
набувши право володіння чужим майном,
ОСОБА_1 та члени його родини вільно,
відкрито та безперервно користуються
вищевказаною квартирою.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України, визначено,
що особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність).

Як вбачається з матеріалів справи,
право на приватизацію житла ОСОБА_1 до
цього часу жодного разу не використано,
про що свідчить відсутність
відповідної відмітки в його паспорті,
що передбачено п. 30 Положення «Про
порядок передачі квартири (будинків) у
власність громадян, затвердженого
наказом Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству»
від 15 вересня 1992 року № 56. Іншого житла
на території Дніпропетровського
регіону та на всій території держави
ОСОБА_1 не має, про що також свідчать
відомості наявні в КП «ДМБТІ».

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України,
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не вшиває
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлено судом.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Оскільки право
власності позивача на споруди є
невизнаним правом, а тому позивач має
право на звернення до суду з даними
вимогами.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його
невизнання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК
України передбачає, що кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами
захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути, зокрема - визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Виходячи з норм діючого законодавства,
суд робить висновок, що ОСОБА_1 фактично
набув право власності на двокімнатну
квартиру розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, не забороненим законом
способом (добросовісно). Протягом
тривалого часу (28 років) відкрито,
безперервно користується спірним
майном, тому вважає, що існують усі
підстави для визнання права власності
на за ОСОБА_1 на квартиру за набувальною
давністю. За таких обставин суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими
та такими, що підлягають задоволенню.

12 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладено Договір найму (оренди)
квартири № 1, згідно якого ОСОБА_1
передав ОСОБА_2 в оренду квартиру
АДРЕСА_1.

У відповідності до п. 5 ст. 203 ЦК України,
правочин повинен бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з п. 5.1 Договору орендар
зобов'язався щомісячно, не пізніше
першого числа кожного поточного
місяця, сплачувати орендодавцеві
орендну плату у розмірі 2000 грн. за кожен
місяць орендного користування, шляхом
передання коштів готівкою орендарю.

ОСОБА_2 справно виконував свій
обов'язок по сплаті орендної плати. В
січня 2013 року ОСОБА_1 безпідставно
підвищив розмір орендної плати за
квартиру та почав вимагати перегляд
змісту договору найму (оренди) квартири
№ 1, зокрема п. 5.1 Договору, що
стосується суми орендної плати.

Керуючись, ч.1 та ч. 4 ст. 12 Цивільного
кодексу України, особа здійснює свої
цивільні права вільно та на власний
розсуд.

За загальним правилом кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень (ст.10 ЦПК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України.

Частино 1 ст. 203 ЦК України, передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

В Постанові Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визначення правочинів недійсними»
зазначено, що відповідно до ст. ст. 215, 216
ЦК України, вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Керуючись вищевикладеним, враховуючи
що вказані обставини не могли бути
передбачені сторонами під час
укладання договору, суд вважає, за
необхідне задовольнити зустрічні
позовні вимоги.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує питання
щодо розподілу між сторонами судових
витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Тому на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
суд вважає, що судовий збір підлягає
покладенню на сторони.

На підставі викладеного, керуючись ст.
321, 328, 344, 392, 397, 398 ЦК України, ст. 58 ЖК
України, ст. 3, 10, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: Дніпропетровська міська рада
про визнання права власності,
розірвання договору оренди та
стягнення заборгованості по оплаті за
житло - задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання договору оренди не дійсним -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт
серія НОМЕР_2 виданий
Красногвардійським РВ УМВС України в
Дніпропетровській області 21 грудня 2000
року, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1,
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 41,6 кв.м., житловою
площею 16,2 кв.м., допоміжною площею 25,4
кв.м., що складається з кухні-столової - 1
площею 9,6 кв.м., санвузла - 2 площею 2,3
кв.м., комори - 3 площею 7,0 кв.м., житлової
кімнати - 4 площею 5,8 кв.м., житлової
кімнати - 5 площею 10,4 кв.м., коридору - 6
площею 6,5 кв.м.

В задоволені позовних вимог, щодо
стягнення з ОСОБА_2 заборгованість за
орендну плату квартири АДРЕСА_1 в
розмірі 12000 грн. - відмовити в повному
обсязі.

Визнати договір найму (оренди) квартири
№ 1 від 12 червня 2012 року укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - недійсним.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Дніпропетровський районний суд шляхом
подачі в десятиденний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Борисов С.А.