Апеляційний суд Донецької області
в складі : головуючого - судді
суддів :
Кіянової С.В., Іванової А.П.
розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Харцизького міського суду від
23 жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розподіл майна та визнання
рухомого майна особистою приватною
власністю,

В С
Т А Н О В И В :

Рішенням Харцизького
міського суду від 23 жовтня 2013 року
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про розподіл майна та
визнання рухомого майна особистою
приватною власністю.

В апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати та
задовольнити його вимоги, оскільки
судом першої інстанції порушені норми
матеріального та процесуального права,
не враховано, що спільне майно він
залишив відповідачці при розлученні і
документи на нього залишилися в неї, до
апеляційної скарги він надав накладну
про придбання 30.12.2007 року
мікрохвильової печі «Панасонік» та
фіскальний чек від 24.05.2008 року на
придбання телевізору «Самсунг». Суд не
врахував, що відповідачка отримала
свою 12 частку вартості спірного
автомобілю у розмірі 6 500 грн., про що
свідчить розписка, не враховано, що він
фактично придбав спірний автомобіль
ВАЗ-21099 14.10.2006 року, а потім на підставі
біржового контракту 10.10.2008 року продав
його дружині за 200 грн. До теперішнього
часу він користується спірним
автомобілем, який є неподільним майном.

В судовому засіданні
апеляційного суду позивач та
представник позивача підтримали
доводи апеляційної скарги і просили її
задовольнити.

Відповідач заперечувала
проти доводів апеляційної скарги і
просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача,
пояснення сторін, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційний скаргу позивача
слід відхилити, а рішення суду залишити
без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл
майна та визнання рухомого майна
особистою приватною власністю, суд
першої інстанції виходив з того, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 16.07.2005 року до 26.05.2010 року, в
період сумісного життя на підставі
договору купівлі-продажу від 10.10.2008
року вони придбала автомобіль ВАЗ-21099,
1991 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, який зареєстрований за
відповідачкою. Позивачем ОСОБА_1 в
рахунок 12 частини вартості зазначеного
автомобіля сплачено відповідачці 6 500
грн. згідно розписки від 23.02.2010 року.
Доказів того, що спірний автомобіль був
придбаний за особисті кошти позивача
та не для нужд сім»ї не надано, тому
підстав для визнання автомобіля
особистою приватною власністю
позивача не має. Крім того, позивачем не
надано доказів того, що в період шлюбу з
відповідачкою ними було придбано
відеокамеру «Панасонік»,
мікрохвильову піч «Панасонік», пральну
машину «LG», телевізор «Самсунг»,
телевізор «LG» та інструмент для
автомобіля та побутового ремонту.
Відповідачем визнано придбання в
період шлюбу сумісного майна у вигляді
дивана - софи «Париж» та пилососу
«Самсунг», які вона готова повернути
позивачу, проти чого він заперечує,
тому підстав для поділу зазначеного
майна шляхом виділення його в натурі
відповідачці із стягненням з неї на
користь позивача 12 частини його
вартості у розмірі 7 225 грн. не має.
Строк звернення до суду з вказаним
позовом позивачем не пропущено.

При таких обставинах, суд
першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку про
безпідставність вимог позивача.

Так, відповідно до ч.1 ст.57 СК
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею,
ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним
за час шлюбу, але за підставі договору
дарування або в порядку спадкування; 3)
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК
України вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст.64 СК України
дружина та чоловік мають право на
укладення між собою усіх договорів, які
не заборонені законом, як щодо майна, що
є їхньою особистою приватною
власністю, так і щодо майна, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Договір про відчуження
одним із подружжя на користь другого
з подружжя своєї частки у праві
спільної сумісної власності подружжя
може бути укладений без виділу цієї
частки.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі.

З матеріалів справи
вбачається, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 16.07.2005 року до
07.07.2010 року (а.с.6,10).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК
України обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Так, позивачем не надано
жодних доказів придбання у період
сумісного життя з відповідачкою
відеокамери «Панасоник» вартістю 3 600
грн., мікрохвильової печі «Панасоник»
вартістю 1 100 грн., пральної машини «LG»
вартістю 1 900 грн., телевізора «Самсунг»
вартістю 2 500 грн., телевізора «LG»
вартістю 1000 грн., авто та побутового
інструменту вартістю 2 500 грн.
Відповідач заперечувала проти
придбання зазначених речей у період
шлюбу.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що підстав для визнання
вказаних речей спільною сумісною
власністю подружжя не має.

Проте, відповідачем ОСОБА_2
визнано придбання в період шлюбу з
позивачем дивана - софи «Париж»
вартістю 1 500 грн. та пилососу «Самсунг»
вартістю 350 грн., але відповідач
категорично відмовляється отримувати
вказані речі в натурі. Враховуючи, що
спору щодо поділу дивана - софи «Париж»
та пилососу «Самсунг» не має, то
підстав для їх поділу також не має.

Згідно Біржового договору
купівлі-продажу транспортного засобу
реєстраційний номер 004157, укладеного
10.10.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
позивач в період шлюбу продав, а
відповідачка купила автомобіль ВАЗ-21099,
1991 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1 - за 200 грн. (а.с.39, 11). Спірний
автомобіль згідно п.2 Біржової угоди
належав позивачу на праві власності на
підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу.

Належних доказів того, що
зазначений автомобіль було придбано
позивачем за особисті кошти та не в
інтересах сім»ї не надано, тому підстав
для визнання автомобіля ВАЗ-21099, 1991 року
випуску реєстраційний номер НОМЕР_1
особистою приватною власністю ОСОБА_1
не має.

Таким чином, рішення суду
першої інстанції відповідає вимогам
закону і підстав для його скасування чи
зміни не має.

Доводи апеляційної скарги
позивача про те, що фактично спірний
автомобіль ним було придбано 14.10.2006
року за особисті кошти не впливають на
правильність висновків суду першої
інстанції і з цього приводу позивачем
не надано жодних доказів. Боргові
розписки, надані позивачем не є
належними доказами в розумінні вимог
закону в даному випадку (а.с.13-15).

Доводи апеляційної скарги
позивача про те, що суд не визначив
частки у спірному автомобілі не
грунтуються на законі, оскільки позов
заявлено про визнання його особистою
приватною власністю. Відповідач не
заперечувала, що в рахунок вартості
спірного автомобілю вона отримала від
позивача 6 500 грн., що свідчить про
визнання сторонами спірного
автомобілю спільною сумісною
власністю подружжя, проте, позову про
його позивачем не заявлено (а.с.12).

Доводи апеляційної скарги
позивача про те, що в період шлюбу за
спільні кошти 30.12.2007 року ним було
придбано мікрохвильову піч
«Панасонік» вартістю 728,50 грн., про що
свідчить накладна та 24.05.2008 року
телевізор «Самсунг» вартістю 2 049,00 грн.,
що посвідчується фіскальним чеком
(а.с.78-79), не спростовують висновків суду
першої інстанції, оскільки видаткова
накладна від 30.12.2007 р. не свідчить про
придбання зазначеної мікрохвильової
печі у сумісну власність подружжя, а
фіскальний чек щодо придбання
телевізора «Самсунг» взагалі не
свідчить придбання такого телевізора
саме позивачем.

Інші доводи апеляційної
скарги позивача також не впливають на
правильність висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст..308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст..ст.307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХ В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Харцизького міського
суду від 23 жовтня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили
з моменту проголошення і може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності.

Судді :