РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частина)

16 липня 2013р.
м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд в
складі: головуючого судді - Продана Б.Г.,
при секретарі - Дорош Р.М., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Хмельницькому цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 до
Колективного підприємства
«Хмельницька фабрика індивідуального
пошиття взуття»

про стягнення заробітної плати за час
простою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до
відповідача про стягнення заробітної
плати за час простою, в якому вказує, що
з 22.01.1980р. по 17.07.2012р. працював
взуттєвиком в колективному
підприємстві «Хмельницька фабрика
індивідуального пошиття взуття».
17.07.2012р. наказом №14-к директора фабрики
його було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40
КЗпП за прогули. 14.02.2013р. за рішенням
суду позивача було поновлено на роботі.

Однак. Позивач посилається на те, що
відповідач навмисно не надає йому
роботи, в результаті чого і просить
стягнути з відповідача на його користь
заробітну плату за час простою за 56
календарних днів розрахунку не нижче
двох третин тарифної ставки,
зобов'язати відповідача забезпечити
його роботою, та всіма необхідними
матеріально-технічними ресурсами, а
також надавати щомісячно
розрахунковий лист.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, та просить позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечує, пояснивши суду, що позивач
без поважних причин не ходив на роботу,
не виконав відповідний заказ, чим
завдав підприємству шкоди, а тому позов
є надуманим та необґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, суд вважає що в
позові слід відмовити, з наступних
підстав.

Згідно ст.34 КЗпП України, простій - це
призупинення роботи, викликане
відсутністю організаційних або
технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою,
або іншими обставинами, під простоєм
розуміється вимушене призупинення
роботи.

Згідно ст.113 КЗпП - час простою не з вини
працівника оплачується з розрахунку не
нижче двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду на
момент простою.

Відповідно ст.12 Закону України «Про
оплату праці» - норми оплати праці за
час простою, який мав місце не з вини
працівника встановлюються Кодексом
законів про працю України, норми і
гарантії в оплаті праці, передбачені
частиною першою статті 12 та Кодексом
законів про працю України є
мінімальними державними гарантіями.

В судовому засіданні не було доведено
позивачем ті обставини, що
підприємство не надавало йому роботи, і
час його простою відбувся з вини
відповідача, оскільки відсутні
будь-які докази про це.

Крім того, судом встановлено, що
позивачу було надано роботу у вигляді
замовлення, однак, позивач не виконав
її належним чином, чим завдав
підприємству збитків, що
підтверджується копією доповідної
записки наявною в матеріалах справи
майстра на ім'я директора підприємства.

Тому, враховуючи вищевказане, суд
вважає, що позовні вимоги позивача слід
залишити без задоволення, оскільки
позивач не надав доказів того, що час
його простою виник з вини підприємства,
і йому навмисно не давалася робота.

Керуючись ст.ст. 213- 215 ЦПК України, ст.ст.
34, 113 КЗпП України, ст.12 Закону України
«Про оплату праці», суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до колективного
підприємства «Хмельницька фабрика
індивідуального пошиття взуття», про
стягнення зарплати за час простою,
забезпечення роботою та необхідними
матеріально-технічними ресурсами -
залишити без задоволення.

На рішення суду може бути подано
апеляцію до апеляційного суду
Хмельницької області протягом 10 днів з
дня його проголошення.

Суддя: