Справа № 1021/1675/12 Головуючий у І інстанції Литвин О.В.
Провадження № 22-ц/780/1969/13 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т.Ц.
Категорія 26 17.04.2013
РІШЕННЯ

Іменем України

16 квітня 2013 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Яворського М.А.,

суддів Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участі секретаря Черненко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 14 січня 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2012 року позивач ПАТ «Банк Національний кредит» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 14 грудня 2007 року між АКБ «Банк Національний кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Національний кредит» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 448000 грн. під 18 % річних, в подальшому ця ставка збільшена до 25 % річних, із кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 13 грудня 2014 року. Всупереч зобов'язанням та вимогам закону відповідач порушує строк погашення кредиту та відсотків за користування кредитом. Станом на 01 липня 2012 року сума заборгованості за кредитом складає 432001 грн., а сума заборгованості по відсоткам - 187857,48 грн., крім того, умовами кредитного договору передбачена сплата пені, а ЦК України дозволяє стягувати нарахування інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 885507,33 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 14 січня 2013 року позов ПАТ «Банк Національний кредит» частково задоволено, стягнуто із відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 662269,80 грн. та 2261,99 грн. судових витрат. В решті позову відмовлено.

Позивач ПАТ «Банк Національний кредит», не погоджуючись із рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 14 січня 2013 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 14 грудня 2007 року між АКБ «Банк Національний кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Національний кредит», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 93ф/2007/02-750/2-1, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у сумі 448000 грн. на придбання автомобіля.

Відповідно до п. 2.2 кредитного договору, за користування кредитом встановлюється процентна ставка у розмірі 18 % річних, яку з 16 травня 2008 року договором про внесення змін № 02-322/2-1 до кредитного договору змінено на 19 %, а з 27 жовтня 2008 року договором про внесення змін № 02-648/2-1 до кредитного договору - на 25 %.

Відповідно до п. п. 2.3, 2.4 кредитного договору, погашення кредиту здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку, а кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 13 грудня 2012 року.

Відповідно до п. 5.2.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний своєчасно сплачувати кредит, проценти за користування кредитом, суми неустойки в порядку, передбаченому договором.

Відповідно до п. 5.3.2 кредитного договору, банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання кінцевого терміну погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентами за користування ним, та/або суму неустойки і збитків, передбачених цим договором, зокрема у випадках, які визначаються згідно з цим договором істотними та можуть негативно вплинути на стан кредитної заборгованості позичальника, а саме: позичальник прострочив свої зобов'язання по поверненню кредиту та/або сплаті процентів за користування кредитом щонайменше на один календарний місяць відповідно до умов цього договору. При цьому банк письмово повідомляє позичальника про необхідність дострокової сплати суми заборгованості.

Відповідно до п. 5.2.7 кредитного договору, позичальник зобов'язаний достроково погасити заборгованість за цим договором протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення банку про вимогу достроково виконати зобов'язання за даним договором у випадках, передбачених п. 5.3.2 договору.

Відповідальність сторін окреслена п. п. 6.1 - 6.7 кредитного договору, за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе згідно умов цього договору зобов'язань винна сторона сплачує іншій стороні суму неустойки та збитків, передбачених цим договором. При цьому збитки відшкодовуються винною стороною понад неустойку, передбачену даним договором. За несвоєчасну сплату сум кредиту та/або процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу. У випадку порушення позичальником строку погашення отриманого ним кредиту він сплачує відсотки в розмірі 28 % річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, які договором про внесення змін № 02-322/2-1 від 16 травня 2008 року змінено на 29 % річних, а договором про внесення змін № 02-648/2-1 від 27 жовтня 2008 року на 35 % річних.

Відповідно до п. 3.7 кредитного договору, у випадку, якщо банком застосована до позичальника неустойка у вигляді пені, остання підлягає обчисленню у період з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно.

Відповідно до п. 6.8 кредитного договору, строк позовної давності встановлюється тривалістю у десять років.

На виконання кредитного договору банком надано ОСОБА_3 кредит у розмірі 448000 грн.

01 березня 2012 року на адресу ОСОБА_3 направлено вимогу про погашення заборгованості в розмірі 670464,12 грн., з яких поточна заборгованість 401001 грн., прострочена заборгованість 31000 грн., заборгованість за процентами 175560,76 грн., пеня 62902,36 грн. в строк не пізніше через сім днів з моменту отримання вимоги. Дану вимогу ОСОБА_3 отримав 14 березня 2012 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 611, 625 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Банк Національний кредит» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 на умовах, встановлених кредитним договором, своєчасно не виплачує суму боргу за кредитом та боргу по відсоткам, тим самим не виконує належним чином покладені на нього за кредитним договором зобов'язання, а тому суму заборгованості слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Оскільки за кредитним договором, укладеним між позивачем і відповідачем ОСОБА_3 утворилася заборгованість внаслідок невиконання відповідачем умов кредитного договору, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність захисту права позивача шляхом стягнення із відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Отже, з урахуванням наведених норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Разом із тим колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо розміру стягнутої із відповідача заборгованості.

Під час розгляду справи по суті позивач та відповідач надали розрахунки заборгованості та їх обґрунтування.

Відповідно до розрахунку, наданого ПАТ «Банк Національний кредит», який судом першої інстанції було відхилено, заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 01 липня 2012 року становить 885507,33 грн., з яких 432001 грн. - заборгованість за кредитом, 187857,48 грн. - заборгованість за відсотками, 53188,72 грн. - пеня за прострочення погашення кредиту, 46845,60 грн. - пеня за прострочення погашення відсотків, 123691,12 грн. - річні від простроченої суми кредиту згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, 16551,79 грн. - індекс інфляції за час прострочки по сплаті процентів по кредиту, 25371,62 грн. - індекс інфляції за час прострочки повернення кредиту.

Колегія суддів погоджується із зазначеними розрахунками, вони грунтуються на вимогах закону та підтверджуються матеріалами справи.

Обґрунтовуючи принцип здійснення такого нарахування, позивачем надано методику з поясненням розрахунків (а. с. 67).

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 2.4 кредитного договору, погашення кредиту здійснюється згідно графіку.

Оскільки ОСОБА_3 30 грудня 2008 року не погашено черговий платіж по кредиту, 01 квітня 2008 року банк почав нараховувати пеню на черговий не сплачений платіж по кредиту за формулою: сума простроченої заборгованості * розмір подвійної ставки НБУ : 100 : кількість днів у році * кількість днів прострочення.

На думку колегії суддів, даний порядок нарахування узгоджується із ст. 549 ЦК України та порядком, передбаченим кредитним договором від 14 грудня 2007 року.

Висновки суду першої інстанції про те, що розрахунки позивача є невірними і нарахування має бути проведено на суму прострочення за кожен день зокрема із нарахуванням в послідуючому загального розміру пені, а не за кожен день з розрахунку наростаючого підсумку заборгованості, оскільки такий порядок нарахування штрафних санкцій врегульовано між сторонами кредитним договором, не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

При цьому колегія суддів враховує, що чинним законодавством не забороняється застосування способу наростаючого підсумку, а судова практика, конкретні приклади якої судом першої інстанції наведені не були, не є джерелом права.

Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вимоги про стягнення у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України відсотків та сум інфляційних втрат не підлягають задоволенню, оскільки на момент звернення позивача до суду із позовом та розгляду останнього строк дії договору не настав і збігає 13 грудня 2014 року, а відповідно до наданих розрахунків банком проведено нарахування відсотків за користування кредитом, починаючи з 14 грудня 2007 року по 30 червня 2012 року включно на суми, які включають у себе і прострочені суми заборгованості і суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, що по своїй суті є подвійним нарахуванням відсотків на одну і ту ж суму, нараховану до сплати в рахунок погашення кредиту.

Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На виконання вимог п. 5.3.2 кредитного договору ОСОБА_3 вручено вимогу про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, тому твердження суду про те, що строк виконання зобов'язань відповідача за кредитним договором не настав, не відповідає дійсності.

Із аналізу ч. 2 ст. 625 ЦК України випливає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкцією, а способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора внаслідок знецінення грошових коштів у зв'язку з інфляційними процесами та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, а тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати боржником неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином інфляційні нарахування на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання. Вказані відсотки не є тотожними відсоткам, нарахованим згідно ст. 1048 ЦК України, оскільки стягнення сум (відсотків) за ст. 1048 ЦК України є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а стягнення сум згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Крім того, в рішенні зазначено, що пеня підлягає стягненню в межах строку, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, перебіг якого, з огляду на дату звернення позивача до суду з позовом, починається з 16 серпня 2011 року, проте дане твердження не відповідає вимогам законодавства та умовам кредитного договору, укладеного між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), проте ч. 1 ст. 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що п. п. 3.7, 6.8 кредитного договору погоджено порядок нарахування пені, яка нараховується банком з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені, до дати припинення цих обставин включно, та строк позовної давності сторонами визначено тривалістю у десять років.

Таким чином, застосування скороченого строку позовної давності здійснено судом безпідставно.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на вимоги ст. 309 ЦПК України колегія суддів пришла до висновку про необхідність скасування рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 14 січня 2013 року та ухвалення нового рішення, яким позов задовольняється.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача стягуються судові витрати, понесені позивачем - 3219 грн. судового збору при розгляді справи у першій інстанції та 1609,50 грн. за подання апеляційної скарги, всього 4828,5 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» задовольнити.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 14 січня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» заборгованість в розмірі 885507,33 грн. та судові витрати в розмірі 4828,5 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Яворський М.А.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагєєв В.О.