Апеляційний суд Житомирської області
Справа №0623/2-232/13 Головуючий у 1-й інст. Гуц О.В.
Категорія 34 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Коломієць О.С.

з участю секретаря судового засідання Кузьмінської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вудпак" до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вудпак",

на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2013 року,-

встановила:

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2013 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ Вудпак матеріальну шкоду в розмірі 1233,10 грн. та 12,33 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ Вудпак, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. На думку апелянта, суд залишив поза увагою чинний договір про повну матеріальну відповідальність ОСОБА_1 та не врахував, що саме неправомірними діями відповідача, який визнаний винним в скоєнні ДТП, підприємству заподіяна шкода, а тому останній повинен відшкодувати її в повному обсязі, відповідно до вимог ст. 1191 ЦК України та п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками № 14 від 29 грудня 1992 р.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що 03 серпня 2009 року ОСОБА_2 відповідно до наказу по ТОВ Вудпак прийнятий на посаду водія транспортної дільниці та з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.12,35).

04 березня 2011 року о 21 год. 30 хв. на 178 кілометрі дороги Київ-Чоп відповідач під час виконання своїх трудових обов'язків, керуючи автомобілем УАЗ-3303, державний номер НОМЕР_1, що належить товариству, виконуючи маневр випередження не переконався в його безпечності та здійснив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, чим порушив вимоги п. 10.1 Правил Дорожнього руху України.

Згідно постанови Червоноармійського районного суду Житомирської області від 25.03.2011 року ОСОБА_2 за наслідками ДТП визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та до нього застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с.13).

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 05.02.2013 року з ТОВ Вудпак стягнуто на користь Приватного акціонерного товариства Європейський Страховий Альянс 36344,15 грн. страхового відшкодування, яке було виплачено власнику транспортного засобу Lexus GX 460, та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1411,50 грн. (а.с. 5-10).

Вищевказане рішення повністю виконано ТОВ Вудпак, що підтверджується платіжним дорученням № 1151 від 12.07.2013 року (а.с.4).

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо звязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. № 447/24 (далі Перелік №447/24), який не підлягає розширеному тлумаченню.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками від 29 грудня 1992 р. № 14 розяснив, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобовязаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Посада водія, яку обіймав відповідач ОСОБА_1 не входить до вищевказаного Переліку №447/24, у зв'язку з чим укладений товариством з ним договір про повну матеріальну відповідальність юридичної сили немає.

Таким чином, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач несе відповідальність за заподіяну ним шкоду лише у межах середньомісячного заробітку в розмірі 1233 грн. 10 коп. Підстави для покладення на відповідача матеріальної відповідальності в повному обсязі, відповідно до вимог ст. 134 КЗпП України, відсутні.

Доводи апеляційної скарги в частині застосування до спірних правовідносин ст. 1191 ЦК України є безпідставним, оскільки в даному випадку винний працівник несе матеріальну відповідальність перед підприємством (установою, організацією) у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

Разом з тим, помилковим є висновок суду щодо розміру судового збору (12,33 грн.), стягнутого з відповідача, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір мінімальна ставка судового збору по вимогам майнового характеру становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (229,40 грн.), яка не підлягає зменшенню. За таких обставин, рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом збільшення суми стягнутого з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Вудпак" судового збору з 12,33 грн. до 229,40 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Вудпак задовольнити частково.

Рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2013 року змінити, збільшивши суму стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вудпак" судового збору з 12,33 грн. до 229,40 грн.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: