Справа № 2/408/216/13
4 жовтня 2013 року
Біловодський районний суд Луганської
області в складі:
головуючого- судді
при секретарі Лігус
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судового засідання у
смт.Біловодськ цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості,-
Позивач звернувся до суду з позовом,
який був в ході судового слідства
уточнений, про стягнення з відповідача
ОСОБА_2 заборгованості за договором
позики , що становлять збитки у зв*язку
з невиконання відповідачем грошового
зобов*язання, у вигляді процентів за
користування позикою в розмірі
облікової ставки НБУкраїни , що станове
8441,89грн, 3% річних від простроченої суми
в розмірі 3604,38грн, збитків внаслідок
валют - 5355,02грн, а також моральної шкоди,
яку позивач зазнав внаслідок
неповернення коштів своєчасно, що
привело до скандалів в родині, які
негативно вплинули на його емоційний
В суді позивач уточнюючі вимоги позову
підтримав в повному обсязі, вказав, що у
2002 році відповідач взяв у нього у борг
гроші еквівалентні 2000дол.США, що на той
рішенням суду з нього були стягнути
вказані гроші, виконавчий лист
переданий на виконання до виконавчої
служби Біловодського РУЮ. Оскільки
відповідач не лише у нього одного
займав гроші, до виконавчої служби
надійшло кілька виконавчих листів, які
були об*єднані в одне провадження. У 2005
році відповідач сплатив йому за
виконавчим листом лише 100грн, а потім з
2010 по 2012рік заборгованість погашалася
за рахунок орендної плати. На даний час
борг по виконавчому листу станове
9918,50грн. Заборгованість, яка додана до
уточненого позову, рахувалася з
врахуванням сплачених сум. Вважає, що
оскільки відповідачем не сплачений
борг, він повинен понести
відповідальність, яка передбачена
цивільним законодавством за
невиконання грошового зобов*язання, що
передбачене ст. 548,552,625,1048 1167 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав,
вказавши, що провадження у справі
підлягає закриттю на підставі вимог
ст.. 205 ЦПК України у зв*язку з наявним
рішенням суду про стягнення з нього
боргу в сумі 10645грн. Крім того вказав, що
на підставі ст.. 374 ЦК УРСР не
передбачене право позичальника на
отримання процентів, неустойка в
розмірі 120% облікової ставки НБ України
не підлягає застосуванню у зв*язку з
відсутністю письмової угоди між
сторонами, не згодний з розрахунком 3%
річних від суми боргу, оскільки з часу
прийняття судом рішення з нього
стягувались певні грошові кошти.
Моральну шкоду також не визнає, так як
рішення суду виконується, а до
кримінальної відповідальності за
невиконання рішення суду він не
притягувався. Крім того пояснив, що з
вини саме позивача, який скрізь
звертається зі своїми скаргами на
невиплату йому грошей, у нього,
відповідача, постійно проводяться
перевірки то з податкової інспекції, то
з інших структур, заважаючи йому
працювати та виконувати рішення судів.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази суд вважає
необхідним задовольнити позовні
вимоги частково з огляду на наступне.

Згідно до ст. 10,11 ЦПК України
сторони та інші особи, які приймають
участь у справі, мають рівні права
щодо подання доказів, їх дослідження
та доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Суд розглядає справу в
межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

В суді встановлено, що
за рішенням суду від 24.06.2004 року з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто
боргу в сумі 10645грн., який виник з 2002
року ( арк..спр.25).

В липні 2004 року до
виконавчої служби у Біловодському
районі надійшов виконавчий лист для
примусового виконання вищевказаного
рішення суду. З відповіді ДВС в
Біловодському районі на ім.*я ОСОБА_1
від 31.06.2006року ( арк..спр.22-23) видно, що з
2001 року на виконанні знаходилося
зведене виконавче провадження про
стягнення з ОСОБА_2 боргів на користь
юридичних та інших фізичних осіб,
провадження про стягнення на користь
ОСОБА_1 знаходиться 13 по черзі, в ході
виконання рішень судів частина майна
та рахунки, які належить ОСОБА_2,
арештовані, частина майна реалізована.
На запит Біловодського райсуду відділ
ДВІС при Біловодському РУЮ повідомив,
що на виконанні знаходиться 14
виконавчих проваджень на суму 230599,28грн,
по ньому частково сплачено 75643,07грн,
залишок боргу складає 154956,21грн (
арк..спр.35-). З доданих до відповіді
документів видно, що розпорядженням
від 09.03.2005року на користь ОСОБА_1
перераховано 100грн згідно виконавчого
провадження, довідками ТОВ
«А/Ф»Деметра-С» підтверджено про
перерахування з орендної плати за
землю ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 по
виконавчим листам 1.11.2010року- 166,80грн,
20.09.2011року-166,80грн,30.10.2012року-292,90грн
(арк..спр.47,48,52).

З наведено видно, що
свої зобов*язання по сплаті боргу
після винесення рішення та на даний час
відповідачем не виконано, що свідчить
про відсутність підстав для закриття
провадження у справі на підставі вимог
ст.. 205 ЦПК України, оскільки в
уточненому позові не ставиться питання
щодо повторного стягнення основного
боргу . Зобов*язання, які виникли з 2002
року у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 щодо
виплати боргу тривають.

Згідно ст..214 ЦК УРСР
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов*зання, на вимогу
кредитора зобов*язаний сплатити суму
боргу з урахуванням установленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних з
простроченої суми, якщо законом або
договором не встановлено інший розмір
процентів.

Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України
зобов*язання припиняється частково або
в повному обсязі на підставах,
установлених договором або законом.
Підстави припинення зобов*язання
передбачені ст.. 599-601,604-609ЦК України.,
зокрема, ст.. 599 ЦК України передбачено
припинення зобов*язання виконанням, що
проведено належним чином. Наявність
судового рішення про задоволення вимог
кредитора, яке не виконано боржником,
не припиняє правовідносин сторін
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
Цивільного кодексу України, оскільки
належним виконанням зобов'язання є
виконання, у результаті якого
припиняються права та обов'язки сторін
зобов'язання (ст. 599 ЦК України) Вказана
у ст.. 599 ЦК України підстава припинення
зобов*язання передбачалася і на час
укладання сторонами договору позики у
ст..216 ЦК УРСР.

Суд вважає, що ОСОБА_2, як боржник, не
виконує грошового зобов*язання, тому
повинен нести передбачену ст. 214 ЦК
УРСР, яка тотожна ст.625 ЦК України,
відповідальність за порушення
грошового зобов*язання, відшкодувати
позивачу збитки внаслідок інфляції та
3% річних. Інфляційне збільшення суми
боргу та нарахування позивачем
процентів річних за користування
чужими грошовими коштами є
правомірними. Передбачене законом
право кредитора вимагати сплати боргу
з врахуванням індексу інфляції і
відсотків річних є способом захисту
його майнового права і інтересу, суть
якого полягає у відшкодуванні
матеріальних втрат кредитора від
знецінення грошових коштів унаслідок
інфляційних процесів і здобутті
компенсації (плата) від боржника за
користування утримуваними їм
грошовими коштами, що підлягають
сплаті кредиторові.

З врахуванням перерахованих ОСОБА_1
сум, стягнутих в ході виконавчого
провадження, судом проведений
розрахунок інфляційних збитків та
перевірений розрахунок суми
інфляційних збитків, наданий
позивачем, суд зазначає, що він
здійснений з урахуванням вимог чинного
законодавства з врахуванням
Рекомендацій відносно порядку
застосування індексів інфляції при
розгляді судових справ, наведених у
листі Верховного Суду України № 62-97 від
03.04.1997. Сума інфляційних нарахувань
складає 11667,84грн.

За період з 1.04.2003рік по жовтень 2013року
з врахуванням індексу інфляції за
кожний рік, який визначений : у 2003- 106.2, у
2004-111,2; у 2005- 113,8, у 2006-115,2; у 2007- 114,5; у 2008-
121,2;.у 2009- 112,1; у 2010р- 110,10; у 2011- 105,2; у
2012р-99,8; у 2013-100,1 та виплачених ОСОБА_2 в
порядку виконавчого провадження сум в
січні 2005року-100грн, 1.11.2010р- 166,80грн,
1.09.2011р- 166,80грн, 1.10.2012р- 292,90грн за
формулою ( сума заборгованості в
окремому році х індекс інфляції за
даний рік :100 - сума основного
боргу)=(10645х1.062-10645) +
(10645х1.112-10645)+(10545х1.138-10545)+(
10545х1.152-10545)+(10545х1.145-10545)+(10545х1.212-10545)+(10545х1.
121-10545)+(10545х1.101-10545)+(10378,20х1.052-10378,20)+(9918,50х0,0
1-9918,50)= 11667,84грн..

Розмір 3% річних за вказаний період
станове 3604,38грн.,з розрахунком, наданим
позивачем (арк..спр.57), суд
погоджується, як виконаний з
урахуванням вимог чинного
законодавства . Вказана сума також
підлягає стягненню з відповідача на
користь ОСОБА_1 Всього підлягає до
стягненню 15272,22 грн.

Що стосується вимог позивача з
посиланням на ст.. 1048 ЦК України (2004р),
суд вважає їх такими, що не підлягають
задоволенню у зв*язку з неможливістю їх
застосування , оскільки під час
укладання договору позики дана
відповідальність між сторонами не була
передбачена ані договором, ані законом,
який діяв на той час. Згідно ст..170 ЦК
УРСР проценти по грошовим
зобов*язанням не допускалися, крім
операцій по кредитним установам, по
зовнішній торгівлі та інших випадках,
передбачених законом. На цих же
підставах суд відмовляє в задоволенні
позову щодо вимог про стягнення
неустойки в розмірі 120% від облікової
ставки НБУ, а також тому, що угода про
неустойку повинна була бути здійснена
у письмовій формі, а недотримання форми
тягне за собою її недійсність( ст.. 180
ЦК УРСР).

Не підлягає задоволенню вимога
позивача про стягнення в рахунок зміни
курсу валют 5355,02грн, оскільки не
зрозуміло з яких підстав, із яких
розрахунків виходив позивач при
визначенні даної вимоги, до розрахунку
не надано жодного доказу, хоча судом
надавався час для визначення позовних
вимог.

Згідно ст.1167 ГК України моральна
шкода , заподіяна неправомірними діями,
рішенням або бездіяльністю майну
фізичній або юридичній особі,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала, за наявності її
вини. Стягнення моральної шкоди у
зв*язку з невиконанням або
несвоєчасним виконанням грошового
зобов*язання чинним цивільним
законодавством не передбачена. У
зв*язку з чим позовні вимоги про
відшкодування позивачу моральної
шкоди в сумі 10000грн задоволенню не
підлягають.

На підставі вимог ст.. 88 ЦПК України
підлягають стягненню з відповідача
судові витрати на користь держави
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, що становить 229,40грн.

На підставі викладеного та
керуючись стст.10,11,60,88 ЦПК України,
ст.170,180,214,216 ЦК УРСР,ст..
598,599-601,604-609,625,1048,1167 ЦК України,суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15
272

(п*ятнадцять тисяч двісті сімдесят
дві)грн 22 коп.

В задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
держави судові витрати в сумі 229,40грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Луганської області через
Біловодський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Суддя

В.А.Карягіна

Біловодського райсуду

Луганської області

.