РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

__________________________________________________________________

Справа №: 22-ц/191/1347/13Головуючий суду
першої інстанції:Блейз І.Г. Доповідач
суду апеляційної
інстанції:Приходченко А. П. "10" грудня 2013
р. колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в м.
Феодосія у складі:

Головуючого суддіПриходченко А.П.,
СуддівАвраміді Т.С., Кустової І.В., При
секретаріБогданович О.І., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус
Феодосійського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, приватне підприємство
«Рив'єра Кіммерії», про визнання
недійсним договору купівлі-продажу 1/2
частки земельної ділянки та визнання
права власності у цілому на земельну
ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_6
на рішення Феодосійського міського
суду АР Крим від 09 вересня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_7, треті
особи: приватний нотаріус
Феодосійського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, ПП «Рив'єра Кіммерії»,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу 1/2 частки земельної
ділянки та визнання права власності на
всю земельну ділянку. Позов
мотивований тим, що 11 серпня 2005 року між
нею та ОСОБА_7 було укладено договір
купівлі-продажу 1/2 частки земельної
ділянки, розташованої по АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_8 Позивачка вважає, що правочин
укладено з порушенням вимог ч.ч.1,5 ст. 203
та ч.1 ст. 215 ЦК України, оскільки
вказаний правочин не був спрямований
на набуття сторонами договору права
спільної часткової власності, а тому не
було дотримано вимог ч. 5 ст. 203 ЦК
України, що є підставою для визнання
його недійсним відповідно до вимог ч. 1
ст. 215 ЦК України. Пунктом 3.1 договору
купівлі-продажу передбачалося, що
ОСОБА_6 зобов'язується протягом одного
дня з моменту нотаріального
посвідчення цього договору передати
ОСОБА_7 1/2 частку земельної ділянки, а
ОСОБА_7 зобов'язується її прийняти. На
день звернення до суду частка
земельної ділянки не передавалася та
не приймалася, отже із володіння
продавця не вибувала і покупцем не
була прийнята. В порушення п. 4.1
договору сторони не уклали у строк до
01.01.2006 року договір про спільну
часткову власність на земельну
ділянку, метою якого є набуття
правового складу права власності, яким
є право володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою. У
відповідності з пунктом 4.3 договору
право власності на ? частку ділянки у
ОСОБА_7 виникає після одержання
державного акту. Державні акти про
право спільної часткової власності на
землю сторонами отримано 26 січня 2006
року. Але, рішенням Феодосійського
міського суду АРК від 27 вересня 2011 року
скасовано державний акт на право
спільної часткової власності на
земельну ділянку серії ЯБ № 453501 на ім'я
ОСОБА_7 та державний акт на право
спільної часткової власності на
земельну ділянку серії ЯБ № 453502 на ім'я
ОСОБА_6 і в цій частині рішення набрало
законної сили. Таким чином, право
спільної часткової власності у сторін
на земельну ділянку не виникло, а тому
правові наслідки, обумовлені
оскаржуваним правочином, не настали.
Крім того, в порушення вимог ст. 126 ЗК
України спірний договір не
зареєстровано у встановленому законом
порядку.

Позивачка вважає, що способом
відновлення її прав є визнання за нею
права власності на земельну ділянку в
цілому.

Рішенням Феодосійського міського
суду АР Крим від 09 вересня 2013 року
ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні
позову.

В апеляційній скарзі позивачка
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити,
посилаючись на те, що суд неправомірно
обґрунтував своє рішення рішенням
Апеляційного суду АР Крим у м. Феодосії
від 22.11.2011 року, яким відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,
оскільки підставами звернення до суду
з позовом у 2007 році були інші підстави.
Також неправомірним є і посилання суду
на рішення Феодосійського міського
суду АР Крим від 29.08.2012 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду АР
Крим у м. Феодосії від 21.11.2012 року,
оскільки предметом позову, що
розглядається є визнання договору
недійсним з підстав невідповідності
його частинам 1 та 5 статті 203 ЦК України,
тоді як зазначеними судовими рішеннями
був розглянутий позов про визнання
договору купівлі-продажу удаваним. Суд
не дав правову оцінку постанові
Окружного адміністративного суду АР
Крим від 17.06.2013 року, якою скасовані
записи про реєстрацію державних актів
про право спільної сумісної власності
на земельну ділянку, скасовані записи у
Поземельній книзі щодо набуття ОСОБА_7
і ОСОБА_6 права спільної сумісної
власності на земельну ділянку та
відновлена реєстрація права власності
на спірну земельну ділянку за ОСОБА_6,
що свідчить про неповноту розгляду
справи судом.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскарженого рішення в
межах заявлених позовних вимог та
доводів апеляційної скарги, заслухавши
пояснення позивачки та її
представника, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що рішенням Апеляційного суду АР
Крим у м. Феодосії від 22.11.2011 року вже
було визначено, що спірний договір
укладено з дотриманням встановленого
законом порядку, його зміст не
суперечить нормам ЦК України та іншим
актам цивільного законодавства,
волевиявлення сторін при його
укладенні було вільним та направленим
на реальне настання правових
наслідків.

Погодитися з такими висновками не
можна, оскільки суд ухвалив рішення, в
основу якого поклав інше рішення суду,
але не звернув увагу на те, що позов
пред'явлено з інших підстав та
обґрунтовано іншими обставинами. Отже,
по суті суд не досліджував обставини,
якими обґрунтовано позовні вимоги у
даній справі, а послався на обставини,
якими обґрунтовувався інший позов.

Тому відповідно до вимог п.п.1,4 ч.1 ст. 309
ЦПК України оскаржене рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог з інших підстав, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
20.10.2004 року між основним забудовником
ОСОБА_6 та співзабудовником ОСОБА_7 було
укладено договір про пайову участь у
будівництві житлових будинків, згідно
з умовами п.3 якого сторони домовилися
внести по 50% коштів від загальної
вартості будівництва, а в п.6 було
визначено, що основний забудовник
зобов'язується передати у власність
співзабудовника ? частку від земельної
ділянки загальною площею 0,0396 га, що
розташована в АДРЕСА_1, яка перебувала у
приватній власності ОСОБА_6 і була
надана для будівництва та
обслуговування житлового будинку (т-1
а.с.55).

11.08.2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було
укладено договір купівлі-продажу 1/2
частки земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом Феодосійського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
згідно з яким у власність покупця
повинна була перейти ділянка розміром
198 кв.м від загальної площі 0,0396 га без
встановлення її меж в натурі,
кадастровий номер 01:116:457:00:01:001:0283, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У п.4.2
договору обумовлено, що на всій площі
земельної ділянки буде збудовано
житловий будинок, який буде належати на
праві спільної часткової власності (т-1
а.с.7).

Рішенням Апеляційного суду АР Крим у
м. Феодосії від 23.10.2012 року розірвано
договір про пайову участь у
будівництві житлових будинків від
20.10.2004 року, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 про будівництво житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т-1 а.с.68-76).

Рішенням Господарського суду АР
Крим від 15.11.2010 року визнано за фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_6 право
власності на індивідуальний житловий
будинок загальною площею 791,2 кв.м,
розташований в АДРЕСА_1(т-1 а.с.146-151).

Рішенням Господарського суду АР
Крим від 28.02.2011 року право власності на
вказаний будинок визнано за ПП «Рив'єра
Кіммерії» (т-1 а.с.229-234).

Рішенням Феодосійського міського
суду від 27.09.2011 року, залишеним у цій
частині без змін рішенням Апеляційного
суду АР Крим від 22.11.2011 року, скасовано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯБ № 453501 від
26.01.2006 року на ім'я ОСОБА_7, скасовано
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯБ № 453502 від
26.01.2006 року на ім'я ОСОБА_6, скасовані
записи про реєстрацію актів у книзі
записів реєстрації державних актів (т-1
а.с.8-28,136,137).

Постановою Окружного
адміністративного суду АР Крим від
17.06.2013 року зобов'язано міжміське
управління Держземагенства у м. Судаку
та м. Феодосії АР Крим вчинити дії щодо
скасування запису у Поземельній книзі
щодо набуття ОСОБА_7 та ОСОБА_6 права
спільної сумісної власності на
земельну ділянку шляхом внесення до
Державного земельного кадастру
відомостей про його скасування та
формування нових аркушів Поземельної
книги щодо поновлення права власності
ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0396
га, кадастровий номер :01:001:0283,
розташовану по АДРЕСА_1 у цілому на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку серії КМ
№ 125180 від 20.05.2004 року (т-2 а.с.40-44).

Згідно з довідкою Держземагенства у
м. Судаку та м. Феодосії АР Крим від
29.11.2013 року спірна земельна ділянка
зареєстрована за ОСОБА_6 (т-2 а.с.161).

У позовній заяві ОСОБА_6 просила
визнати недійсним договір
купівлі-продажу 1/2 частки земельної
ділянки від 11.08.2005 року з підстав
недотримання вимог ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК
України (т-1 а.с.2-6).

Позивачка посилалася на те, що
договір не міг бути спрямований на
перехід права власності на частку
земельної ділянки та набуття сторонами
права спільної часткової власності,
оскільки ч.2 ст. 126, ст. 131, ч.2 ст. 132 ЗК
України, якими передбачено посвідчення
права власності на земельну ділянку на
підставі цивільно-правових угод, були
введені в дію після укладення
правочину.

Погодитися з такою позицією не
можна, оскільки на час укладення
вказаного договору п. «а» ч.1 ст. 81 ЗК
України передбачалась можливість
набуття права власності на земельну
ділянку на підставі придбання її за
договором купівлі-продажу, а
відповідно до чинних на час укладення
договору редакції ст. 125 та ст. 126 ЗК
України право власності на земельну
ділянку виникало після отримання
державного акту та його реєстрації.

Не може бути підставою для
визнання договору недійсним за
правилами ст. 215 ЦК України посилання
позивачки на відсутність реєстрації
договору в органах державної
реєстрації, оскільки така реєстрація є
подальшою дією у встановлених законом
випадках після нотаріального
посвідчення правочину і може свідчити
про те, чи є договір вчиненим
відповідно до вимог ст. 210 ЦК України,
укладеним у розумінні положень ч.3 ст. 640
ЦК України та чи набула сторона право
власності на майно згідно з вимогами ч.4
ст. 334 ЦК України.

Разом з тим слід зазначити, що
порядок виникнення права власності на
земельні ділянки та види документів, що
посвідчують таке право, регулюється
спеціальним законодавством, зокрема
нормами Земельного кодексу України.

Положення Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 року № 1952-ІУ не можуть
застосовуватися до правовідносин, що
виникли між сторонами, оскільки на
момент укладення договору
купівлі-продажу 1/2 частки спірної
земельної ділянки був відсутній
механізм реалізації цього Закону.
Тому, вказаний договір не підлягав
державній реєстрації з метою
підтвердження виникнення права ОСОБА_7

Л.Я. на частку земельної ділянки,
оскільки його право власності на
земельну ділянку виникало після
отримання державного акту та його
реєстрації.

У п.8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» вказано, що відповідно до
ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ст. 203
ЦК, саме на момент вчинення правочину.
Не може бути визнаний недійсним
правочин, який не вчинено. У зв'язку з
цим судам необхідно правильно
визначати момент вчинення правочину
(статті 205-210,640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеним правочини
(договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення. Згідно із
статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також
правочин у разі нездійснення його
державної реєстрації, якщо правочин
підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 638 ЦК
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з положеннями ст. 655 ЦК
України за договором купівлі-продажу
одна сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Перевіривши всі надані у справі
докази, колегія суддів приходить до
висновку, що на момент укладення
договору сторонами були додержані всі
вимоги, які встановлені ч.ч. 1,5 ст. 203 ЦК
України. Зміст правочину не суперечить
вимогам Цивільного кодексу, іншим
актам цивільного законодавства,
інтересам держави і суспільства. При
укладенні договору сторони очікували
реальне настання обумовлених
договором наслідків. До того ж, у п.4.7
договору вказано,що укладення договору
відповідає інтересам сторін,
волевиявлення є вільним, усвідомленим
і відповідає їх внутрішній волі, умови
договору зрозумілі і відповідають
домовленості сторін, договір не
приховує іншого правочину і
спрямований на реальне настання
наслідків, які обумовлені у ньому.

Як на підстави визнання договору
недійсним, позивачка також вказувала,
що нею та відповідачем не виконано п.3.1
договору купівлі-продажу від 11.08.2005
року, оскільки частка земельної
ділянки ОСОБА_7 не передавалась і ним не
приймалася; не виконано п. 4.1 договору,
оскільки не було укладено договір про
спільну часткову власність; згідно з
умовами п. 4.3 договору у сторін не
виникло право спільної часткової
власності на спірну земельну ділянку,
оскільки державні акти на право
власності на земельну ділянку від
26.01.2006 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були
скасовані.

Вказані обставини свідчать не про
ознаки недійсності договору, а про
невиконання сторонами умов договору
купівлі-продажу ? частки земельної
ділянки, що зумовлює інші наслідки, але
не визнання договору недійсним з
підстав ч.5 ст. 203 ЦК України, оскільки в
момент укладення договору сторони
виявляли єдність волі та
волевиявлення.

Враховуючи наведені обставини,
колегія суддів дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303,304,309,316,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Феодосійського міського суду
АР Крим від 09 вересня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6
до ОСОБА_7, треті особи: приватний
нотаріус Феодосійського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, приватне
підприємство «Рив'єра Кіммерії», про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу 1/2 частки земельної
ділянки та визнання права власності у
цілому на земельну ділянку з інших
підстав.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
і може бути оскаржене до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Судді:

Приходченко А.П.
Авраміді Т.С. Кустова
І.В.