Провадження по справі 2/122/987/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2013 року Залізничний районний
суд м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді - Гоцкалюка В.Д.

при секретарі - Дірієнко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі Залізничного
районного суду м. Сімферополя АР Крим
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи Публічне
акціонерне товариство «Діамантбанк»,
Центральний відділ державної
виконавчої служби Сімферопольського
міського управління юстиції АР Крим
про розділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, треті особи ПАТ «Діамантбанк»,
Центральний ВДВС Сімферопольського
МУЮ в АР Крим, в подальшому позивач
уточнив свої позовні вимоги та
остаточно просив визнати квартиру
АДРЕСА_1 (два «а») у м. Сімферополі
сумісною власністю подружжя, розділити
сумісну власність подружжя - квартиру
АДРЕСА_1 (два «а») у м. Сімферополі,
визнавши за ОСОБА_1 право власності на
3/4 частки, за ОСОБА_2 на 1/4 частку
квартири АДРЕСА_1 (два «а») у м.
Сімферополі, припинити право сумісної
власності на ці частки.

Свої вимоги мотивує тим, що квартира
АДРЕСА_1 (два «а») у м. Сімферополі була
придбана ним та дружиною, у зв'язку із
чим є сумісною власністю подружжя.
Наявність договору іпотеки. В якому
предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1
(два «а») у м. Сімферополі, не може бути
підставою для відмови у позові про
розділ майна подружжя. Просить
заявлені позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі.

ПАТ «Діамантбанк» звернулось до суду
із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя
особа ОСОБА_1, про звернення стягнення
на об'єкт нерухомого майна, шляхом
визнання права власності, припинення
права власності.

Ухвалою Залізничного районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 17 грудня 2013
року провадження за зустрічним позовом
ПАТ «Діамантбанк» до ОСОБА_2, третя
особа ОСОБА_1, про звернення стягнення
на об'єкт нерухомого майна, шляхом
визнання права власності, припинення
права власності, - закрито.

ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі та наполягав на їх задоволенні з
мотивів викладених в позовній заяві.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому
засіданні заявлені позовні вимоги
визнав та не заперечував проти їх
задоволення.

Представник ПАТ «Діамантбанк» -
Репневський С.Е. в судовому засіданні
проти позову заперечував та в його
задоволенні просив відмовити.

Центральний ВДВС Сімферопольського
МУЮ в АР Крим про слухання справи
повідомлявся належним чином, в судове
засідання не з'явився, причин своєї
неявки суду не повідомив.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали цивільної справи, оцінивши
зібрані докази в їх сукупності, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають частковому
задоволенню по наступних підставах.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Згідно з Постановою № 11 Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»- п. 23 -
спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3
ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом. Спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути: квартири, жилі й садові
будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Судом встановлено, що 17 травня 1986 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
зареєстрований шлюб, про що в книзі
реєстрації актів Будинки одруження м.
Сімферополя 17 травня 1986 року, зроблений
актовий запис № 770.

За період проживання у шлюбі сторонами
була придбана квартира АДРЕСА_1.

Згідно Свідоцтва про право власності,
видане Управлінням міського
господарства 06.11.2000 року, під № 1729,
квартира належить на праві приватної
власності відповідачці.

В даний час в зазначеній квартирі
проживають ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх діти
ОСОБА_5, 1986 року народження, і ОСОБА_6, 1990
року народження.

В судовому засіданні представник
третьої особи зазначав, що вказана
квартира не є об'єктом сумісної
власності подружжя.

Згідно з Постановою № 11 Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»- п. 24 - не
належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,…
набуте за час шлюбу, але за кошти, які
належали одному з подружжя особисто.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В матеріалах справи міститься копія
договору про сумісну діяльність по
дольовій участі в будівництві
багатоквартирного житлового будинку №
1552/60-39 від 08 серпня 2000 року. Предметом
вказаного договору є квартира АДРЕСА_1
(а.с. 130).

Таким чином суд вважає, що вказана
квартира є сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно ч.1 ст. 69 СК України передбачено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1ст.71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Відповідно до чинного законодавства
боргові зобов'язання перед банком
повинні виконуватись своєчасно і в
повному обсязі

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 СК України,
одержані за укладеним одним із
подружжя договором гроші є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Відповідно до п.23 Постанови №11
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007р.
передбачено, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання, п.24 передбачено, що борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли і в
інтересах сім'ї, враховуються при
поділі загального майна подружжя.

Суд враховує, що спірна квартира
перебуває в іпотеці ПАТ «Діамантбанк»,
однак положення договору іпотеки про
те, що іпотекодавець не має права
розпоряджатися будинком без згоди
іпотекодержателя до закінчення
терміну дії іпотеки, не означає, що в
судовому порядку неможливо поділити
спільне майно подружжя шляхом визнання
права власності на нього, оскільки
право володіння та користування майном
не заборонено, а поділ майна подружжя
не є розпорядженням ним.

Вирішуючи спір, суд враховує, що згідно
із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Це означає, що дружина
та чоловік незалежно від припинення
шлюбу мають рівні права та обов'язки
щодо спільно нажитого у шлюбі майна,
оскільки розірвання шлюбу не звільняє
подружжя від зобов'язань за кредитом.

Також суд враховує, що відповідно до ст.
23 Закону України «Про іпотеку»в разі
переходу права власності на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, в тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва,
іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
якщо до його відома не доведена
інформація про обтяження майна
іпотекою. Особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статус іпотекодавця, має всі його права
і несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

Таким чином суд вважає, що в судовому
порядку можна поділити спільне майно
подружжя шляхом визнання права
власності на нього, оскільки право
володіння та користування майном не
заборонено, а поділ майна подружжя не є
розпорядженням ним. Відповідно до
чинного законодавства боргові
зобов'язання перед банком повинні
виконуватись своєчасно і в повному
обсязі.

Відповідно до розділу І ст.1 Закону
України «Про іпотеку», іпотека -вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні та користуванні
іпотекодавця.

Згідно ст. 572 ЦК України кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати відшкодування за рахунок
заставленого майна. З цього виходить,
що право власності обмежується
відсутністю права розпорядження цим
майном. І право власності настане в
повному обсязі, тільки після того, як
боржник виплатить всі взяті у борг суми
і цим самим звільнить себе від застави.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст. 372 ЦК України
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Вирішуючи питання про розділ сумісно
нажитого майна подружжя - квартири
АДРЕСА_1 (два «а») у м. Сімферополі, суд
вважає, що вказане майно повинно бути
поділено між сторонами порівно, а саме
шляхом визнання за позивачем право
власності на 1/2 частку спірної
квартири, припиняючи при цьому, право
власності відповідачки на цю 1/2 частку
квартири.

При цьому, суд не може прийняти до уваги
доводи позивача, що йому повинно
належати 3/4 частини вказаної квартири,
оскільки він також діє в інтересах
своїх дітей, адже вказані доводи є
неспроможніми, оскільки діє
повнолітніми, а отже можуть самостійно
звертатись до суду в разі, якщо
вважають, що існує порушення їх прав.

На підставі викладеного, ст.ст.60, 61, 63, 69,
70, 71 СК України, ст.ст. 325, 368, 369, 372 ЦК
України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 209,
212-215, 218, 294, 296 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 (два «а») у м.
Сімферополі - сумісною власністю
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В порядку розділу сумісного майна
подружжя:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частку квартиру АДРЕСА_1 (два «а») у м.
Сімферополі, припинивши право
власності ОСОБА_2 на цю 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1 (два «а») у м.
Сімферополі.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених цією
статтею, залишається без розгляду, якщо
апеляційний суд за заявою особи, яка її
подала, не знайде підстав для
поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя: