РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

_____________________________________________________________________

Справа №: 22-ц/191/1087/13Головуючий суду
першої інстанції:Трубніков Ю.Л.
Доповідач суду апеляційної
інстанції:Романова Л.В. "02" вересня 2013 р.
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в м.
Феодосія у складі:

головуючого-суддіРоманової Л.В.,
суддів:Редько Г.В., Моісеєнко Т.І., при
секретаріКувшиновій А.Д., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення подвійної суми
завдатку, за апеляційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення Ленінського
районного суду АР Крим від 01 липня 2013
року,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення
подвійної суми завдатку. Позов
мотивований тим, що між сторонами у
вересні 2011 року виникла домовленість
щодо укладення договору
купівлі-продажу жилого будинку за
адресою АДРЕСА_1 та, відповідно до
договору завдатку від 12.09.2011 р., який
укладено між сторонами, позивачка як
покупець передала ОСОБА_7 суму у
розмірі 3000 доларів США. Сторони
домовились, що договір-купівлі продажу
будинку має бути укладений до 31.07.2012
року, але договір купівлі-продажу не
був укладеним, при цьому гроші, що
передані відповідачці, остання
добровільно не повертає, у зв'язку з чим
просить стягнути подвійну суму
переданих грошей, вважаючи їх
завдатком на забезпечення зобов'язання
укласти договір купівлі-продажу.

Рішенням Ленінського районного суду АР
Крим від 01 липня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_6 задоволені частково,
стягнуто з ОСОБА_7 суму авансу в розмірі
23916,90 грн.; судові витрати у вигляді
судового збору у розмірі 239,17 грн.,
витрати на правову допомогу в сумі 110,08
грн., всього 24266,15 грн.

На зазначене судове рішення
відповідачкою подана апеляційна
скарга, в якій посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне дослідження матеріалів справи,
просить рішення суду скасувати.

Апелянт, не оспорюючи обставин
отримання від позивачки суми у розмірі
3000 доларів США у зв'язку із попередньою
домовленістю щодо укладення договору
купівлі-продажу жилого будинку, що їй
належить, вважає, що її вини в
неукладенні договору не було. Вона не
встигла оформити право власності на
земельну ділянку для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд, яка підлягала продажу разом з
будинком. При розгляді справи судом
першої інстанції не була надана
можливість сторонам укласти мирову
угоду в попередньому судовому
засіданні. Крім того, при постановленні
рішення судом порушені норми
процесуального права при накладенні
арешту на майно в забезпечення позову,
що зазначено в резолютивній частині
рішення, оскільки про вжиття заходів
щодо забезпечення позову суд
постановляє ухвалу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог частини 1 статті 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що ОСОБА_6 12 вересня 2011 р.
передала ОСОБА_7 3000 доларів США до
укладання договору купівлі-продажу
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, що належить
відповідачці. Договір купівлі-продажу
між сторонами не був укладений.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що оскільки між сторонами по справі
договір купівлі-продажу укладений не
був, тому отримана відповідачем сума
коштів не є завдатком, а спірні
правовідносини підпадають під ч. 2 ст. 570
ЦК України, у зв'язку з чим видані гроші
є авансом, який має бути повернутий
позивачеві.

Згідно з ст. 570 ЦК України, завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Договір завдатку укладається у формі,
встановленій для договору, за яким
виникає зобов'язання, забезпечене
завдатком.

Частиною 1 статті 657 ЦК України
передбачено, що договір купівлі -
продажу нерухомого майна має бути
укладений в письмовій формі та
нотаріально посвідчений, також
підлягав державній реєстрації.

Оскільки відповідно до вимог ст. 640 ч. 3
ЦК України договір купівлі-продажу
жилого будинку не укладався, у суду не
було підстав вважати, що 3000 доларів США,
які передані від позивача
відповідачці, є завдатком на
забезпечення цього договору, а сума,
передана позивачкою відповідачці за
своєю правовою природою є авансовим
платежем.

Ознакою завдатку є те, що він одночасно
виступає і способом платежу, і способом
забезпечення виконання зобов'язання.

Таким чином, внесення завдатку як
способу виконання зобов'язання може
мати місце лише в разі наявності
зобов'язання, яке повинно було виникати
на підставі договору купівлі-продажу
будинку, що за своєю формою і змістом
відповідають вимогам закону.

Суттєва відмінність авансу від
завдатку полягає в тому, що на аванс не
покладено функцію забезпечувати взяте
сторонами на себе зобов'язання
незалежно від того, яка сторона
відповідальна за невиконання
зобов'язання. У разі коли сторони лише
домовилися укласти договір, але
відповідно його не оформили, сплачені в
рахунок виконання договору платежі
повертаються в тому розмірі, в якому
вони надавалися.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що
грошове зобов'язання має бути виконане
у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що суд першої інстанції вірно
стягнув з відповідачки на користь
позивача, враховуючи курс
Національного банку України, який на
12.09.2011 р. складав 7,9723 грн. за 1 долар США,
суму авансу у розмірі 23916,90 грн.

Разом з тим, доводи апелянта стосовно
накладення судом арешту на майно
відповідачки в розмірі задоволених
вимог колегія суддів вважає такими, що
заслуговують на увагу, оскільки
вирішуючи питання про забезпечення
позову при постановленні рішення, суд
допустився процесуальної помилки.

Відповідно до частини 5 статті 153 ЦПК
України про вжиття заходів
забезпечення позову суд постановляє
ухвалу, в якій зазначає вид
забезпечення позову і підстави його
обрання, порядок виконання. Зазначені
вимоги закону суд першої інстанції не
виконав, не конкретизував майно, на яке
в забезпечення позову накладається
арешт, вид майна, його перелік, місце
знаходження чи адресу розташування,
тощо.

Отже, колегія суддів вважає необхідним
виключити з резолютивної частини
рішення суду абзац третій з
формулюванням: «З метою забезпечення
позову накласти арешт на майно
відповідачки в розмірі задоволених
позовних вимог».

Інші доводи апеляції не спростовують
висновків суду і на законність
оскаржуваного рішення не впливають.

Разом з тим під час розгляду справи
судом апеляційної інстанції
встановлено, що вирішуючи питання про
стягнення з відповідачки витрат на
правову допомогу, понесених ОСОБА_6, суд
першої інстанції послався на Постанову
КМУ № 590 від 27 квітня 2006 року «Про
граничні розміри компенсації витрат,
пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави», проте
з 1 січня 2012 року набрав чинності Закон
України № 4191 від 20.12.2011 року «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», який
встановлює граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
під час розгляду судами цивільних та
адміністративних справ. Розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у справі на користь позивачки
сторонами не оскаржується, а відтак
перегляду не підлягає, проте посилання
суду першої інстанції на Постанову КМУ
№ 590 від 27 квітня 2006 року, колегія
суддів вважає необхідним з
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції виключити.

Відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК
України порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення.

Керуючись статтями 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1,
313-315 Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у м.
Феодосії,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду
Автономної Республіки Крим від 01 липня
2013 року змінити.

Виключити з резолютивної частини
рішення суду абзац третій: «З метою
забезпечення позову накласти арешт на
майно відповідачки в розмірі
задоволених позовних вимог».

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання суду першої
інстанції на Постанову КМУ № 590 від 27
квітня 2006 року «Про граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави».

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржене в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Судді:

Романова Л.В.
Моісеєнко Т.І. Редько Г.В.