АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/791/3638/2013
інстанції Хоменко В.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2013 року грудня місяця 11 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого:Стародубця
М.П.Суддів:Воронцової Л.П. Ігнатенко
П.Я.при секретарі:Калюжному О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Генічеського
районного суду Херсонської області від
25 січня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права
власності,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з вказаним вище позовом,
зазначаючи, що з 2004 року проживав з
відповідачкою однією сім'єю без
реєстрації шлюбу.

У 2005 році вони приїхали в с. Щасливцево
Генічеського району Херсонської
області і розпочали будівництво
житлового будинку АДРЕСА_1 в період
зареєстрованого у грудні 2008 року шлюбу.

Посилаючись на те, що будинок був
побудований за спільні кошти та за його
участю, у тому числі в період шлюбу,
який 14 листопада 2011 року розірваний,
просив суд визнати за ним як одним із
подружжя право власності на 1/2 його
частину.

Рішенням від 25 січня 2013 року суд
відмовив у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
рішення суду скасувати і ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги, посилаючись на те, що суд першої
інстанції хибно витлумачив норми
матеріального права, зібраним у справі
доказам дав неправильну оцінку та
постановив у зв'язку з цим помилкове
рішення.

В письмових запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_7 просить її відхилити, а
рішення суду, як законне та правильне,
залишити без змін.

Заслухавши доповідача, і осіб, які
з'явилися у судове засідання,
перевіривши законність і підставність
судового рішення в межах, визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено наступні факти і
відповідні їм правовідносини.

10 грудня 2008 року сторони уклали шлюб,
який за рішенням Бобруйського району м.
Бобруйська Могілєвської області
республіки Білорусь 14 листопада 2011
року розірваний.

Рішенням Генічеського районного суду
Херсонської області від 10 грудня 2008
року, скасованим судом апеляційної
інстанції 6 березня 2012 року, суд визнав
дійсним договір купівлі-продажу
частини земельної ділянки розміром 0,08
га АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8,
ОСОБА_9 та ОСОБА_7

Визнав за останньою право власності на
цю земельну ділянку.

На підставі цього рішення відповідач
отримала на своє ім'я державний акт про
право власності на земельну ділянку
серія ЯЖ№592916, право володіння якою нею
до початку будівництва будинку на ній
ніким не оспорюється /т.1 а.с.7-8,77-78/.

Рішенням від 3 жовтня 2011 року, яке 24
листопада 2011 року набрало законної
сили, Генічеський районний суд
Херсонської області відмовив ОСОБА_5 у
задоволенні пред'явленого ним до
ОСОБА_7 позову про поділ майна, що є
спільною власністю у вигляді вказаної
вище земельної ділянки та побудованому
на ній житловому будинку з
господарськими та побутовими
будівлями з визначених ним правових
підстав, а саме ч. 1 ст. 74 СК України, та
стягненні з відповідача 65 000 доларів
США /т.1 а.с.49-51,59-60/.

До укладення шлюбу між сторонами в цій
справі та його розірвання ОСОБА_5 до 9
липня 2007 року перебував у попередньому
шлюбі з ОСОБА_10 /т.1 а.с. 11/.

Оскільки в процесі розгляду цієї
справи позивач за встановленими
процесуальним законом правилами не
довів обставини, які свідчили б про
набуття сторонами в спільну сумісну
власність подружжя спірного будинку,
тому суд правомірно відмовив в
задоволенні позову з наведених в
рішенні підстав.

Відповідно до наданих відповідачем
доказів про набуття нею права
власності на спірне майно до укладення
з позивачем шлюбу, які останнім не
спростовані, місцевий суд правильно
відмовив у визнанні його спільним
сумісним майном подружжя.

Колегія суддів погоджується з рішенням
місцевого суду, як наслідком вирішення
виниклого між сторонами у спірних
правовідносинах спору, відповідно до
предмету та підстав поданого позивачем
спору.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
ОСОБА_5 висновки суду не спростовують
та незаконність судового рішення не
доводять.

Перевіряючи законність ухваленого в
справі рішення суду в порядку,
визначеному розділом V, главою 1
Цивільного процесуального кодексу
України, суд апеляційної інстанції
вважає, що з урахуванням правової
природи спірних правовідносин на них
поширюються положення ст.60 СК України,
що кореспондуються з ч. 3 ст. 368 ЦК
України, яку суд не зазначив в
мотивувальній його частині, однак
постановив по суті спору рішення, яке
відповідає приписам зазначеної норми
матеріального права.

Ця норма передбачає презумпцію
спільної сумісної власності подружжя
щодо майна, придбаного в період шлюбу.
Але це не означає, що хтось із них не
може доводити, що, хоча майно набуте за
час шлюбу, але за його особисті кошти і
якщо це буде доведено, то вказана
законом презумпція буде спростована.

Перевіряючи обґрунтованість
викладених в апеляційній скарзі
доводів, колегія суддів приходить до
висновку про їх безпідставність,
виходячи з наступного.

Вказаним вище рішенням Генічеського
районного суду Херсонської області від
3 жовтня 2011 року, яким встановлені
факти, які мають преюдиціальне
значення в цій справі. Зазначеним
судовим вердиктом встановлено, що
спірне майно, яке є предметом спору в
цій справі, не є спільною сумісною
власністю сторін, набутою чоловіком та
жінкою в період спільного проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
оскільки до 9 липня 2007 року ОСОБА_5
перебував в шлюбі з іншою жінкою та не
проживав у вказаний ним період, тобто
до укладення шлюбу з ОСОБА_7, однією
сім'єю.

За правилами ст. 10 ЦПК України
відповідач надала суду докази, які
повністю спростовують доводи позивача.

Так, відповідно до договору №1 про
виконання підрядних робіт по
будівництву житлового будинку АДРЕСА_1
від 4 вересня 2006 року ОСОБА_6 та ПП
ОСОБА_11 уклали письмову угоду, за якою
останній зобов'язався побудувати за
вказаною вище адресою житловий будинок
відповідно до проектно-кошторисної
документації.

Вказаний договір виконано, що
підтверджується доданими до нього
кошторисами, квитанціями з оплати
виконаних робіт, а також актом
приймання виконаного підрядником
замовлення /т.1 а.с. 223-237/.

Витребувана за ініціативою суду
апеляційної інстанції інвентарна
справа, досліджена в засіданні суду,
підтверджує, що спірний житловий
будинок загальною площею 229,80 м2,
житловою 16,60 м2 з господарськими
спорудами під літ. «Б» - господарська
будівля, літ. «В» - навіс, літ. «Г» - літня
кухня, літ. «Д» - навіс, №№1-2 споруди
2005-2006 років забудови /а.с. 5-6,31,34-35/.

В декларації про готовність об'єкта до
експлуатації, зареєстрованій
Інспекцією державного
архітектурного-будівельного контролю
у Херсонській області 28 вересня 2011
року, початок будівництва спірного
будинку вказано 2003 рік, а закінчення 2006
рік /т. 1, а.с. 92-95/.

Ці обставини підтверджуються також
витягом з рішення виконавчого комітету
Щасливцевської сільської ради №204 від
22.12.2010 року «Про погодження прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
приватних житлових будинків з
господарськими спорудами і будівлями»
/т.1 а.с. 71/.

Таким чином, обставини, встановлені як
судом першої, так і апеляційної
інстанції, а також наявні в матеріалах
справи докази, ретельно досліджені при
перегляді справи, не доводять факт, що
спірне майно набуто сторонами в період
шлюбу та є у зв'язку з цим спільною
власністю подружжя, на частину якого
претендує позивач.

Документально підтверджені факти та
обставини не можуть спростовуватися
показами допитаних судом свідків, на що
посилається апелянт в своїй скарзі.

Надані ним квитанції про придбання
певних будівельних матеріалів, в яких
вказано його прізвище як набувача, факт
використання їх в період шлюбу в
процесі будівництві спірного будинку
та господарських будівель не доводять.

Належних та допустимих доказів
позивачем з цього приводу не надано.

В підтвердження виконання ним певних
робіт, у тому числі й будівельних,
відповідачем надано копію трудового
договору, укладеного нею з позивачем
вже після розірвання шлюбу як найманим
працівником на оплатній основі в
період його дії з 17 червня по 31 серпня
2010 року, який може свідчити про дійсне
виконання ОСОБА_5 в будинку відповідача
цих робіт, однак не доводить обставини,
на які він посилається як на підставу
позову в цій справі (т.1 а.с.166).

Оформлення відповідачем вказаної вище
декларації в період шлюбу статус
спірного майна в цій справі, як
спільної сумісної власності подружжя,
не доводить, оскільки документально
підтверджено, що спірний будинок та
господарські будівлі, зареєстровані на
ім'я відповідача в передбаченому
законом порядку як об'єкт права
власності 14 березня 2012 року, були
побудовані до укладення сторонами
шлюбу.

Позивач та його представник, на яких
законом покладено обов'язок
доказування, протилежного не довели,
будь-яких допустимих доказів з цього
приводу не надали. Їх твердження щодо
участі позивача в період шлюбу в
будівництві спірного будинку
розцінюється колегією суддів як
припущення, на яких доказування
ґрунтуватися не може.

Суд оцінив належність, допустимість і
достовірність наданих сторонами
доказів, а також достатність та
взаємний зв'язок їх у сукупності.

Доводи апелянта щодо неправильної
оцінки судом зібраних у справі доказів
та невідповідність покладених в основу
рішення висновків суду фактичним
обставинам справи позбавлені
правового обґрунтування і не були
підтвердженні при розгляді справи
судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції достатньо повно
дослідив обставини справи, зібраним
доказам в своєму узагальненому
висновку дав належну правову оцінку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
ухвалене у справі місцевим судом
рішення за своїм змістом не в повній
мірі відповідає встановленим ст.215 ЦПК
України вимогам, оскільки не є
достатньо вмотивованим та не містить
відтворення фактів і обставин, на які
посилаються сторони в справі, та їх
правової оцінки.

Це процесуальне порушення, яке суд
апеляційної інстанції відповідно до
визначених законом його повноважень та
обов'язків намагався усунути в своїй
ухвалі, за правилами ст.309 ЦПК України
не є підставою для його скасування у
зв'язку з тим, що воно не привело
неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують, ухвалене в справі
рішення відповідає положенням ст.60 СК
України та ч.3 ст.368 ЦК України і підстав
для його скасування колегія суддів не
вбачає.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.303, 307-308 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 25 січня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили негайно після її
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: