РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 рокум. Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області у складі судді
Полянчука Б.І., при секретарі Панченко
Л. І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Бердянської міської ради до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Бердянська міська рада
звернулась з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про визнання осіб такими, що втратили
право користування жилим приміщенням,
вказуючи, що гуртожиток по АДРЕСА_1 є
власністю Бердянської міської ради.
Кімната НОМЕР_1 в цьому приміщенні була
надана відповідачам для постійного
проживання, які зареєструвались у
ньому. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають у
кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1
більше шести місяців. Інформація про
причини не проживання відповідачів за
місцем реєстрації відсутня. Просили
визнати ОСОБА_1, ОСОБА_2 такими, що
втратили право користування кімнатою
НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1 на
підставі ст. 71 та 72 ЖК України.

У судовому засіданні
представник позивача вимоги підтримав
і пояснив суду, що відповідачі не
проживають у спірному жилому
приміщенні з 01.12.2012 року.

Відповідач ОСОБА_1 позовні
вимоги не визнала і пояснила суду, що її
чоловіку видали ордер на вселення у
спірне жиле приміщення у 1981 році і з
цього часу вона проживає та
зареєстрована в ньому. На сьогоднішній
день в кімнаті проживає вона та ОСОБА_2
Ії чоловік проживає в селі, хворіє і
потребує догляду, тому вона і ОСОБА_2
доглядають його і по черзі проживають
разом з ним. У кімнаті знаходиться її
майно, вона оплачує комунальні послуги.

Представник відповідача
просив у задоволенні позову відмовити,
оскільки позивачем не надано доказів,
які підтверджують період не проживання
відповідачів у спірному приміщенні, а в
акті дослідження кімнати не зазначено,
які саме сусіди підтвердили факт не
проживання відповідачів у спірному
приміщенні.

Відповідач ОСОБА_2 просила в
задоволенні позову відмовити, оскільки
вона постійно проживає у спірній
кімнаті.

З'ясувавши обставини справи
та перевіривши їх доказами, суд
приходить до наступного.

Звертаючись з позовом до
суду позивач посилався на те, що спірне
житло є гуртожитком, але жодного
доказу, який цю обставину підтверджує
суду не надав.

Заявляючи вимоги до
відповідачів про визнання їх такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням у гуртожитку позивач
посилався на ст. ст. 71, 72 ЖК України, але
суд вважає, що спірні правовідносини
зазначеними статтями не регулюються у
тому сенсі, як це заявлено позивачем
виходячи з наступного.

Главою 4 ЖК УРСР не
передбачено можливості визнати особу,
яка користується житловим приміщенням
у гуртожитку, такою, що втратила право
користування зазначеним приміщенням.

У статті 130 ЖК УРСР
передбачено, що порядок користування
житловою площею в гуртожитках
визначається законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

У «Примірному положенні про
гуртожитки» та «Положенні про
гуртожитки територіальної громади м.
Бердянськ», якими передбачено
відповідальність за порушення правил
надання жилої площі в гуртожитку,
користування гуртожитками та їх
утримання, зазначено, що особи, винні у
порушенні правил користування
гуртожитками, несуть відповідальність
відповідно до законодавства.

Статтею 1 ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» передбачено, що
сфера дії цього Закону поширюється на
громадян, які не мають власного житла,
більше п'яти років на законних
підставах зареєстровані за місцем
проживання у гуртожитках та фактично
проживають у них.

Цей Закон не поширюється на
громадян, які проживають у гуртожитках,
призначених для тимчасового
проживання у зв'язку з навчанням,
перенавчанням чи підвищенням
кваліфікації у навчальних закладах та
у зв'язку з роботою (службою) за
контрактом; осіб, які мешкають у
гуртожитку без законних підстав (без
офіційної реєстрації місця
проживання); громадян, які проживають у
спеціальних гуртожитках, призначених
для тимчасового проживання осіб, які
відбували покарання у виді обмеження
волі або позбавлення волі і потребують
поліпшення житлових умов, або жила
площа яких тимчасово заселена, або
повернути колишнє жиле приміщення яким
немає можливості; на
військовослужбовців, працівників
Збройних Сил України та Міністерства
внутрішніх справ України, які
проживають у гуртожитках; а також на
осіб, які потребують медичної допомоги
у зв'язку із захворюванням на
туберкульоз; на осіб, які проживають у
гуртожитках, що мають статус
соціальних на момент набрання чинності
цим Законом.

Сфера дії цього Закону
поширюється на гуртожитки, які є
об'єктами права державної та
комунальної власності, крім
гуртожитків, що перебувають у
господарському віданні чи в
оперативному управлінні військових
частин, закладів, установ та
організацій Збройних Сил України,
інших військових формувань, утворених
відповідно до закону, Міністерства
внутрішніх справ України та державних
навчальних закладів.

Дія цього Закону не
поширюється на гуртожитки, що
знаходяться у приватній власності,
крім гуртожитків, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації).

Статтею 4 ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» визначено, що
громадяни, на яких поширюється дія
цього Закону, мають право на
приватизацію житлових приміщень у
гуртожитках, які перебувають у
власності територіальних громад і
можуть бути приватизовані відповідно
до закону.

Приватизація житлових
приміщень у гуртожитках здійснюється
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» з урахуванням особливостей,
визначених цим Законом.

Громадяни, які на законних
підставах проживають у гуртожитках
державної форми власності,
гуртожитках, що було включено до
статутних капіталів товариств,
створених у процесі приватизації
(корпоратизації), набувають право на
приватизацію житлових приміщень у
таких гуртожитках після їх передачі у
власність відповідної територіальної
громади.

Оскільки правовий режим
гуртожитків, житлові приміщення яких
підлягають приватизації згідно ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду» прирівняні до правового режиму
житлових приміщень в будинках
державного і громадського житлового
фонду, то до мешканців таких
гуртожитків у разі їх тимчасової
відсутності поширюються вимоги статей
71, 72 ЖК УРСР.

Позивач та відповідачі не
надали суду докази, які підтверджують
відсутність у відповідачів власного
житла, реєстрацію відповідачів за
місцем проживання у гуртожитку та
фактичне проживання у ньому більше
п'яти років на законних підставах, що
дало би підстави застосування ст. ст. 71,
72 ЖК УРСР. Клопотання про витребування
таких доказів у порядку ст. 137 чи
забезпечення доказів у порядку ст.135
ЦПК України не заявляли.

За таких обставин
відповідачі не відносяться до
мешканців гуртожитків на які
поширюються гарантії, передбачені ЗУ
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду». Таким чином на них правила
статей 71, 72 ЖК УРСР не поширюються,
оскільки можливість визнання
мешканців таких гуртожитків такими, що
втратили право користування жилим
приміщення не передбачена ні у ЖК УРСР
ні у Примірному положенні про
гуртожитки.

Разом з тим, суд вважає, що
оскільки главою 4 ЖК УРСР не
врегульовано питання про правові
наслідки не проживання відповідачів у
жилому приміщенні без поважних причин,
тому знаходить можливим на підставі ч. 8
ст. 8 ЦПК України застосувати ст. 71, 72 ЖК
УРСР як закон, що регулює подібні за
змістом відносини (аналогія закону).

Згідно ст. 71 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

За статтею 72 ЖК УРСР
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Згідно довідки КП
«Житлосервіс-2А» від 30.05.2013 року в
кімнаті НОМЕР_1 по АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.10).

На підтвердження не
проживання ОСОБА_1 у спірному житлі
позивач надав акт без дати його
складання за яким на момент виходу
комісії під час інвентаризації в
кімнаті НОМЕР_1 у гуртожитку АДРЕСА_1 зі
слів сусідів встановлено, що наймач
ОСОБА_1 не проживає за місцем
реєстрації більше шести місяців (а.с.9).
Суд вважає, що цей акт не підтверджує не
проживання відповідача у спірному
жилому приміщенні більше шести
місяців, оскільки він не містить дату
його складання. Крім того, акт
дослідження може підтвердити певні
обставини на момент його складання, а
не обставини за певний період, які
стали відомі з пояснень сусідів.
Пояснення осіб, про наявність або
відсутність обставин можуть бути
прийняті до уваги судом шляхом допиту
їх в якості свідків.

За ст. 63 ЦПК України,
показання свідка - це повідомлення про
відомі йому обставини, які мають
значення для справи. Не є доказом
показання свідка, який не може назвати
джерела своєї обізнаності щодо певної
обставини.

Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5
пояснили суду, що сусіди відповідачів
повідомили їм про не проживання ОСОБА_1
та ОСОБА_2 у спірному жилому приміщенні
більше шести місяців. Назвати прізвища
свідків, які ці обставини повідомили не
змогли. Враховуючи, що свідки не змогли
назвати джерело їх обізнаності щодо не
проживання відповідачів у спірному
жилому приміщенні їх показання не є
належним доказом.

Разом з тим, поясненнями
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
встановлено, що відповідачі на протязі
шести місяців з часу звернення з
позовом до суду проживають у спірному
жилому приміщенні і там знаходиться їх
майно.

Користування спірним житлом
та проживання в ньому відповідачів
підтверджується договором про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкових територій між КП
Бердянської міської ради
«Житлосервіс-2А» та ОСОБА_1 (а.с.74),
оплатою відповідачами комунальних
послуг (а.с.39-71).

Враховуючи встановлені у
судовому засіданні обставини, суд
вважає, що підстави для задоволення
позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК
України, ст. 71, 72 ЖК УРСР, ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду», «Примірним положенням про
гуртожитки», «Положенням про
гуртожитки територіальної громади м.
Бердянськ», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних
вимог відмовити.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

Суддя