Справа № 463/21/13
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/3355/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх
представника ОСОБА_4, представника
Концерну «Військторгсервіс» МО
України Чир А.П., представника КЕВ м.
Львова Бенцарука Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» Концерну
«Військторгсервіс» - в особі Яцюк Ю.Ю.
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 28 січня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_8 та
ОСОБА_3 до Концерну «Військторгсервіс»
в особі філії «Управління торгівлі
західного оперативного командування»,
Міністерства оборони України, третіх
осіб: Львівської міської ради, КЕВ м.
Львова, Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», про визнання права
на користування житлом, -

в с т а н
о в и л а:

У серпні 2009 року ОСОБА_2 у власних
інтересах та в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_8 та ОСОБА_3 звернулася до суду із
вказаним позовом, в якому, з
урахуванням уточненої позовної заяви
від 23.10.2012 року (а.с. 176-179 т. 1), просить
визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_8 та ОСОБА_3
право на користування кімнатою АДРЕСА_1
для проживання. Свої вимоги мотивує
тим, що на підставі спільного рішення
адміністрації ремонтної майстерні
техагрегатів продовольчої служби
ПрикВО та профкому РМТПС ПрикВО в 1990
році ОСОБА_9 та їй - ОСОБА_2 було надано
приміщення площею 35 кв.м. по АДРЕСА_1. У
вказаному приміщенні зареєстровано
місце проживання та фактично
проживають вона та її діти: ОСОБА_8 та
ОСОБА_3, нею сплачуються комунальні
послуги. Концерн «Військторгсервіс»
чинить перешкоди їм у користуванні та
оспорює право на користування вказаним
приміщенням. Покликаючись на ст. 8
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, яку
ратифіковано Законом № 475/97-ВР від
17.07.1997 року, Закон України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» та рішення Європейського суду
з прав людини у справі «Прокопович
проти Росії» від 18.11.2004 року, просить
позов задовольнити.

В листопаді 2010 року Концерн
«Військторгсервіс» в особі філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» звернувся
в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_8, ОСОБА_3, СГІ та РФО
Личаківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у
Львівській області про виселення із
займаного приміщення без надання
іншого жилого приміщення, зобов'язання
зняти з реєстрації по місцю проживання.
Однак, ухвалою Личаківського районного
суду м. Львова від 28 січня 2013 року на
підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України даний
зустрічний позов залишено без
розгляду. Зазначена ухвала в
апеляційному порядку не оскаржувалась.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2,
ОСОБА_8 та ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_8 та
ОСОБА_3 право на користування кімнатою
АДРЕСА_1 для проживання.

Рішення суду оскаржила Філія
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» Концерну
«Військторгсервіс» в особі
представника Яцюк Ю.Ю., яка вважає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене з порушенням
норм матеріального і процесуального
права. Стверджує, що рішення суду
мотивоване тим, що на підставі
спільного рішення адміністрації
ремонтної майстерні техагрегатів
продовольчої служби ПрикВО та профкому
РМТПС ПрикВО в 1990 році ОСОБА_9 та його
дочці ОСОБА_2 (ОСОБА_2) було надано
приміщення за адресою АДРЕСА_1 (35 кв.м.),
однак, у вищенаведеному рішенні
вказується, що даний будинок являється
житлово-адміністративним, але
відповідно до акту прийому-передачі
основних фондів, оборотних активів,
власного капіталу та зобов'язань, ДП
Львівська ремонтна майстерня техніки
ПС, у зв'язку із реорганізацією шляхом
приєднання до Концерну
«Військторгсервіс» із будівель у
списку перелічених (п. 6, ст. 4)
адміністративно-житлових немає. Крім
цього даний факт підтверджується і
передавальним актом від 07.12.2007 року між
Львівською філією № 2 Концерну
«Військторгсервіс» та філією «УТ ЗОК»
Концерну «Військторгсервіс», де абз. 4
п. 5 зазначається, що дана будівля не
являється гуртожитком, а відповідно і
житлових приміщень у будівлі немає.
Законодавство України не передбачає
проживання у адміністративних
будівлях так як це не є їх призначення.
Просить скасувати рішення районного
суду, ухвалити нове, яким зустрічний
позов про виселення із займаного
приміщення задовольнити.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 33, 35, 37, 39 - т. 2), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4,
представника Концерну
«Військторгсервіс» МО України Чир А.П.,
представника КЕВ м. Львова Бенцарука
Р.А., перевіривши матеріали справи, межі
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України
права і свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Судом першої інстанції встановлено
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

На підставі спільного рішення
адміністрації ремонтної майстерні
техагрегатів продовольчої служби
ПрикВО та профкому РМТПС ПрикВО в 1990
році ОСОБА_9 та його дочці ОСОБА_2 було
надано приміщення площею 35 кв.м. по
АДРЕСА_1, яке звільнилося, та в якому
постійно проживали інші працівники
ПрикВО.

Викладене підтверджується описаним
вище рішенням та свідоцтвом про
народження від 13.04.1966 року (а.с. 7, 10 - т. 1).

24.07.1994 року ОСОБА_2 укладала шлюб та
змінила прізвище на «ОСОБА_2» (а.с. 9 - т.
1). Позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_3 є дітьми
ОСОБА_2, обоє ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвами про
народження від 10.06.1995 року, актові
записи № 3416 та № 3417 (а.с. 12 - т. 1).

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 05.12.2007 року (а.с. 11 - т. 1).

Як вбачається із будинкової книги та
довідки, виданої адресним бюро ОСОБА_2
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 19
травня 1995 року. Жильцями спірного
приміщення оплачувалися комунальні
послуги та квартирна плата. При цьому
Концерн «Військоторгсервіс» в особі
філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування» вимагав
сплати таких коштів та приймав їх.
Викладене підтверджується листами
останнього та квитанціями про оплату
таких, сторонами не заперечується.

Із вказаних письмових доказів
вбачається, що спірне приміщення було
надано позивачці та її батьку як житло,
у ньому до вселення позивачів постійно
проживали інші особи, оплата за
користування ним здійснювалася як за
житло, без обмеження строком та
підставами.

Надання позивачам спірного приміщення,
порядок вселення, реєстрації місця
проживання та підстави користування
Позивачами спірним приміщенням не
оскаржені.

У відповідності до ст. 4 ЖК Української
РСР, що діяла на час прийняття
спільного рішення про надання
позивачці житла, житловий фонд включає,
серед іншого і жилі будинки і жилі
приміщення в інших будівлях, що
належать колгоспам та іншим
кооперативним організаціям, їх
об'єднанням, профспілковим та іншим
громадським організаціям (громадський
житловий фонд). До житлового фонду
включаються також жилі будинки, що
належать державно-колгоспним та іншим
державно-кооперативним об'єднанням,
підприємствам і організаціям.
Відповідно до Основ житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік до цих будинків
застосовуються правила, встановлені
для громадського житлового фонду.

Відповідно до приписів ст. ст. 19, 53 ЖК
Української РСР управління
громадським житловим фондом
здійснюється органами управління
колгоспів та інших кооперативних
організацій, їх об'єднань, органами
профспілкових та інших громадських
організацій. Жилі приміщення в
будинках громадського житлового фонду
надаються громадянам за спільним
рішенням органу відповідної
організації та її профспілкового
комітету.

Саме відповідне рішення щодо
розпорядження майном породжує права та
обов'язки, зокрема і право особи на
користування майном. Відсутність
ордеру та укладеного договору не
позбавляє особу права на користування
житлом. Доводи та докази відповідача,
зокрема відомості про окреме нерухоме
державне майно, виготовлені у 2011 році,
не спростовують вказаного висновку,
оскільки не спростовують існування за
адресою: АДРЕСА_1
житлово-адміністративної будівлі, про
яку йдеться у спільному рішенні. Також
вказана довідка містить відомості про
майно на підставі інвентаризацій
проведених у 1997 та 2010 роках, тоді як
спірне приміщення надавалося
позивачці в 1990 році. Жодних доказів
переведення спірного приміщення із
житлового в нежитлове матеріали справи
не містять.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції також виходив з вимог ст. 17
Закону України від 23 лютого 2006 року
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини», яка гласить, що суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Європейського
суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
кожен має право на повагу до свого
приватного і сімейного життя, до свого
житла і кореспонденції.

Так, у справі Прокопович проти Росії
Європейський суд з прав людини
визначив, що поняття «житло» в сенсі ст.
8 Конвенції є автономним поняттям і
містить не тільки житло, в якому
громадянин зареєстрований, але і в
якому він фактично проживає. Житло - це
автономна концепція, яка не залежить
від класифікації в національному
праві.

Відтак, районний суд дійшов висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_8 та
ОСОБА_3 до Концерну «Військторгсервіс»
в особі філії «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»,
Міністерства оборони України, третіх
осіб: Львівської міської ради, КЕВ м.
Львова, Обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», про визнання права
на користування житлом є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Крім того, колегія суддів зазначає, що
згідно повідомлення № 70/4451 від 05.05.2009
року СГІРФО Личаківського РВ ЛМУ
ГУМВСУ у Львівській області (а.с. 101 - т .
1), за наявними обліками на АДРЕСА_1
зареєстровані: 10.11.2008 року ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з дружиною, згідно
службового ордера від 07.10.2008 року; 03.02.2009
року ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_4, згідно
службового ордера від 07.10.2008 року, а з
копії будинкової книги та паспорта
громадянина України - ОСОБА_2
вбачаються відмітки
Червоноармійського та Личаківського
районних відділів внутрішніх справ про
прописку позивачів з 1990, 1993, 1994 р.р. за
адресою АДРЕСА_1, - що свідчить про те, що
дане спірне приміщення відносилось до
житлового.

Посилання відповідача на ряд
реорганізаційних заходів, в результаті
яких Концерн «Військторгсервіс» як
правонаступник ДП МО України
«Львівська ремонтна майстерня техніки
продовольчої служби» отримав у
господарське відання адміністративну
споруду по АДРЕСА_1, як на підставу
відмови позивачам у позові, - не
спростовують законності рішення
районного суду і не можуть слугувати
підставою відмови в позові.

Також слід зауважити, що інше житло
взамін спірного позивачам не
пропонується.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, ч. 1 п. 1 ст.
307, ст. ст. 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу Філії «Управління
торгівлі Західного оперативного
командування» Концерну
«Військторгсервіс» - в особі Яцюк Ю.Ю. -
відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 28 січня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

Тропак
О.В.