ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2013 р. Дарницький районний суд
м. Києва у складі:

головуючого - судді Трусової Т.О.,

при секретарях Горбань С.І., Мінасян
С.Г.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання права
власності на ? та ? частини квартири
АДРЕСА_1, а в цілому на ? частини
зазначеної квартири.

В обґрунтування позову зазначив, що
вони з ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 1992 р. В
1997 р. шлюб було розірвано, проте
фактичного припинення шлюбних
відносин не відбулося, і вони
продовжували проживати однією сім'єю,
вели спільне господарство, були
пов'язані спільним побутом та мали
взаємні права і обов'язки. В іншому
шлюбі ні він, ні відповідач, не
перебували. У період проживання однією
сім'єю ними була придбана квартира
АДРЕСА_1, а отже на підставі ст. 74
Сімейного кодексу України вона
належить їм на праві спільної сумісної
власності. При цьому половину коштів,
вкладених у придбання спірної
квартири, було отримано від продажу
належної позивачу квартири АДРЕСА_2, а
другу половину коштів було отримано в
якості споживчого кредиту,
зобов'язання за яким виконувалися
спільно. Позивач просив вважати такими,
що мають ознаки удаваності, і оцінювати
за правилами ч. 2 ст. 235 ЦК України
договори купівлі-продажу спірної
квартири та квартири АДРЕСА_2 в частині
їх вартості, так як насправді спірна
квартира була придбана за суму,
еквівалентну 40000 умовних одиниць, а
його квартира продана за 23000 умовних
одиниць. Таким чином ? частина спірної
квартири як така, що була набута за
власні кошти позивача, належить йому на
праві особистої приватної власності, а
? частина як його частка у спільному
сумісному майні подружжя.

До початку розгляду справи по суті
позивач ОСОБА_3 змінив правову підставу
позову пославшись в обґрунтування
своїх вимог на ст. 17 Закону України «Про
власність» (т. 1 а.с. 228).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та
його представник ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали пославшись на обставини,
викладені у позовній заяві. Як пояснив
позивач, розірвання в 1997 р. шлюбу між
ним та відповідачем було фіктивним, так
як таким чином відповідач мала намір
заявити вимоги на квартиру своєї
матері, де вона і була зареєстрована.
Фактично вони до останнього часу
проживали однією сім'єю, виховували
сина, вели спільне господарство, мали
спільний бюджет та спільний бізнес,
доходи від якого використовувалися в
інтересах сім'ї.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_5 позов не визнали. В
обґрунтування заперечень послалися на
те, що спірна квартира була придбана
відповідачем 29 серпня 2003 р. за рахунок
кредитних коштів. Отриманий в АППБ
«Аваль» кредит відповідач повернула у
встановлений договором строк. Оскільки
на час придбання спірної квартири
позивач та відповідач у шлюбі не
перебували, вона є не є спільним
сумісним майном подружжя. Окрім того
квартира АДРЕСА_2, за рахунок коштів від
продажу якої за ствердженням позивача
було набуто спірну квартиру, згідно
договору продана за 1700 грн., а спірна
квартира придбана за 95967 грн., що за
курсом НБУ становить 18000 доларів США, і
саме на цю суму укладено кредитний
договір. Позивачем також не надано
доказів на підтвердження його участі у
погашенні кредиту та документів, які б
підтверджували його доходи в період,
коли здійснювалося погашення кредиту.
Після розірвання з позивачем шлюбу
вона відновила стосунки з своїм
колишнім цивільним чоловіком ОСОБА_6,
який на даний час проживає у США, і саме
він допоміг їй виплатити кредит,
перераховуючи кошти на відкритий нею в
АППБ «Аваль» рахунок. Відповідач
вказала, що вони дійсно проживали в
одній квартирі, проте спільного
господарства не вели, спільного
бюджету не мали і спільне майно не
набували.

Вислухавши сторони та їх
представників, допитавши свідків та
дослідивши письмові докази, суд вважає
встановленими наступні обставини та
визначені відповідно до них
правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 1992 р.
(т. 1 а.с. 61-62), від якого мають
повнолітнього вина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1
(т. 1 а.с. 13).

11 грудня 1997 р. шлюб між сторонами
розірвано (т. 1 а.с. 12).

Після розірвання шлюбу на підставі
договору купівлі-продажу від 29 серпня
2003 р. ОСОБА_4 придбала чотирикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 19).

Згідно умов вказаного договору продаж
здійснено за 95967 грн., що за курсом НБУ
становить 18000 доларів США.

Право власності ОСОБА_4 зареєстроване в
Київському міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна 2
вересня 2003 р. за реєстровим № 1076.

Спірна квартира була придбана за
кредитні кошти в сумі 18000 доларів США,
отримані ОСОБА_4 на виконання умов
укладеного нею з акціонерним
поштово-пенсійним банком «Аваль»
кредитного договору № 014/03-314/2551 від 29
серпня 2003 р. (т. 1 а.с. 16-17).

Доводи позивача про те, що
половина вартості спірної квартири
була сплачена за рахунок його
особистих коштів, отриманих від
продажу набутої ним до шлюбу квартири,
суд вважає необґрунтованими, оскільки
згідно з чинним договором
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 її
продаж здійснено за 1700 грн. (т. 1 а.с. 88-89),
а показання свідка ОСОБА_8, яка була
покупцем зазначеної квартири, щодо
невідповідності зазначеної у договорі
ціни фактичній ціні продажу, не є
належним доказом на підтвердження
зазначеної обставини.

З цих же підстав суд відкидає і
доводи позивача про невідповідність
зазначеної у договорі ціни продажу
спірної квартири її реальній ціні, так
як договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 є чинним і недійсним у
встановленому законом порядку він не
визнавався, а ціна договору
купівлі-продажу є його істотною умовою.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного Кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набуття ним чинності,
тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до чинного на час набуття
спірного нерухомого майна (квартири
АДРЕСА_1) законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону
України "Про власність", Кодекс про шлюб
та сім'ю України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членів сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про
власність"); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності під час надбання майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею і коштами у
створенні спільної власності (п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 22 грудня 1995 р. "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності").

Отже, права і обов'язки щодо квартири
АДРЕСА_1 виникають у момент її
придбання, тому правовий режим майна,
придбаного у 2003 р., і правовідносини між
сторонами із приводу нього не можуть
регулюватися Сімейним Кодексом
України, який набув чинності з 1 січня
2004 року.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
"Про власність" від 7 лютого 1991 р. майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Допитаний в якості свідка позивач
пояснив, що після укладення шлюбу мати
дружини вигнала її з дому, після чого
вони проживали в різних місяцях,
зокрема на зйомних квартирах, а з 1994 чи
1995 р. стали проживати в отриманій ним
квартирі АДРЕСА_2. В 1997 р. на прохання
дружини вони розлучилися, так як
дружина вважала, що будучи розлученою,
вона зможе «відсудити» у матері
кімнату. Однак і після розлучення вони
продовжували проживати разом, зробили
у квартирі гарний ремонт, а в 2003 р.
прийняли рішення про продаж його житла
і придбання більшої квартири. Після
придбання спірної квартири вони
зробили у ній ремонт, і весь цей час
продовжували жити разом, разом
працювали у сфері реклами, спільно
зароблені кошти витрачали в інтересах
сім'ї. В кінці лютого 2013 р. між ними
стався конфлікт, після якого дружина
заявила про свої права на квартиру, яку
він вважає спільним майном.

Допитані на прохання позивача свідки
ОСОБА_8 - покупець квартири АДРЕСА_2,
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - товариші позивача,
та брат позивача ОСОБА_11 в суді
підтвердили, що на час придбання
спірної квартири і в подальшому
сторони проживали однією сім'єю, а про
те, що вони розлучені, свідки дізналися
лише в 2013 р.

З довідки ЖБК «Більшовик-8» вбачається,
що позивач зареєстрований у спірній
квартирі з 24 лютого 2004 р. як чоловік
власника (а.с. 60).

На підтвердження доводів про спільне
проживання позивач надав спільні фото
сторін, зроблені під час їх відпочинку
та у колі сім'ї (т. 1 а.с. 80-84), та статутні
документи господарських товариств ТОВ
«Лайт-Он» і ТОВ «Зоряне коло»,
місцезнаходження якого зареєстроване
у спірній квартирі, учасниками яких
являються ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 66-76, 77,
78, 234-241).

Однак з огляду на те, що сторони у
зареєстрованому шлюбі на час набуття
квартири АДРЕСА_1 не перебували, то
відповідно до змісту ст. 17 Закону
України "Про власність" і з урахуванням
вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач
зобов'язаний довести, надавши докази
відповідно до положень ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, не лише факт спільного
проживання, а і ступінь його участі у
придбанні спірної квартири.

Проте достатніх, належних і допустимих
доказів щодо участі ОСОБА_3 у набутті
цієї квартири суду не надано.

Так з копії трудової книжки позивача
вбачається, що в період з червня 2001 р. по
січень 2005 р. він не працював (а.с. 230), а
господарські товариства, від
діяльності яких за твердженням ОСОБА_3
він отримував доходи, зареєстровані
уже після набуття спірної квартири у
власність.

Натомість відповідачем ОСОБА_4 на
спростування доводів позивача надано
письмові докази, які доводять, що на
придбання спірної квартири вона
отримала кредит в АППБ «Аваль»,
передавши квартиру у заставу банку,
станом на 2003 р. вона отримувала доходи,
працюючи в ТОВ «Ахілла ЛТД» на посаді
дизайнера комп'ютерної графіки, за її
рахунок у спірній квартирі проводився
ремонт, а також нею як за рахунок
особистих, так і за рахунгок кредитних
коштів, придбавалися у спірну квартиру
меблі та побутова техніка (т. 1 а.с. 171-172,
173-174, 176, 177, 178, 180-204).

Станом на 2003 рік позивач ОСОБА_3 не був
членом сім'ї ОСОБА_4, письмової угоди
про створення спільної сумісної
власності між ними не укладалося.

За таких обставин суд не вбачає підстав
для визнання за ОСОБА_3 права власності
на частину квартири АДРЕСА_1 і
відмовляє у позові за його
недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 27, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України
суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
права власності на ? частини квартири
АДРЕСА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: