Справа №784/4595/13 16.12.2013 16.12.2013 16.12.2013
Провадження №22-ц/784/3619/13
інстанції Андрощук В.В.
Доповідач апеляційного
суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

16 грудня 2013 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Шолох З.Л., Серебрякової Т.В.,

з секретарем судового засідання Яценко
Л.В.,

за участю: прокурора Брезіцького В.С.,

позивача ОСОБА_4 та її
представника ОСОБА_5,

представника відповідача
ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

представника органу опіки та
піклування Родіонової М.О.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
представника відповідача ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 заочне рішення Заводського
районного суду міста Миколаєва від 18
лютого 2013 року, ухваленого по цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8,
ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Служба у справах дітей адміністрації
Заводського району виконавчого
комітету Миколаївської міської ради,
про усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням шляхом вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2009 року ОСОБА_8 звернулася до
суду з позовом про визнання ОСОБА_4 та
її малолітнього сина ОСОБА_9 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_8 є
власником квартири АДРЕСА_2 в місті
Миколаєві на підставі біржового
договору купівлі - продажу нерухомого
майна від 07 жовтня 1997 року.

Відповідачка та її малолітній син у
вказаній квартирі зареєстровані з
17 серпня 2006 року, але за місцем
реєстрації не проживають. ОСОБА_4
добровільно залишила квартиру разом з
сином та проживають в іншій місцевості.
Остання не приймає участі у утриманні
житла й у добровільному порядку
знятися з реєстраційного обліку не
бажає.

Посилаючись на викладене, а також на те,
що відповідач порушує її права, як
власника квартири, позивач вважала, що
ОСОБА_4 та її малолітній син ОСОБА_9
втратили право на користування
вказаним житловим приміщенням та
просила позов задовольнити.

У грудні 2009 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_8
про вселення, в якому зазначала, що
починаючи з 2006 року позивач почала
перешкоджати їй в проживанні у
вказаному житловому приміщенні.

Посилаючись на відсутність іншого
житла, ОСОБА_4 просила позов
задовольнити та вселити її з
малолітнім сином в спірну квартиру.

Протокольною ухвалою суду від 03 грудня
2009 року зустрічний позов об'єднано в
одне провадження з первісним позовом.

Ухвалою Заводського районного суду
міста Миколаєва від 27 квітня 2010 року
позовна заява ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням залишена без розгляду на
підставі ст.207 ЦПК України (а.с.47).
Вказана ухвала не є предметом
апеляційного розгляду, оскільки
сторонами не оскаржувалась.

Рішенням Заводського районного суду
міста Миколаєва від 27
квітня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_4
задоволені. Ухвалено вселити ОСОБА_4 та
її малолітнього сина ОСОБА_9 у кватиру
АДРЕСА_1

У серпні 2010 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із заявою про перегляд
вищевказаного рішення за
нововиявленими обставинами. В заяві
остання, як на істотну для справи
обставину, що не була відома на час
розгляду справи посилалась на
нотаріально посвідчений договір
дарування від 23 лютого 2010
року, відповідно до якого вона є
власником спірної квартири.

Ухвалою Заводського районного суду
міста Миколаєва від
12 жовтня 2010 року рішення Заводського
районного суду міста Миколаєва від 27
квітня 2010 року скасовано, а справу
призначено до судового розгляду (а.с.65).

Протокольною ухвалою цього ж суду від 30
листопада 2010 року до участі у справі в
якості співвідповідача залучено
ОСОБА_6 (а.с.77).

Заочним рішенням Заводського
районного суду міста Миколаєва від
18 лютого 2013 року позов ОСОБА_4
задоволено. Ухвалено вселити
ОСОБА_4 та малолітню дитину ОСОБА_9 у
вищевказану спірну квартиру.

Ухвалою цього ж суду від 13 вересня 2013
року заява представника відповідача
ОСОБА_6- ОСОБА_7 про перегляд заочного
рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_6, в особі свого представника
ОСОБА_7, подала апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просила рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскаржуваному рішенні, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 вселилась у спірну квартиру на
законних підставах та підстав
позбавити її та малолітню дитину
такого права - немає.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області не погоджується
з висновками суду з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із
матеріалів справи, 07 жовтня 1997 року між
ОСОБА_8, як покупцем, та ОСОБА_10, як
продавцем, укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
зареєстрований Універсальною Товарною
біржею «Віконт - Т» за №760 (а.с.6).

14 жовтня 1997 року право власності за
ОСОБА_8 зареєстровано Миколаївським
міжміським бюро технічної
інвентаризації у реєстровій книзі
№92 за №16723.

ОСОБА_8 зареєстрована у спірній
квартирі починаючи з 22
січня 1998 року.

Окрім неї, у вказаній квартирі
зареєстровані ОСОБА_4 з
17 серпня 2006 року, ОСОБА_6 з 06 липня 2010
року, ОСОБА_11 з 12 серпня 2010
року (а.с.114).

З пояснень ОСОБА_4 встановлено, що
починаючи з 2006 року у зв'язку з
погіршенням стосунків з ОСОБА_8 вона
виїхала з малолітньою дитиною до міста
Вознесенська Миколаївської області, де
проживала та проживає на час розгляду
справи за адресою: АДРЕСА_1. Там же
створила сім'ю, має двох малолітніх
дітей: дочку ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
сина ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, який
відвідував дитячий дошкільний заклад
міста Вознесенська.

Після від'їзду, обов'язків, що
випливають з договору найму спірного
житлового приміщення не виконувала.

Зазначені фактичні обставини справи не
оспорюються сторонами й
підтверджуються їх поясненнями.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст.4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції
України, кожен має право на житло. Ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Виходячи із змісту закону в поєднанні з
нормами ст.ст.1,6,9 ЖК України, ст.29 ЦК
України місцем постійного проживання
особи є житлове приміщення, в якому
особа постійно проживає, має
передбачені ст.64 ЖК України права та
несе обов'язки щодо користування цим
приміщенням.

Положеннями ст.33 Конституції України
та вимогами Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від
11 грудня 2003 року громадянам
гарантована свобода пересування і
вільний вибір місця проживання, тому
сама по собі наявність чи відсутність
прописки (реєстрації) не може бути
підставою як для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, так і для відмови в цьому.

В цьому ж законі визначено поняття
місця проживання особи, яким є
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад 6 місяців на рік.

Відповідно до ст. 107 ЖК України в разі
вибуття наймача або члена його сім'ї на
постійне місце проживання до іншого
населеного пункту він втрачає право
користування займаним приміщенням з
дня вибуття.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у
п.11 Пленуму Верховного Суду України від
12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання,
що виникають в практиці застосування
судами Житлового кодексу України»
наймач або член його сім'ї, який вибув
на інше постійне місце проживання
втрачає право користування жилим
приміщенням з дня вибуття , незалежно
від пред'явлення позову про це.

На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 вибула на
інше постійне місце проживання до
іншої місцевості, то вона у
відповідності до вимог ст.107 ЖК України
втратила право користування спірним
жилим приміщенням з дня вибуття та
підстав для її вселення не вбачається.
Тому висновок районного суду про
порушення її житлових прав та підстави
для їх захисту є помилковими й
задоволенню не підлягають.

Крім того, ухвалюючи рішення про
задоволення позову ОСОБА_4, районний
суд в порушення вимог ст.33 ЦПК України
не обговорив питання про залучення до
участі у справі в якості відповідача
інших повнолітніх осіб, які
зареєстровані за спірною адресою.

Враховуючи викладене та на підставі п.4
ч.1 ст.309 ЦПК України, у зв'язку з
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
рішення районного суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову за
його необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7
задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного
суду міста Миколаєва від 18
лютого 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_8, ОСОБА_6, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Служба у справах
дітей адміністрації Заводського
району виконавчого комітету
Миколаївської міської ради, про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням шляхом вселення -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: