Провадження № 2/755/6758/13
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2013 р. Дніпровський
районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко
Н.О.

при секретарі
Зіньковській Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

В жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя посилаючись
на те, що 30.08.1992 року він зареєстрував
шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають
двох синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час перебування
у шлюбі сторонами набута двокімнатна
квартира АДРЕСА_1. Рішенням
Дніпровського районного суду міста
Києва від 24.12.2012 року шлюб було
розірвано та стягнуто аліменти на
утримання неповнолітніх дітей у
розмірі 1/3 частини усіх видів
заробітку. Оскільки, квартира була
набута за час перебування у шлюбі та з
відповідачем не досягнуто
домовленості про порядок її поділу,
тому просив суд виділити йому 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, відповідачу
виділити 1/2 частину квартири АДРЕСА_1,
для державної реєстрації часток
визнати за ним та відповідачкою право
власності за кожним на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав в повному обсязі та просив
суд виділити та визнати за ним та
відповідачем право власності за кожним
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні відповідач та її
представник позов не визнали та
просили суд відступити від засади
рівності часток подружжя за обставин,
що мають істотне значення, зокрема, що
позивач на протязі більше ніж шість
років не дбав про матеріальний стан
сім'ї, без поважної причини ніде не
працював, не надавав та не надає
матеріальної допомоги своїм
неповнолітнім дітям, не сплачує по
рішенню суду аліменти на утримання
дітей, має значну заборгованість, не
надавав грошові кошти на придбання
квартири, протягом чотирьох років з
моменту придбання квартири не
сплачував квартплату та комунальні
послуги. Враховуючи, що з відповідачем
проживають діти збільшити її частку до
3/4 частин від усього майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Крім того, просили суд
врахувати понесені нею витрати на
утримання та ремонт квартири, на
утримання, лікування та оздоровлення
дітей на загальну суму 88272 грн.,
заборгованість відповідача по
аліментам в сумі 18408 грн. 35 коп. та
грошові кошти в розмірі 128000 грн., які
були сплачені з сімейного бюджету за
період з 2004 по 2012 р.р. включно, як
страхові внески по договорам
страхування, які були укладені на
користь позивача. У відповідності до ч.2
ст. 71 СК України залишити у її власності
квартиру АДРЕСА_1, а за відповідачем
залишити у власності автомобіль Mazda-6,
д/н НОМЕР_1, нежилу будівлю (гараж),
площею 8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2,
транспортний засіб марки ПФ, модель 01
фермер, 1996 року випуску, д/н НОМЕР_2.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
відповідача та її представника,
дослідивши матеріали справи приходить
до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів
справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вступили в
зареєстрований шлюб 30 серпня 1992 року,
що підтверджується копією свідоцтва
про одруження (а.с.7). На даний час шлюб
між сторонами розірвано, відповідно до
рішення Дніпровського районного суду
міста Києва від 24 грудня 2012 року
(а.с.49-51).

Статтею 63 Сімейного кодексу України
встановлено, що дружина та чоловік
мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу
України дружина, чоловік
розпоряджається майном, що є об`єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладанні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

За час сумісного проживання у
власність подружжя набута квартира
АДРЕСА_1, що підтверджується копією
договору купівлі-продажу квартири від
27 листопада 2009 року та реєстраційним
посвідченням №0015563 (а.с.57, 58).

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Статтею 71 Сімейного кодексу України
передбачено, що майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення. Неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених
Цивільним кодексом України.

Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови
Пленуму Верховного суду України від 21
грудня 2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановити обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Заперечуючи проти позову відповідач
пояснила, що сторонами за час
перебування у шлюбі також був
придбаний автомобіль Mazda-6, д/н НОМЕР_1,
нежила будівля (гараж), площею 8 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_2 та транспортний засіб
марки ПФ, модель 01 фермер, 1996 року
випуску, д/н НОМЕР_2, які підлягають теж
підлягають поділу.

Доказування, згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Надані відповідачем розписка та
фотографія (а.с.62, 63), судом не можуть
бути прийняті як належні докази на
підтвердження перебування у власності
подружжя нежилої будівлі (гараж),
площею 8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 та
транспортного засобу марки ПФ, модель 01
фермер, 1996 року випуску, д/н НОМЕР_2,
оскільки підтвердженням права
власності на майно є правовстановлюючі
документи.

З пояснень позивача в судовому
засіданні встановлено, що гараж, площею
8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 в його
власності вже не перебуває, оскільки
він його продав.

В судовому засіданні позивачем для
огляду надано документи на автомобіль
Mazda-6, д/н НОМЕР_1 та транспортний засіб
марки ПФ, модель 01 фермер, 1996 року
випуску, д/н НОМЕР_2, але вони не можуть
бути включені до складу майна, що
підлягає поділу, оскільки позивач не
просить поділити дане майно, а
відповідачем не пред'являвся
зустрічний позов про поділ майна.

На виконання вимог ст. 60 ЦПК України,
відповідачем не надано жодного доказу
на підтвердження факту наявності
іншого спільного майна, яке належить
подружжю ОСОБА_2, а тому суд приходить
до висновку, що спільне майно подружжя
складається з квартири АДРЕСА_1.

Заперечуючи проти позову відповідач
просить всю квартиру виділити їй,
відступивши від засад рівності часток
враховуючи, що відповідач не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї та в
зв'язку з тим, що з нею проживають їх
неповнолітні діти. Крім того, позивач
ніколи не був зареєстрований у спірній
квартирі та з часу її купівлі ніколи не
сплачував квартплату та комунальні
послуги.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 Сімейного
кодексу України, при вирішенні спору
про поділ майна суд може відступити від
засади рівності часток подружжя за
обставин, що мають істотне значення,
зокрема, якщо один із них не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї.

Частиною 3 ст. 70 Сімейного кодексу
України передбачено, що за рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхньої
фізичного духовного розвитку та
лікування.

Крім того, у п. 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що при вирішенні спору про поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей. Під обставинами, що
мають істотне значення для справи,
потрібно розуміти не тільки випадки,
коли один із подружжя не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, але і випадки коли один із
подружжя не мав з поважних причин
самостійного заробітку чи доходу.

Враховуючи вищевикладені обставини,
суд приходить до висновку, що
відповідач не довела в судовому
засіданні та не надала належних та
допустимих доказів, на підставі яких
суд мав би прийняти рішення щодо
збільшення частки майна відповідача,
що підлягає поділу як спільна сумісна
власність подружжя. Судом також не
встановлені факти умисного
матеріального незабезпечення сім'ї зі
сторони позивача, приховування,
знищення чи пошкодження спільного
майна або його витрачання на шкоду
інтересам сім'ї, які б давали суду
підстави відступити від рівності
часток подружжя. Факт того, що позивач з
2000 року офіційно не працював, не може
бути визнаним судом як підстава для
збільшення частки відповідача в
спільному майні подружжя, оскільки
позивач працював не офіційно та
утримував сім'ю. Судом також не
встановлено, що розмір аліментів, які
стягуються за рішенням суду
недостатній для забезпечення
фізичного, духовного розвитку та
лікування неповнолітніх дітей. Крім
того, довідкою-розрахунком ВДВС
Шевченківського РУЮ у місті Києві
(а.с.66) підтверджується, що позивач
сплачує аліменти на утримання
неповнолітніх дітей.

За таких обставин, суд не вбачає
підстав для збільшення частки дружини
з врахуванням інтересів дітей, тому при
визначенні частки майна подружжя суд
виходить з їх рівності та вважає, що
ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 має бути виділено
та визнано право власності на вказану
квартиру у рівних частках, тобто по 1/2
частині кожному.

З врахуванням вищевикладеного, суд
вважає, що позовні вимоги є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 63, 65, 69, 70 Сімейного кодексу
України, постановою Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» ст.ст. 3, 4, 10,
11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя задовольнити.

Виділити та визнати право власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

Виділити та визнати право власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_2.

До суду може бути подана апеляційна
скарга на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які не були присутні при його
проголошенні протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя