АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/121/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 41 Колода Л.Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
Магда Л. Ф. РІШЕННЯ
16 січня 214 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Магда Л. Ф. суддів
Сіренко Ю. В. , Трюхан Г. М. при
секретарі Посипайко А.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційні
скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 14 листопада 2013 року по
справі за зустрічним позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання
приватизації житла частково недійсною,
визнання права власності на частину
житлового приміщення і визначення
порядку користування житловим
приміщенням та за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя особа: ОСОБА_6, про
поділ житлового будинку між
співвласниками, вивчивши матеріали
справи, -
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 28 січня 2013 р. звернулася до суду
з позовом до ОСОБА_6 про усунення
перешкод у користуванні нерухомим
Ухвалою Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 29 травня 2013 р.
вказаний позов за заявою позивачки
залишено без розгляду.
ОСОБА_6 14 березня 2013 р. звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, Черкаської міської ради
про визнання приватизації житла
частково недійсною, визнання права
власності на частину житлового
приміщення та визначення порядку
користування житловим приміщенням.
Ухвалою Придніпровського районного
суду м. Черкаси, занесеною до журналу
судового засідання, від 9 жовтня 2013 р.
Черкаська міська рада з числа
відповідачів виключена.
В зустрічній позовній заяві вказувала,
що згідно рішення Черкаського міського
виконкому від 21 березня 1958 р. їй та її
сусіду ОСОБА_10 була виділена земельна
ділянка по АДРЕСА_1 для будівництва
будинку та згідно рішення Черкаського
міськвиконкому № 1341 силами міської
влади за участі громадян побудований
двоквартирний будинок.
В квартирі АДРЕСА_1, що являє собою 49/100
частин вищеназваного будинку ОСОБА_6
проживає з 1961 року, тобто з часу
введення будинку в експлуатацію більше
50 років. З цього житла вона ніколи не
виселялась та зареєстрована до даного
часу. В цій же квартирі, будучи
зареєстрованою, проживає її дочка -
ОСОБА_6 вказувала в позові, що їй
створюються нестерпні умови для
проживання, над нею, жінкою похилого
віку знущаються, ображають та
принижують, не дають користуватися
газовою плитою та гарячою водою, ванною
кімнатою, викидають її речі.
Внаслідок чого вона вимушена проживати
в кімнаті № 2-6 площею 10,8 кв. м., де
поставила електричну плитку і готує
собі на ній їжу там же, де і спить. В
кімнаті холодно, мається щілина у
стіні, куди проникає холод та миші.
В зв'язку з таким ставленням, ОСОБА_6
зверталася до міліції та до
медико-соціальної комісії
Придніпровської ради ветеранів. Після
обстеження матеріально-побутових умов
та складання акту від 25.07.2012 р. були
підтверджені жахливі умови її
проживання та було рекомендовано
звернутися в суд для визнання за нею
права власності на частину житла.
ОСОБА_6 звернулась в Черкаське БТІ, щоб
підтвердити факт того, що вона є
власником квартири АДРЕСА_1. Однак із
листа БТІ від 18 вересня 2012 р. дізналася,
що ніколи ця квартира (49/100 частин
будинку) не була зареєстрована за нею.
Після чого вона звернулася із заявою в
прокуратуру м. Черкаси. Листом від
06.11.2012 р. прокуратура м. Черкаси
повідомила, що у відповідності до
свідоцтва про право власності на житло
№ 5685 від 02.02.1994 р. 49/100 частин володіння
за адресою АДРЕСА_1 стали сумісною
власністю відповідачів.
В 1992 році відповідачка ОСОБА_7
попросила ОСОБА_6 знятися з реєстрації
за фактичним місцем проживання в
АДРЕСА_1, що вона і зробила, не
припускаючи ніяких негативних
наслідків для себе, оскільки не могла
відмовити своїй рідній дочці.
Відповідачі ж в 1992 році
зареєструвалися в квартирі АДРЕСА_1.
Також 1 червня 1992 р., на прохання дочки,
сторони уклали договір дарування
належної їй на той час квартири
АДРЕСА_2. Тому договір дарування
квартири було вчинено в результаті
умовлянь відповідачки.
У 1994 році відповідачі на підставі
розпорядження Придніпровського
райвиконкому м. Черкаси № 37 від 02.02.1994 р.
приватизували 49/100 частин будинку
АДРЕСА_1, яка перебувала в державному
житловому фонді, що підтверджується
копією свідоцтва про право власності
на житло № 5685 від 02.02.1994 р.
На момент приватизації 49/100 частин
будинку АДРЕСА_1 всі відповідачі були
зареєстровані в АДРЕСА_1, однак
фактично проживали за адресою: АДРЕСА_2.
ОСОБА_6 ніколи в квартиру АДРЕСА_2 не
вселялась, завжди продовжувала жити в
АДРЕСА_1. Однак відсутність її
реєстрації по АДРЕСА_1 на час
приватизації в 1994 році зробила
можливою приватизацію 49/100 частин
будинку на ім'я відповідачів без її
ОСОБА_6 вважала, що в результаті дій
відповідачки були штучно створені всі
умови для приватизації відповідачами
спірної частини будинку та позбавлення
її права на цю приватизацію.
Відповідачці вдалося станом на 1994 рік
приховати свою власність (квартиру
АДРЕСА_2) шляхом її дарування на ім'я
ОСОБА_6 та позбутися її реєстрації в
частині будинку, якою мала наміри
заволодіти шляхом приватизації
ОСОБА_7 06.06.2002 р. від імені ОСОБА_6
продала свою квартиру АДРЕСА_2. Всі дії
по вчиненню договору виконувала
відповідач, вона знайшла покупця, вела
перемови з ним, організувала укладення
цієї угоди, отримала від покупця кошти
за продану квартиру.
Здійснивши приватизацію 49/100 частин
будинку АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_7 в 1997
році зареєструвала ОСОБА_6 знову за
адресою АДРЕСА_1, що підтверджується
копією будинкової книги.
ОСОБА_6 вказувала також, що вона
підписувала документи, про які її
просила дочка, однак не надавала
ніякого значення їм та не цікавилась їх
змістом. Всі документи відповідач
ОСОБА_7 тримала у себе і не показувала.
Дізнавшись про те, що вона позбавлена
права власності на 49/100 частин будинку,
не маючи сил і здоров'я миритися з
нестерпними умовами життя, які
створюють їй відповідачі, вона
вимушена була звернутися в суд за
захистом своїх прав.
Тому ОСОБА_6 просила суд визнати
приватизацію 49/100 частин будинку
АДРЕСА_1 частково недійсною. Визнати
частково недійсним свідоцтво про право
власності на житло № 5685 від 02.02.1994 р.
видане на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
частково недійсним розпорядження
Придніпровського райвиконкому м.
Черкаси № 37 від 02.02.1994 р. щодо передачі в
приватну власність 49/100 частин будинку
АДРЕСА_1. Визнати за нею право власності
на 49/400 частин будинку АДРЕСА_1.
ОСОБА_8 28 березня 2013 р. звернувся до суду
із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_9 про поділ
житлового будинку в натурі між
співвласниками, мотивуючи тим, що він
разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_9 є
співвласниками частини житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Житловий будинок належить
сторонам на праві спільної часткової
власності на підставі свідоцтва про
право власності на житло № 5685.
ОСОБА_8 посилався на те, що його частка у
праві спільної часткової власності на
будинок становить 1/3, відповідно частка
відповідачів складає ОСОБА_7 - 1/3 та
ОСОБА_9 - 1/3. Між ним та відповідачами
виникають спори про порядок
користування і володіння будинком,
зокрема, де чия кімната.
У відповідності до ст. 358 ЦК України це
порушує його права щодо здійснення
права спільної часткової власності.
Домовленості про поділ житлового
будинку не досягнуто. Кожний
співвласник фактично користується
всіма приміщеннями будинку.
Ст. 358 ч. З ЦК України передбачає, що
співвласник має право на надання йому в
окреме володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 364 ЦК
України, співвласник має право на виділ
в натурі частки із майна що є у спільній
частковій власності. Згідно з вимогами
ч. 1 ст. 367 ЦК України, майно, що є у
спільній частковій власності, може
бути поділено в натурі між
співвласниками за домовленістю між
Тому ОСОБА_8 просив суд поділити
житловий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками,
виділивши йому в натурі у власність
його частку: кімнату за № 2-6 площею 10,8
м.кв. згідно з планом забудови. Виділити
у загальне користування приміщення №
2-1 прихожу, № 2- 2 коридор, № 2-3 - кухню, №
2-4 туалет, № 2-5 ванну.
Ухвалою судді Придніпровського
районного суду від 23 травня 2013 року до
участі по справі в якості третьої особи
була залучена ОСОБА_6
Ухвалою Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 29 травня 2013 року
вищевказані позови були об'єднані в
ОСОБА_6 5 вересня 2013 р. подала до суду
додаткову зустрічну позовну заяву,
мотивуючи тим, що поданий ОСОБА_8 позов
про поділ частини житлового будинку,
змушує її звернутися із позовом про
встановлення порядку користування
житловим приміщенням.
49/100 частин будинку АДРЕСА_1 та
складається із трьох житлових кімнат,
площею 15,8 кв.м., 8 кв.м., 10,8 кв.м. Житлова
площа квартири дозволяє встановити
окремий порядок користування житлом.
Тому просила суд визначити порядок
користування житловими приміщеннями в
квартирі АДРЕСА_1, виділивши їй в
користування житлову кімнату № 2-6,
площею 10,8 кв.м., а відповідачам - житлові
кімнати № 2-7, площею 8 кв.м. та № 2-8,
площею 15,8 кв.м., підсобні приміщення:
веранду, кухню, туалет, ванну кімнату,
коридор, надвірні споруди сарай Б та
гараж Е залишити в загальному
Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 14 листопада 2013 року
позов задоволено частково, визнано
частково недійсним розпорядження
Придніпровського райвиконкому м.
Черкаси № 37 від 02.02.1994 р. щодо передачі у
приватну власність 49/100 частин будинку
АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним свідоцтво
про право власності на житло № 5685 від
02.02.1994 р., видане на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9

В частині позовних вимог про визнання
за ОСОБА_6 права власності на 49/400 частин
будинку АДРЕСА_1 та визначення порядку
користування частиною житлового
будинку - відмовлено.

В позові ОСОБА_8 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя
особа - ОСОБА_6 про поділ житлового
будинку між співвласниками -
відмовлено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_8, ОСОБА_7,
ОСОБА_9 на користь держави судовий збір
в сумі 229 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_6
подала апеляційну скаргу в якій
просить рішення частково змінити та
визнати за нею право власності на 49/400
частин будинку АДРЕСА_1 і встановити
порядок користування житловими
приміщеннями в спірній квартирі,
виділивши їй в користування житлову
кімнату № 2-6, площею 10,8 кв. м., залишивши
в користуванні відповідачів житлові
кімнати № 2-7, площею 8 кв. м. та № 2-8,
площею 15,8 кв. м., підсобні приміщення:
веранду, кухню, туалет, ванну кімнату,
коридор, надвірні споруди сарай Б та
гараж Е залишити в загальному
користуванні, мотивуючи свої вимоги
тим, що правильно встановивши
обставини справи, суд безпідставно
відмовив у задоволенні її позову про
визнання за нею права власності на
частину будинку та визначення порядку
користування ним.

ОСОБА_7, посилаючись на те, що рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та на те, що суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору, а
висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи, також оскаржила
рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 14 листопада 2013 р. та
просила його скасувати, ухваливши по
справі нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 у
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_6 та
її представників, які підтримали
апеляційну скаргу і заперечували проти
доводів апеляційної скарги ОСОБА_7,
ОСОБА_9 та її представника, які
підтримали свою апеляційну скаргу і
заперечували проти доводів
апеляційної скарги ОСОБА_6, ОСОБА_8, який
підтримав доводи апеляційної скарги
ОСОБА_7, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга ОСОБА_6
повинна бути відхилена, а апеляційна
скарга ОСОБА_7 підлягає до часткового
задоволення і скасування рішення суду
в частині задоволення позову ОСОБА_6
про визнання приватизації житла
недійсною з ухваленням в цій частині
нового рішення про відмову в
задоволенні позову виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак рішення суду в частині
визнання частково недійсним
розпорядження Придніпровського
райвиконкому м. Черкаси № 37 від 2 лютого
1994 р. щодо передачі у приватну
власність 49/100 частин будинку АДРЕСА_1
та в частині визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на житло № 5685 від 2 лютого 1994
р., виданого на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8 і
ОСОБА_9 зазначеним вимогам
цивільно-процесуального законодавства
не відповідає.

Так, визнаючи розпорядження
органу приватизації та свідоцтво про
право власності на приватизоване житло
частково недійсним, суд не вказав у
рішенні в якій частині ці
правовстановлюючі документи на 49/100
частин будинку визнаються недійсними,
що суперечить вимогам ст. 215 ЦПК України
і унеможливлює його виконання.

Вирішуючи питання про визнання
розпорядження органу приватизації
частково недійсним, суд виключив з
числа відповідачів по справі
правонаступника Придніпровського
райвиконкому м. Черкаси - Черкаську
міську раду, не зазначив у чию
власність повертається частина
будинку АДРЕСА_1 внаслідок проведеної
реприватизації.

Посилаючись у рішенні на те, що ОСОБА_6
безпідставно не була включена до кола
осіб, які приватизували спірну частину
будинку, суд не встановив і не вказав у
рішенні чи відносилась ОСОБА_6 на час
приватизації житла до кола осіб, які
мали право на безоплатну приватизацію
державного житлового фонду.

Зокрема, судом не зазначено в рішенні
суду про те, що ОСОБА_6 з 1992 р. по 2002 р.
мала на праві власності двокімнатну
квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 49,5
кв. м, в якій була зареєстрована у
період з 1992 р. по 1997 р., хоча на вказані
обставини в ході розгляду справи
посилалися як ОСОБА_6, так і ОСОБА_7 і що
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку про те, що
рішення суду у вказаній частині не може
залишатися без змін і підлягає
скасуванню з ухвалення в цій частині
нового рішення про відмову ОСОБА_11 в
задоволенні її позову.

Ухвалюючи нове рішення у справі в
частині вимог ОСОБА_11 про визнання
приватизації частково недійсною,
колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 345 ЦК України
фізична або юридична особа може набути
право власності у разі приватизації
державного майна та майна, що є в
комунальній власності. Приватизація
здійснюється у порядку, встановленому
законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» до об'єктів
приватизації належать квартири
багатоквартирних будинків,
одноквартирні будинки, кімнати у
квартирах та одноквартирних будинках,
де мешкають два і більше наймачів (далі
- квартири (будинки), які
використовуються громадянами на
умовах найму.

Вимогами ст. 3 вказаного Закону
визначено, що приватизація
здійснюється шляхом: безоплатної
передачі громадянам квартир (будинків)
з розрахунку санітарної норми 21
квадратний метр загальної площі на
наймача і кожного члена його сім'ї та
додатково 10 квадратних метрів на сім'ю;
продажу надлишків загальної площі
квартир (будинків) громадянам України,
що мешкають в них або перебувають в
черзі потребуючих поліпшення житлових
умов.

Ст. 4 цього Закону встановлено, що
житлові чеки - це приватизаційні
папери, які одержуються всіма
громадянами України і
використовуються при приватизації
державного житлового фонду. Вони
можуть також використовуватися для
приватизації частки майна державних
підприємств, земельного фонду.

Громадяни, що мають житло на праві
власності, можуть використовувати
одержані житлові чеки для придбання
частки майна державних підприємств,
земельного фонду.

Частиною четвертою статті 5 ЗУ "Про
приватизацію державного житлового
фонду" передбачено, що право на
приватизацію квартир (будинків)
державного житлового фонду з
використанням житлових чеків
одержують громадяни України, які
постійно проживають в цих квартирах
(будинках) або перебували на обліку
потребуючих поліпшення житлових умов
до введення в дію цього Закону.

У силу статей 1, 3, 8 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" приватизація державного
житлового фонду здійснюється на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина, який постійно мешкає у
квартирі (будинку), відносно якої
вирішується питання про передачу у
власність.

З матеріалів справи та пояснень сторін
по справі вбачається, що ОСОБА_6 на
момент здійснення ОСОБА_7, ОСОБА_8 і
ОСОБА_9 2 лютого 1994 р. приватизації
частини будинку по АДРЕСА_1 мала на
праві власності квартиру, загальною
площею 49,5 кв. м, в якій була
зареєстрована, а отже не являлася
наймачем частини будинку, що
приватизувалася, з заявою про
приватизацію вказаної частини будинку
до органу приватизації не зверталася.

Виходячи з вимог закону та обставин
справи, колегія суддів приходить до
висновку про те, що ОСОБА_6 на час
приватизації вказаної частини будинку
не набула право на безоплатну передачу
у її власність частини будинку поряд з
іншими учасниками приватизації, тому в
задоволенні її позову про визнання
приватизації частково недійсною, а
саме розпорядження Придніпровського
райвиконкому м. Черкаси № 37 від 2 лютого
1994 р. щодо передачі у приватну
власність 49/100 частин будинку АДРЕСА_1
та в частині визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на житло № 5685 від 2 лютого 1994
р., виданого на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8 і
ОСОБА_9 слід відмовити.

В іншій частині рішення суду
відповідає вимогам закону та
встановленим по справі доказам і
підстав для його скасування колегія
суддів не знаходить.

Дійсно, судом обгрунтовано
встановлено, що визначення порядку
користування житловим приміщенням, про
який просила ОСОБА_6, неможливий,
оскільки таким порядком будуть
порушуватися права користування цим
приміщенням власниками частини
будинку, виходячи з того, що частина
будинку складається з трьох кімнат,
житловою площею 34,6 кв. м, і при
виділенні в користування ОСОБА_6
кімнати, площею 10,8 кв. м, в їх
користуванні залишиться дві кімнати,
площею 23,8 кв. м, або по 7, 93 кв. м на
кожного, тоді як по праву власності їм
повинно належати по 11,53 кв. м житлової
площі.

Правильно суд відмовив ОСОБА_6 і в
задоволенні її позову в частині
визнання за нею права власності на 49/400
частин спірного будинку, зважаючи на
те, що право власності на частину цього
будинку виникло у відповідачів за
зустрічним позовом на підставі акту
приватизації, участі в якій вона не
приймала, а суд не може перебирати на
себе функції органу приватизації.

Рішення суду в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7,
ОСОБА_9, третя особа ОСОБА_6, про поділ
житлового будинку в натурі між
співвласниками сторонами не
оскаржується.

Також колегія суддів приходить до
висновку про те, що підлягає до
скасування рішення суду і в частині
стягнення з ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на
користь держави судового збору в
розмірі 229 грн. 40 коп., виходячи з того,
що за рішенням суду та за рішенням
колегії суддів апеляційного суду в
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Сама ж ОСОБА_6 звільнена від сплати
судового збору на користь держави як
інвалід 2 групи.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 14 листопада 2013 року
по справі за зустрічним позов ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання
приватизації житла частково недійсною,
визнання права власності на частину
житлового приміщення та визначення
порядку користування житловим
приміщенням та за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя особа: ОСОБА_6, про
поділ житлового будинку між
співвласниками скасувати в частині
визнання частково недійсним
розпорядження Придніпровського
райвиконкому м. Черкаси № 37 від 2 лютого
1994 р. щодо передачі у приватну
власність 49/100 частин будинку АДРЕСА_1
та в частині визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на житло № 5685 від 2 лютого 1994
р., виданого на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8 і
ОСОБА_9 і в частині стягнення з ОСОБА_7,
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 судових витрат по
справі.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання
приватизації житла частково недійсною
відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :