Справа №784/4507/13 18.11.2013 18.11.2013 18.11.2013
Провадження № 22ц/784/3546/13
Головуючий у 1 інстанції
Доповідач у касаційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

18 листопада 2013 року
м. Миколаїв

Судова колегія в цивільних справах
Миколаївського обласного суду в
складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання
Орельською Н.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника Зеленогаївської
сільської ради -Дихтяра Ю.Я.,

представника відділу Держземагенства
у Жовтневому районі Миколаївської
області - Шевченко М.В.,

прокурора Добікової І.В.

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 рішення Жовтневого районного
суду Миколаївської області від 01
жовтня 2013 року, ухваленого в цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до
Зеленогаївської сільської ради,
Жовтневої районної державної
адміністрації та відділу
Держземагенства у Жовтневому районі
Миколаївської області про визнання
права на земельну частку (пай) і
виділення її в натурі, -

У С Т А Н О В И Л А :

18 березня 2013 року ОСОБА_2 пред'явив до
Зеленогаївської сільської ради та
Жовтневої районної державної
адміністрації зазначений позов, який
обґрунтовував наступним.

З 04 грудня 1987 року і до 11 вересня 2006 року
він за трудовим договором працював в
радгоспі «Восток» Жовтневого району
Миколаївської області, а після
реорганізації радгоспу в однойменне
товариство з обмеженою
відповідальністю - і в товаристві. При
цьому, він був не тільки працівником
ТОВ «Восток», а й одним із його членів,
а, відповідно, і носієм корпоративних
прав.

12 жовтня 1999 року товариство, на
підставі рішення Зеленогайської
сільської Ради народних депутатів від
23 червня 1999 року, отримало Державний
акт про право колективної власності на
землю.

До акту було додано списки осіб, які
мали право на земельні паї, в якому за
номером 555 значився і він. Проте, з ряду
причин земельний пай він не отримав, у
зв'язку з чим, в 2003 році він звернувся до
Жовтневої районної державної
адміністрації з вимогою про надання
йому земельного паю з земель запасу і
отримав на це позитивну відповідь.

Посилаючись на те, що нове керівництво
державної адміністрації не визнає за
ним права на земельний пай і
відмовляється видати його в натурі,
просив позов задовольнити.

З ініціативи позивача, до участі у
розгляді справи, як співвідповідача
притягнуто відділ Держземагенства у
Жовтневому районі Миколаївської
області.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав.

Відповідачі позов заперечували,
пояснивши, що позивач не має права на
земельну ділянку, оскільки під час
розпаювання земель товариством він
його учасником не був, а, відповідно і
не має права на отримання від того
землі.

Рішенням Жовтневого районного
суду Миколаївської від 01 жовтня 2013 року
у задоволенні позову відмовлено за
його безпідставністю.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просив назване рішення
скасувати і ухвалити нове - про
задоволення його вимог у повному
обсязі.

Скаргу обгрунтовував невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи і положенням чинного земельного
та цивільного законодавств.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

В силу статей 10-11 та 303 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК України (відповідним пунктом) та
нормою ЦПК України, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення місцевого суду
у повній мірі відповідає виписаному.

Таку юридично значиму дію, як
паювання земель, що перебували у
колективній власності, започатковано
Законом України "Про колективне
сільськогосподарське підприємство"
від 14 лютого 1992 року.

Зокрема, ст. 7 названого Закону
передбачено, що об'єктами права
власності колективного
сільськогосподарського підприємства є
земля, інші основні та оборотні засоби
виробництва, грошові та майнові внески
його членів, вироблена ними продукція,
одержані доходи, майно, придбане на
законних підставах.

Майно у підприємстві належить на
праві спільної часткової власності
його членам.

При цьому, суб'єктом права власності у
підприємстві є підприємство як
юридична особа.

За ст. 10 вказаного Закону земля
належить підприємству на праві
колективної власності.

Члену підприємства, який побажав
вийти з його складу для організації
селянського /фермерського/
господарства, земельна ділянка
надається із земель запасу, а в разі їх
відсутності - із земель підприємства, в
частині, що припадає на одного члена
колективу.

З системно логічного аналізу
вказаних статей, випливає висновок про
те, що законодавець не ототожнював
правовий статус землі, яка знаходилася
у власності колективного господарства
з правовим статусом іншого майна, яке
було у підприємства, а саме, земля
колективного сільськогосподарського
підприємства, надавалася члену
підприємства лише при умові виходу з
підприємства, а до того, вона була
власністю колективу
сільськогосподарського підприємства,
і отримання частки на інше майно, не
тягнуло за собою автоматичного
надавання земельної частки.

І тільки з набранням чинності
Указу Президента України від 8 серпня
1995 року N 720/95 "Про порядок паювання
земель, переданих у колективну
власність сільськогосподарським
підприємствам і організаціям ",
з'явилася правова база набуття членами
колективного сільськогосподарського
підприємства права на ідеальну частку
на землях підприємства, шляхом
паювання, з отриманням сертифікату про
таке.

При цьому, за названим Указом
право на земельний пай мали лише члени
колективного сільськогосподарського
підприємства, в тому числі пенсіонери,
які раніше працювали в ньому і
залишаються членами зазначеного
підприємства відповідно до списку, що
додавався до державного акту на право
колективної власності на землю.

Особи, які не відносилися до жодної з
названих в Указі категорії громадян,
права на землю чи не набували, чи
втрачали.

Зокрема до таких осіб, відносилися і
особи, які в період паювання відбували
покарання за вчинення злочинів і були
виключені з підприємств.

Ще одним способом набуття права на
земельну частку пай, було отримання
землі новоприйнятими членами
товариства, вже після розпаювання
земель колективних співвласників, з
земель резерву.

Для цього, особа, яка стала членом
товариства після розпаювання, подавала
заяву до відповідного органу, який був
повноважним на вирішення питання про
виділ земельної ділянки і після
ухвалення тим відповідного рішення та
проходження процедур технічного
оформлення, земля переходила у
власність певної особи.

Вказаним і слід керуватися
вирішуючи даний спір.

Так, позивач наполягав, що має
право на земельну ділянку пай з земель
ВАТ «Восток», оскільки його було
включено до списку, який додавався до
державного акту про право колективної
власності названого товариства від 12
жовтня 1999 року з № 555.

Проте з таким твердження позивача
погодитися неможна, оскільки
відповідно запису в трудовій книжці
(а.с. - 11 зв.), той ще 05 грудня 1995 року був
звільнений з радгоспу «Восток»,
правопопередник однойменного
акціонерного товариства, у зв'язку з
набранням чинності вироком суду, і до 08
серпня 2001 року відбував покарання. Лише
22 серпня 2001 року, його було прийнято до
акціонерного товариства, де він і
пропрацював до 11 вересня 2006 року, а
потім звільнився за власним бажанням.
При цьому земельної ділянки від
товариства він не отримав. Не отримав
він і землю з резервного фонду
Жовтневої районної державної
адміністрації. Доказів тому, що після
працевлаштування в товаристві,
компетентним органом було прийнято
рішення про надання позивачу землі з
земель резерву - немає.

За такого, підстав для
задоволення позову не має.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень, допущених
судом при розгляді судом даної справи,
то вони не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки частина
з них не має підтвердження, а ті ж, що
мали місце, носять формальний характер
і не вплинули на результат вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської від 01 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді
: