РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

__________________________________________________________________

Справа №: 22-ц/191/1495/13Головуючий суду
першої інстанції:Собєщанська Н.В.
Доповідач суду апеляційної
інстанції:Романова Л. В. "04" листопада 2013
р. колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в м.
Феодосія у складі:

головуючого-судді:Романової Л.В.,
суддів:Моісеєнко Т.І., Притуленко О.В.,
при секретарі:Кувшиновій А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Державного підприємства МВС України
«Інформ-Ресурси» до ОСОБА_6 про
стягнення суми за апеляційною скаргою
Державного підприємства МВС України
«Інформ-Ресурси» на рішення
Керченського міського суду Автономної
Республіки Крим від 26 вересня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ДП МВС України
«Інформ-Ресурси» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за зберігання майна -
легкового автомобілю у розмірі 8380 грн.
Позов мотивовано тим, що 15 липня 2009 року
легковий автомобіль АЗЛК-2140,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить відповідачу, був тимчасово
затриманий та доставлений за адресою:
м. Керч, вул. Глухова, 5 на спеціальний
майданчик тимчасового затримання
транспортних засобів для зберігання.
Відповідач, як власник транспортного
засобу, не забрав належний йому
автомобіль та не сплатив кошти за його
зберігання. Збільшивши розмір позовних
вимог в ході розгляду справи, позивач
просив стягнути з відповідача суму
заборгованості по зберіганню
транспортного засобу на спеціальному
майданчику у розмірі 10140 грн., покласти
на відповідача всі судові витрати, в
т.ч. і витрати, пов`язані з явкою
представника в судові засідання.

Рішенням Керченського міського суду
Автономної Республіки Крим від 26
вересня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено повністю.

На зазначене судове рішення ДП МВС
України «Інформ-Ресурси» подало
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на необґрунтованість рішення суду,
порушення норм процесуального та
матеріального права, просили скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що
суд першої інстанції не врахував, що
власник ОСОБА_6, передавши автомобіль
іншій особі за довіреністю на право
володіння транспортним засобом, за
законом не звільняється від
відповідальності належного утримання
власного майна. Автомобіль, що належить
відповідачеві, був затриманий у
встановленому законом порядку, зокрема
за порушення водієм Правил дорожнього
руху та вчинення правопорушення,
передбаченого ст. 130 КУпАП. При передачі
автомобіля на майданчик тимчасового
зберігання транспортних засобів
складено акту огляду транспортного
засобу. Апелянт вважає висновки суду
помилковими, оскільки для затримання
транспортного не обов'язкова наявність
доведеної у встановленому законом
порядку вини водія, предметом позову
була заборгованість відповідача, проте
суд у порушення норм процесуального
права встановлював не ті обставини, які
підлягали доказуванню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухавши представників сторін,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст.303 ч.1 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що до
правовідносин, які виникли між
сторонами, застосовуються норми, що
регулюють договір зберігання майна,
проте позивач не надав доказів
правомірності затримання
транспортного засобу та підстав
поміщати автомобіль на спеціальний
майданчик, тривалий час не повідомляв
власника транспортного засобу про
обставини зберігання автомобіля.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитись повною мірою з огляду на
таке.

Постановою Кабінету Міністрів України
№1102 від 17.12.2008 року затверджено Порядок
тимчасового затримання та зберігання
транспортних засобів на спеціальних
майданчиках і стоянках. Пунктом 2
зазначеного Порядку визначено, що
тимчасове затримання транспортного
засобу уповноваженою особою
Державтоінспекції проводиться у
випадках, передбачених статтею 265-2
КУпАП, зокрема у разі, коли неможливо
усунути причину затримання на місці
виявлення адміністративного
порушення, і передбачає примусове
припинення використання такого
транспортного засобу шляхом
блокування за допомогою технічних
пристроїв або доставлення на
спеціальний майданчик чи стоянку, якщо
транспортний засіб створює значні
перешкоди дорожнього руху.

З матеріалів справи вбачається, що
15.07.2009 року був тимчасово затриманий
автомобіль АЗЛК-2140, реєстраційний
номер НОМЕР_1, та доставлений на
спеціальний майданчик тимчасового
затримання транспортних засобів за
адресою: м. Керч, вул. Глухова, 5 (а.с. 8).
Відповідно до результатів пошуку «АМТ
фізичних та юридичних осіб» вказаний
автомобіль з 05.03.2002 р. був
зареєстрований за ОСОБА_6 (а.с.9).

У зв`язку із затриманням автомобіля
складений акт огляду та тимчасового
затримання №531 від 15.07.2009 р.

Під час розгляду справи судом не було
встановлено того, що 15.07.2009 року
відповідачем було вчинено порушення
Правил дорожнього руху, що передбачає
адміністративну відповідальність та
було підставою для затримання
автомобіля.

Разом з тим, як встановлено при
розгляді апеляційної скарги,
постановою Керченського міського суду
Автономної Республіки Крим від 27 липня
2009 року за вчинення правопорушення
15.07.2009 року до адміністративної
відповідальності за ст. 130 ч.1 КУпАП
було притягнуто водія автомобіля
АЗЛК-2140, реєстраційний номер НОМЕР_1,
яким був ОСОБА_7 та на нього накладено
адміністративне стягнення у вигляді
позбавлення права управляння
транспортними засобами строком на 2
роки (а.с.96).

З матеріалів справи також вбачається,
що відповідач ОСОБА_6 30.05.2008 р. за
довіреністю уповноважив ОСОБА_8
вчиняти різноманітні правочини,
пов'язані з продажем, обміном, тощо
відносно належного йому автомобіля
АЗЛК-2140, реєстраційний номер НОМЕР_1
(а.с.71). Про вказані обставини також було
відомо в ході розгляду справи судом
першої інстанції.

Також в ході апеляційного розгляду
справи встановлено, що право володіння
на зазначений автомобіль перейшло до
ОСОБА_7 у червні 2008 р., що підтверджено
тимчасовим реєстраційним талоном
(а.с.73).

Пунктом 4 абц. 18 Порядку тимчасового
затримання та зберігання транспортних
засобів на спеціальних майданчиках і
стоянках, в редакції постанови КМУ від
11.02.2009 р. N 94 передбачено, що протокол
підписують особа, яка прийняла рішення
про тимчасове затримання
транспортного засобу, особа, що виконує
роботи з доставлення такого засобу на
спеціальний майданчик чи стоянку, два
свідки, а також водій і страховий
комісар в разі їх присутності. У
зв`язку із затриманням автомобіля
складений акт огляду та тимчасового
затримання №531 від 15.07.2009 р., у
відсутності водія чи власника
автомобіля, а також за відсутності
свідків. При цьому протокол про
адміністративне правопорушення не
доданий до акту і відомості, які є
вичерпними, про вказаний протокол до
акту не включені.

Відмовляючи у задоволенні позову ДП
УМВС України «Інформ-Ресурси» до
ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з
того, що доказів про повідомлення
відповідача про затримання автомобіля
за адміністративне правопорушення та
місце зберігання тимчасово
затриманого транспортного засобу
позивачем не надано.

Разом з тим, п.12 Правил передбачено, що
повернення тимчасово затриманого
транспортного засобу, який
зберігається на спеціальному
майданчику, здійснюється за письмовим
зверненням його водія, власника
(співвласника) за умови оплати ним
витрат, пов'язаних з транспортуванням
та зберіганням такого транспортного
засобу, та пред'явлення відповідного
протоколу про адміністративне
правопорушення.

Оскільки при розгляді апеляційної
скарги протокол про адміністративне
правопорушення було складено відносно
ОСОБА_7, який з червня 2008 р. мав
повноваження стосовно вищевказаного
автомобіля, саме ОСОБА_7 має бути
належним відповідачем у справі, але суд
першої інстанції вказані обставини не
встановив та не вирішив це питання в
порядку ст.33 ЦПК Украни.

Відповідно до ст.ст. 11, 15 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права, які потребують захисту у разі
його порушення, не визнання або
оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту прав та
інтересів передбачений ст.16 ЦК.

Особа, якщо вона вважає своє право
порушеним, може звернутись до суду із
позовом про захист свого права, але у
передбачений законом спосіб. Обравши
способом захисту - звернення з позовом
про стягнення суми заборгованості за
послуги підприємства за доставлення
тимчасово затриманого транспортного
засобу на спеціальний майданчик та
його відповідальне зберігання, з
посиланням на порушене право позивач
за правилами ст. 10 ЦПК України
зобов'язаний був довести правову та
фактичну підставу своїх вимог.

При вирішенні цивільних справ суд
виходить з поданих сторонами доказів.
Згідно з принципом змагальності сторін
у цивільному судочинстві, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень,
крім обставин, які не підлягають
доказуванню, що встановлено статтями 60,
61 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що позивачем не
доведено фактів (обставин) з належним
доказовим підтвердженням, за наявності
яких закон пов'язує настання певних
юридичних наслідків, зокрема право на
стягнення суми заборгованості за
зберігання майна саме з відповідача.

Отже, з вищенаведених підстав, рішення
суду першої інстанції не може бути
визнано законним і обґрунтованим,
через порушення судом першої інстанції
норм процесуального права, а тому
відповідно до п. 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню із
ухваленням нового про відмову у
задоволені позову з інших підстав, що
не позбавляє позивача можливості
звернутися до суду із позовом до
належного відповідача.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313
- 314, 316 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства МВС України
«Інформ-Ресурси» задовольнити
частково.

Рішення Керченського міського суду
Автономної Республіки Крим від 26
вересня 2013 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у
задоволенні позову Державного
підприємства МВС України
«Інформ-Ресурси» до ОСОБА_6 про
стягнення суми відмовити з інших
підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржене в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Судді:

Романова Л.В. Моісеєнко
Т.І. Притуленко О.В.