Справа № 1328/1563/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/5813/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю представника ПАТ
«Державний ощадний банк України»
Золотої О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 10 травня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
Управління Держкомзему в м. Львові,
Приватного підприємства «Центру
соціальної реабілітації молоді» про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н
о в и л а:

22 лютого 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено повністю.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки -
об'єкт незавершеного будівництва
(будинок громадського призначення) літ.
А-2 готовністю 59 % та земельну ділянку,
площею 1480,0 кв.м., кадастровий номер
:06:005:0254, які розташовані за
адресою АДРЕСА_1, а саме:

- визнано за ОСОБА_3 право власності на
об'єкт незавершеного будівництва
(будинок громадського призначення) літ.
А-2 готовністю 59 %, що розташований на
земельній ділянці, площею 1480,0 кв.м.,
кадастровий номер :06:005:0254, які
розташовані за адресою АДРЕСА_1;

- визнано за ОСОБА_3 право власності на
земельну ділянку, площею 1480,0 кв.м.,
кадастровий номер :06:005:0254, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Зобов'язано Обласне комунальне
підприємство Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» провести державну
реєстрацію права власності ОСОБА_3 на
об'єкт незавершеного будівництва
(будинок громадського призначення) літ.
А-2 готовністю 59 %, що знаходиться на
земельній ділянці, площею 1480,0 кв.м.,
кадастровий номер :06:005:0254, за
адресою АДРЕСА_1.

Зобов'язано Управління Держкомзему у м.
Львові зареєструвати право власності
ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 1480,0
кв.м., кадастровий номер :06:005:0254, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та
видати ОСОБА_3 державний акт на право
власності на вказану земельну ділянку.

Рішення суду оскаржило Публічне
акціонерне товариство «Державний
ощадний банк України», яке не було
стороною у справі, проте вважає, що його
права порушені. Зазначає, що у
Господарському суді Львівської
області розглядається справа № 5015/2602/11
за позовом Виконавчого комітету
Львівської міської ради та АТ
«Ощадбанк» в особі
територіально-відокремленого
безбалансового відділення № 10013/0289
філії - Львівське обласне управління до
ПП «Центр соціальної реабілітації
молоді», третя особа ОСОБА_3, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу об'єкта незавершеного
будівництва (будинок громадського
призначення) літ. А-2 готовністю 59 %, що
знаходиться на земельній ділянці,
площею 1480,0 кв.м., кадастровий номер
:06:005:0254, за адресою АДРЕСА_1,
визнання права власності на зазначене
майно та звільнення його з чужого
незаконного володіння, про що сторони
не повідомили Шевченківський районний
суд. Стверджує, що ухвалою
Господарського суду Львівської
області вжито заходів щодо
забезпечення позову, шляхом накладення
арешту на вищезазначене майно. Звертає
увагу на те, що визнання судом права
власності за позивачем на земельну
ділянку площею 1480,0 кв.м., кадастровий
номер :06:005:0254, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1, є неправомірним,
оскільки така не передавалась позивачу
за договором іпотеки. Просить
скасувати рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 10 травня 2012
року та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином (а.с. 157, 158,
159, 160, 162) в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явилися, причину своєї
неявки суду не повідомили, матеріалів
справи достатньо для розгляду справи у
їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Публічного акціонерного
товариства «Державний ощадний банк
України» Золотої О.Є., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу необхідно відхилити,
виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України
права і свободи людини і громадянина
захищаються судом.

З матеріалів справи вбачається, що 27
січня 2010 року між ОСОБА_3 та Приватним
підприємством «Центр соціальної
реабілітації молоді» було укладено
Договір позики, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстровано в реєстрі за № 187 (а.с. 7-9).

В забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним Договором позики 27 січня 2010
року між цими ж сторонами було укладено
Договір іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі за № 188. Згідно з зазначеним
договором ПП «Центр соціальної
реабілітації молоді» передав в іпотеку
ОСОБА_3 об'єкт незавершеного
будівництва літ. А-2 готовністю 59%;
земельна ділянка площею 1480,0 кв.м.,
кадастровий номер :06:005:0254, за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10-14).

З витягу про реєстрацію прав власності
на нерухоме майно ОКП ЛОР «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» вбачається, що за
реєстраційним номером 27033139 від 23.04.2009
року, згідно договору купівлі-продажу
від 22 квітня 2009 року, реєстраційний №
608, посвідченого ОСОБА_4, приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу, Приватному
підприємству «Центр соціальної
реабілітації молоді» на праві
приватної власності належить об'єкт
незавершеного будівництва (будинок
громадського призначення) літ. А-2
готовністю 59%, земельна ділянка, площею
1480,0 кв.м., кадастровий номер
:06:005:0254, які розташовані за
адресою АДРЕСА_1 (а.с. 40).

ОСОБА_3 свої зобов'язання за Договором
позики виконав належним чином, надавши
Приватному підприємству «Центр
соціальної реабілітації молоді» кошти
в розмірі і на умовах визначених п. 1.3
Договору позики, що підтверджується
платіжними дорученнями від 05 лютого 2010
року та 09 лютого 2010 року (а.с. 20, 21).

В той час, Приватним підприємством
«Центр соціальної реабілітації
молоді» не виконано своїх зобов'язань
за договором позики та не повернуто
суми позики.

Позивач звернувся до Приватного
підприємства «Центр соціальної
реабілітації молоді» з письмовою
вимогою щодо сплати заборгованості за
Договором позики у тридцятиденний
термін, а також попередив, що у випадку
незадоволення цієї письмової вимоги,
відповідно до п. 7 Договору про
задоволення вимог іпотекодержателя,
розпочне процедуру звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
передачі Іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки (а.с. 19).

02 березня 2010 року між Позивачем та
Приватним підприємством «Центр
соціальної реабілітації молоді»
укладено Договір про задоволення вимог
Іпотекодержателя, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі за № 409
згідно з яким Сторони дійшли згоди про
звернення стягнення на предмет іпотеки
у визначеному договором порядку (а.с.
15-18).

07 червня 2010 року позивач звернувся до
ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» із заявою про
здійснення реєстрації права власності
за ним на об'єкт незавершеного
будівництва (будинок громадського
призначення) літ. А-2 готовністю 59%
(п'ятдесят дев'ять відсотків), що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

10 червня 2010 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
було прийнято Рішення, яким відмовлено
позивачу у проведенні реєстраційної
дії ( а.с. 22).

Задовольняючи позовні вимоги позивача
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та зобов'язання до вчинення дій
суд першої інстанції дав вірну правову
оцінку спірним правовідносинам.

Судом першої інстанції вірно
враховано, що спірні правовідносини
регулюються Законом України «Про
іпотеку» та підставно зазначено, що
відповідно до ст. 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Згідно ж з ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору.

Відповідно до статті 3 Закону 1952-ІV
державна реєстрація прав є
обов'язковою; інформація про права на
нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав. Права на нерухоме майно,
які підлягають державній реєстрації
відповідно до цього закону, виникають з
моменту такої реєстрації (ч. 3 ст. 3).
Згідно з ч. 1 статті 2 Закону 1952-ІV,
Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно (далі - Державний реєстр
прав) - єдина державна інформаційна
система, що містить відомості про права
на нерухоме майно, їх обтяження, а також
про об'єкти та суб'єктів цих прав;
нерухоме майно - земельні ділянки, а
також об'єкти, розташовані на земельній
ділянці, переміщення яких неможливе
без їх знецінення та зміни призначення.

Згідно з ч. 3 статті 4 Закону 1952-ІV право
власності на житловий будинок, будівлю,
споруду, квартиру може бути
зареєстровано незалежно від того, чи
зареєстровано право власності на
земельну ділянку, на якій вони
розташовані, крім випадків, якщо
власником земельної ділянки та
житлового будинку, будівлі, споруди,
квартири, розташованих на ній, є та сама
особа.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 ЦК України,
порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Згідно з ч. 4 статті 24 Закону 1952-ІV
відмова в державній реєстрації прав та
їх обтяжень з підстав, не передбачених
цим Законом, заборонена.

У відповідності з положеннями частини 2
статті 19 Конституції України органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Суд першої інстанції обґрунтовано
прийшов до висновку, що, відмовляючи
Позивачу у проведенні реєстраційної
дії, Обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» порушило статтю 19
Конституції України, статті 19, 24 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», статтю 37 Закону України «Про
іпотеку». А виходячи з вимог статей 182,
331 ЦК України, внаслідок винесення
відповідачем - Обласним комунальним
підприємством Львівської обласної
ради «Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» оскаржуваного
рішення, Позивач позбавлений
можливості реалізації свого права
власності на нерухоме майно.

Згідно з ст. 125 ЗК УКраїни право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема з
правочинів і вважається набутим
правомірно, якщо інше не випливає із
закону або незаконність набуття права
власності не встановлена судом (ст. 328
ЦК України). Тобто, законодавець
закріплює презумпцію правомірності
набуття права власності на певне майно.

Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено,
що до особи, яка набула право власності
на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

З матеріалів справи вбачається, що на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 10 травня 2012 року
прокурором Шевченківського району м.
Львова 09.01.2013 року було подано
апеляційну скаргу щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки, визнання
права власності та зобов'язання до
вчинення дій. Рішення оскаржувалось в
частині земельної ділянки (а.с. 69-72).

Частина рішення щодо звернення
стягнення на предмет іпотеки -
незавершене будівництво, визнання за
позивачем права власності та
зобов'язання ОКП Львівської міської
ради «Бюро технічної інвентаризації» -
не оскаржувалась.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області від 28 травня 2013 року
апеляційну скаргу прокурора
Шевченківського району м. Львова
відхилено, рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 10 травня 2012
року залишити без змін (а.с. 105-107).

В обґрунтування постановленої ухвали
колегія суддів послалась на презумпцію
правомірності договору, передбачену
ст. 204 ЦК України, оскільки договір
іпотеки між сторонами від 27.01.2010 року та
договір від 02.03.2010 року про задоволення
вимог іпотекодержателя вважаються
правомірними та законними, а відтак,
доводи скарги, які стосуються
висловлених сумнівів правомірності
передачі приватним підприємством у
іпотеку земельної ділянки виходять за
межі предмету оскарження, стосуються
доводів на оскарження цих договорів.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України, якщо
апеляційні скарги на рішення або
ухвалу суду першої інстанції були
подані в установлені цим Кодексом
строки, але надійшли до суду після
закінчення апеляційного розгляду
справи або коли строки на подання
апеляційної скарги у зв'язку з
пропущенням їх з поважних причин були
поновлені або продовжені і особа, яка
подала апеляційну скаргу, не була
присутня під час розгляду справи,
апеляційний суд розглядає цю скаргу за
правилами цієї глави.

Залежно від обґрунтованості скарги,
зазначеної в частині першій цієї
статті, суд ухвалює рішення або
постановляє ухвалу відповідно до ст. 307
цього Кодексу. При цьому за наявності
підстав може бути скасовано рішення
або ухвалу апеляційного суду.

Підстав для скасування вищевказаної
ухвали не вбачається.

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що з урахуванням
положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону
України «Про іпотеку»
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають
виходити з того, що з урахуванням цих
норм права не виключається можливість
звернення стягнення на предмет іпотеки
в такий спосіб і набуття
іпотекодержателем права власності на
нього за рішенням суду, оскільки цими
нормами передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо його передбачено
договором. Тому в разі встановлення
такого способу звернення стягнення на
предмет іпотеки в договорі
іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16
ЦК України має право вимагати
застосування його судом.

Згідно п. 4 договору про задоволення
вимог іпотекодержателя від 02.03.2010 року
сторони досягли згоди про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
цього договору наступними способами, а
саме «передача іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання основного зобов'язання, у
порядку встановленому цим договором».

Договір іпотеки між сторонами від
27.01.2010 року та договір від 02.03.2010 року
про задоволення вимог
іпотекодержателя посвідчені
нотаріально та укладені у
відповідності до вимог чинного
законодавства, зокрема вимог ст. 203 ЦК
України.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
задоволення позову, як в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
шляхом набуття права власності на
нього, оскільки договір іпотеки та
договір про задоволення вимог
іпотекодержателя укладено з
дотриманням вимог чинного
законодавства так і в частині
реєстрації прав власності, оскільки
реєстрація прав є обов'язковою.

Відтак, колегія суддів приходить до
переконання, що доводи апеляційної
скарги, виходять за межі предмету
оскарження, стосуються доводів на
оскарження договорів та не
спростовують висновків суду, а тому,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Судом правильно застосовано норми
матеріального права та не порушено
норми процесуального права, тому
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 10 травня 2012 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.