рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

24 грудня 2013 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого - одноособово судді Матяш
Т.Л.

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Білгород-Дністровському
Одеської області цивільну справу за
позовною ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: Білгород-Дністровська
міська рада, Білгород-Дністровський
районний відділ ГУДМС в Одеській
області про визнання особи такою, що
втратила право користування житлом та
зняття з реєстрації та зустрічний
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя
особа: Білгород-Дністровська міська
рада, відділ державного департаменту
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб при
Білгород-Дністровському МВ ГУМВС
України в Одеській області про
вселення та зобов'язання не чинити
перешкоди у проживанні та користуванні
квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з
вимогою визнати ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1 та зобов'язати
Білгород-Дністровський районний
відділ ГУ ДМС в Одеській області зняти
ОСОБА_3 з реєстраційного обліку. При
цьому, позивачі посилаються на те, що
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 14.01.2009 року було визнано
незаконним розпорядження органу
приватизації державного житлового
фонду виконкому міської ради м.
Білгород-Дністровська № 3020 про
приватизацію квартири АДРЕСА_1 та
свідоцтво про право власності на житло
від 01.12.1994 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
а за ОСОБА_1 було визнано право на
приватизацію квартири. З червня місяця
1997 року ОСОБА_3 в зазначеній квартирі не
проживає, а проживають тільки позивачі,
які не бажають сплачувати комунальні
платежі за ОСОБА_3, тому, керуючись ст.. 71
ЖК України, звернулися до суду з
відповідними вимогами. В судовому
засіданні ОСОБА_2 представила заяву,
якою просила суд відмовити ОСОБА_3 у
задоволенні вимоги про вселення на
підставі ст.. 267 ЦК України, тобто через
пропуск строку позовної давності.

ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною
позовною заявою, в якій просив суд
вселити його в квартиру АДРЕСА_1 та
зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити
йому перешкоди у вселенні, проживанні
та користуванні квартирою. В
обґрунтування, ОСОБА_3 посилається на
те, що рішенням апеляційного суду
Одеської області від 14.01.2009 року за ним
та ОСОБА_1, ОСОБА_2 визнано право на
приватизацію квартири АДРЕСА_1, та
відповідно до ст.. 41 Коституції України
кожен має право володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном, а згідно з ст.. 48 Коституції
України, кожен має право на достатній
життєвий рівень, однак відповідачі не
впускають його до квартири АДРЕСА_1, тим
самим намагаються незаконним способом
«викинути» його з належної йому
частини квартири.

ОСОБА_1 у судовому засіданні свої
позовні вимоги та вимоги ОСОБА_2
підтримав, а проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 заперечував.

ОСОБА_2 у судовому засіданні свої
позовні вимоги та вимоги ОСОБА_1
підтримала, а проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 заперечувала.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився.
Представник ОСОБА_3 у судовому
засіданні підтримав зустрічну позовну
заяву свого довірителя та просив
відмовити ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у
задоволенні їх вимог.

Представник Білгород-Дністровської
міської ради у судовому засіданні
залишив вирішення справи на розсуд
суду.

Представник Білгород-Дністровського
районного відділу ГУ ДМС України в
Одеській області у судове засідання не
з'явився, надав на адресу суду заяву з
проханням розглянути справу без його
участі

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши позиції сторін,
проаналізувавши всі наявні у справі
докази, суд приходить до наступних
висновків.

У судовому засіданні встановлено, що на
підставі розпорядження органу
приватизації державного житлового
фонду виконкому міської ради м.
Білгород-Дністровська № 3020 про
приватизацію квартири АДРЕСА_1 від
01.12.1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали
свідоцтво про право власності на
зазначену квартиру по ? частці.

23 червня 2005 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був розірваний.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 14.01.2009 року було визнано
незаконним розпорядження органу
приватизації державного житлового
фонду виконкому міської ради м.
Білгород-Дністровська № 3020 про
приватизацію квартири АДРЕСА_1 та
свідоцтво про право власності на житло
від 01.12.1994 року на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
а за ОСОБА_1 було визнано право на
приватизацію квартири.

В 2013 році ОСОБА_2 зверталася до міського
голови з заявою про приватизацію
квартири АДРЕСА_1, на що, листом від
20.06.2013 року їй повідомили, що квартира є
комунальною власністю та відноситься
до житлового фонду територіальної
громади м. Білгород-Дністровський,
оскільки її свідоцтво про право
власності на житло було скасовано
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 14.01.2009 року.

Також, з листа КП
«Білгород-Дністровське БТІ» від 06.09.2013
року вбачається, що за заявою ОСОБА_2
розпорядження органу приватизації та
свідоцтво на право власності на житло
від 01.12.1994 року були погашені
комунальним підприємством
«Білгород-Дністровське БТІ» 09.08.2013 року
та зберігаються в архівній справі.

Таким чином, на даний час зазначена
квартира є комунальною власністю, а
права та обов'язки сторін були
повернені в первісний стан, тобто до
отримання свідоцтва про право
власності на житло в 1994 році та
користування квартирою на підставі
ордеру.

Згідно з ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЖК України, на
підставі рішення про надання жилого
приміщення в будинку державного або
громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Під час судового розгляду справи,
представник ОСОБА_3 жодного разу не
наголошував

та не надавав доказів того, що в 1990 році
саме його довірителю видавався ордер
на вселення в квартиру АДРЕСА_1, тим
самим він погодився зі свідченнями
ОСОБА_2, яка посилалась на те, що вона є
основним квартиронаймачем та в 1990 році
їй надавався ордер на вселення в
квартиру.

Згідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб.

Крім того, згідно з актом ОСББ
«Франко-14» № 267 від 03.10.2013 року, який
лише підтверджує свідчення сусідів,
ОСОБА_3 зареєстрований в АДРЕСА_1, однак
фактично проживає в АДРЕСА_2

Враховуючи обставини справи, а саме те,
що ОСОБА_3 проживає за іншою адресою
понад 5 років, та той факт, що на
вселення ОСОБА_3 в квартиру необхідна
згода ОСОБА_2, суд вважає позовні вимоги
ОСОБА_3 необґрунтованими та такими, що
не можуть бути судом задоволені.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
суд приходить до наступних висновків.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати
ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування квартирою у зв'язку з
відсутністю в неї понад 6 місяців та
зобов'язати Білгород-Дністровський
районний відділ Головного управління
ДМС в Одеській області зняти ОСОБА_3 з
реєстраційного обліку.

Згідно ст. 71 ч. 1 Житлового кодексу УРСР
при тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення лише протягом шести
місяців, а згідно ст. 72 цього кодексу
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до ст..72 ЖК України, визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Разом з тим, суд зазначає, що на стороні
позивача можуть виступати наймач,
члени його сім'ї, в тому числі ті, за
якими зберігається право на
користування житлом як за тимчасово
відсутніми, або ті, що отримали броню.

Однак, під час розгляду справи позивачі
не надали суду доказів того, що ОСОБА_2
на теперішній час дійсно є основним
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1,
тому має право на заявлення таких
вимог, а суд, при винесенні рішення, не
може керуватися нічим не
підтвердженими доводами сторін.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

З вищенаведеної норми закону
вбачається, що суд зобов'язаний
розглядати справу виключно в межах
заявлених стороною вимог та на
підставі поданих нею доказів, тобто суд
не вправі виходити за межі доводів
сторони та замість неї самостійно
шукати нові підстави для задоволення

вимог сторони, оскільки суд не виконує
функції адвокатури, а лише надає оцінку
вимогам та доводам сторони виключно у
межах цих вимог і доводів.

Згідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» за № 14 від
18.12.2009 року, - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержуватись вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (ч.1 ст. 213 ЦПК).

Суд, оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, не ґрунтуються на вимогах
чинного законодавства, а тому не можуть
бути задоволені.

Керуючись ст. ст.58, 65, 71, 72 ЖК України, ст.
ст. 10,11,60,74,130, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України,
суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
відмовити в повному обсязі.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити
в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя