РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2013

Хмельницький міськрайонний суд

в складі : головуючого судді - Салоїд
Н.М.,

при секретареві - Колісник Л.В.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

та представника відповідача -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Хмельницький справу
за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про усунення перешкод у виконання
трудового договору, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди

в с т а н о
в и в :

У серпні місяці 2013 року позивач
ОСОБА_3 звернулася із позовом до суду,
який мотивує тим, що вона працювала
продавцем у магазині ІНФОРМАЦІЯ_1» з 19
квітня 2011 року за безстроковим
трудовим договором із виплатою
заробітної плати у мінімальному
встановленому законодавством України
розмірі та щорічною оплачуваною
відпусткою тривалістю 24 дні згідно
графіка відпусток працівників
фізичної особи.

За розпорядженням виконавчого
директора, який впорядковує діяльність
торгівельної точки магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що АДРЕСА_1, ОСОБА_5 вона
з 02.07.2013 року по 22 липня 2013 року включно
знаходилась у щорічній відпустці та до
роботи повинна була стати 23.07.2013 року.

23.07.2013 року о 08 годині вона прибула
на робоче місце та з»ясувалося, що її
обов»язки виконує інший працівник.

Вона не отримала відповідно до пункту 6
трудового договору та вимог Закону
України «Про відпустки» оплату
відпустки, яка мала бути виплачена з
розрахунку середньої заробітної плати
за 20 днів перебування і такій
відпустці.

Внаслідок недопущення її до роботи,
порушення права на працю їй власником
завдано моральної шкоди в розмірі 1000
грн. Просить усунути перешкоди у
виконанні трудового обов»язку,
зобов»язавши власника допустити до
виконання обов»язків продавця,
виплатити компенсацію за відпустку в
сумі 1162,9 грн., виплатити середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
стягнути моральну шкоду у розмірі 1000
грн.

В судовому засіданні позивач та її
представник заявлені вимоги
підтримали, просять їх задоволити. Суду
пояснили, що вона з усного дозволу та
розпорядження директора магазину вона
з 02 липня 2013 року перебувала у
відпустці протягом 20 календарних днів,
мала приступити до роботи 23 липня 2013
року, однак, прийшовши на роботу
виявила, що робоче місце зайняте іншим
працівником. Вона дійсно подала заяву
про звільнення її за власним бажанням,
котру направила поштою. Однак
звільнятись не бажала, хоча поданої
заяви не відкликала та до роботи не
приступила. Будь-яких доказів того, що
позивач бажала приступити до роботи
23.07.2013 року позивач не надала, а суд
таких не встановив. В наступні судові
засідання позивач та її представник не
з»являлись, подали заяву про розгляд
справи за їх відсутності.

Представник відповідача заявлених
вимог ОСОБА_3 не визнала та суду
пояснила, що позивач працювала у
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» продавцем за
трудовою угодою. 01.07.2013 року у магазині
був виявлений факт недостачі, 2 липня
позивач не вийшла на роботу та причин
поважності відсутності на робочому
місці власнику не повідомила, не
з»явилась вона на роботі і 23 липня 2013
року. По графіку відпустка у означений
період позивачці не передбачена, і
наказу про надання такої відпустки
вона не видавала. ОСОБА_5 директором
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» не являється,
тому не могла виносити будь-які
розпорядження стосовно надання
відпустки ОСОБА_3 Провести звільнення
позивача за поданою нею заявою
виявилось неможливим у зв»язку із
неявкою її до Хмельницького міського
центру зайнятості для підтвердження
поданої нею заяви, натомість проведено
звільнення позивача з ініціативи
роботодавця у зв»язку з невиходом на
роботу без поважних причин. Такого
наказу позивач не оскаржувала.

Заслухавши доводи позивача та її
представника, заперечення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи доказами, суд вважає,
що позов є необґрунтованим, і
задоволенню не підлягає з наступних
мотивів.

Судом достовірно установлено, що
ОСОБА_3 19 квітня 2011 року уклала
безстроковий трудовий договір із
ОСОБА_4 та була зобов»язана виконувати
роботу продавця у магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» з виплатою заробітної
плати у мімімальному розмірі.

З того часу працювала у магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» продавцем, власником
якого є фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 відповідно до наданого договору
оренди частини приміщення павільйону у
будинку АДРЕСА_1.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що позивач ОСОБА_3 з 02 липня
2013 року на роботу не виходила, заяви про
надання їй щорічної відпустки не
подавала, наказу про надання їй такої
відпустки фізична особа -підприємець
не видавала.

Відповідно до наданого відповідачем
графіку відпусток ОСОБА_3 запланована
відпустка у серпні місяці 2013 року.

Згідно статті 2 Закону України «Про
відпустки» право на відпустки мають
громадяни України, які перебувають у
трудових відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності
та галузевої належності, а також
працюють за трудовим договором у
фізичної особи (далі - підприємство).

Щорічна основна відпустка згідно
статті 6 цього Закону надається
працівникам тривалістю не менш як 24
календарних дні за відпрацьований
робочий рік, який відлічується з дня
укладення трудового договору.

Проте невеликі підприємства можуть не
складати графік, тоді відпустка
надається на підставі заяви
працівника. Заява працівника потрібна
також у тому випадку, якщо відпустка
надається не по графіку. При цьому в
графіці робиться відмітка про
фактичний термін надання відпустки.

На підставі графіку або заяви
працівника керівник видає наказ про
надання відпустки. Наказ оформляється
в двох екземплярах: один залишається у
відділі кадрів, а другий передається у
бухгалтерію підприємства.

Як пояснила позивач та її представник,
що такої письмової заяви приватному
підприємцеві вона не подавала, а на її
усне прохання директором магазину
ОСОБА_5 їй була така відпустка строком
на 20 календарних днів, тривалість цієї
відпустки вона визначила сама. Однак
такі твердження позивача є
голослівними, не підтверджені
будь-якими доказами та не відповідають
вимогам закону щодо тривалості
відпустки, а графік відпусток та
письмова заява працівника є основою
для надання працівникові такої
відпустки.

Стаття 21 Закону України «Про
відпустки» регламентує виплату
заробітної плати працівникам за час
відпустки, яка виплачується не пізніше
ніж за три дні до її початку.

Тому з наведених підстав вимога
позивача ОСОБА_3 про стягнення
заробітної плати за час відпустки
задоволенню не підлягає, позаяк
щорічна відпустка роботодавцем їй не
надавалась, не була передбачена у цей
період (з 02 по 20 липня 2013 року) графіком
відпусток, її термін строком у 20 днів не
відповідає вимогам закону, не була
узгоджена між працівником і власником
або уповноваженим ним органом, про
дату початку відпустки письмово
працівник власника не повідомив не
пізніш як за два тижні до встановленого
графіком терміну.

Позивач ставить питання про усунення
перешкод у виконанні нею трудового
договору щодо виконання обов»язків
продавця у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
мотивуючи це тим, що після так званої
відпустки вона виконувати надалі
обов»язки продавця не могла у зв»язку
із прийняттям на її місце іншого
працівника.

Однак позивач не довела, а суд не
встановив факту виходу її на роботу 23
липня 2013 року, оскільки як вбачається
із квитанції від 17 липня 2013 року,
виданої адвокатом ОСОБА_1 вже 17 липня 2013
року він склав позовну заяву ОСОБА_3 з
трудових правовідносин, що спростовує
твердження позивача та його
представника про перебування її у
означений період у щорічній відпустці
та підтверджує покази представника
відповідача про самовільне залишення
робочого місця позивачем без поважних
на те причин.

З 02 липня 2013 року позивач до
роботи не приступила, 01 серпня 2013 року
направила заяву поштою про звільнення
її із посади продавця за власним
бажанням поштою на адресу власника.
Однак провести її звільнення у
міському центрі зайнятості без її
присутності виявилось неможливим, а
виклики позивача власником виявились
марними.

Згідно повідомлення Хмельницького
міського центру зайнятості від 28.10.2013
року за №23-05/8079 було знято з реєстрації
трудову угоду укладену між фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4, яка
використовує найману працю та найманим
працівником ОСОБА_6 за прогул. Позивач
погодилась із цим, та не виявила
бажання доповнювати вимоги про
поновлення її на роботі, котрі були
роз»яснені позивачеві судом в ході
судового розгляду.

Як вбачається із матеріалів проведеної
перевірки ХМВ УМВСУ у Хмельницькій
області від 20.11.2013 року позивач ОСОБА_3
уклала 04.11.2013 року безстроковий
трудовий договір за №0411-1 із ФОП ОСОБА_7
та договір про повну матеріальну
відповідальність та з 04 листопада 2013
року працює продавцем у магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_2». Означені обставини
підтвердила в судовому засіданні.

Суд не вбачає підстав для
усунення перешкод у виконання
трудового договору, позаяк такі
перешкоди не створювались позивачеві
відповідачем ОСОБА_4. вона звільнена
роботодавцем за прогул, наказу про її
звільнення з ініціативи власника не
оспорювала у суді.

Як наслідок такого звільнення
позивач не має права на оплату
заробітку за час вимушеного прогулу та
стягнення моральної шкоди.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст.10,60,212,215 ЦПК України,
статей 21, 24-1, 232 КЗпП України, Порядку
реєстрації трудового договору між
працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю»
затвердженого наказом Мінпраці та
соціальної політики України №260 із
змінами, внесеними наказом «208 від
29.06.2005 року та №320 від 14.10.2010 року, суд -

в и р і ш и
в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
виконання трудового договору та
зобов»язання власника допустити до
виконання обов»язків продавця,
стягнення компенсації за відпустку,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та стягнення моральної шкоди
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом 10 днів з часу
його проголошення до Апеляційного Суду
Хмельницької області.

Суддя