Справа № 1505/3058/2012
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

26 грудня 2013 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі головуючого - судді
Шевчук Ю.В.,

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
виконавчий комітет
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області про встановлення
факту проживання однією сім'єю,
визнання майна об'єктом права спільної
сумісної вланості подружжя, розділ
сумісного нажитого майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась з позовом
до відповідача про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
вланості подружжя, розділ сумісного
нажитого майна, вказуючи, що вона
проживала у цивільному шлюбі з
відповідачем з 1972 року. За період
сумісного проживання сторонами набуто
майно, розділ якого сторони не можуть
здійнити мирним шляхом. У зв'язку з цим
позивачка звернулась до суду.

У ході розгляду справи представник
позивачки неодноразово уточнював
позовні вимоги та згідно останньої
уточненої позовної заяви просив суд
встановити факт проживання позивачки
та відповідача однією сім'єю без шлюбу
у період з 1972 року по 23.12.1995 року;
визнати ? частину житлового будинку,
який розташований за адресою АДРЕСА_1
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, розділити ? частину
житлового будинку, який розташований
за адресою АДРЕСА_1 це майно; а також
розділити ? частину земельної діялнки
АДРЕСА_2 та встановити порядок
користування земельною ділянкою
АДРЕСА_1

У судовому засіданні 26.12.2013 року
представник позивачки відмовився від
позовних вимог в частині визнання
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя та розділу ?
частину земельної діялнки АДРЕСА_2 та
встановлення порядку користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в інші
частині позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити, мотивучи це
наступним.

З відповідачем - ОСОБА_2 позивачка
проживала цивільним шлюбом, без
державної реєстрації шлюбу, та вела
спільне господарство з 1972
року.Проживали вони у бабусі
відповідача - ОСОБА_3, по АДРЕСА_3, що
підтверджується реєстрацією позивачки
за вказаною адресою. У 1982 році
позивачка разом з відповідачем
придбали 1/2 частину житлового будинку,
що розташований за адресою АДРЕСА_1 в
який переїхали проживати. Шлюб між
позивачкою та відповідачем був
зареєстрований 23.12.1995 року. У 1996 році
позивачка знялася з реєстраційного
обліку за адресою АДРЕСА_3 та
зареєструвалася за адресою АДРЕСА_1
Рішенням Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.12.2010 року шлюб між сторонами був
розірваний. Після розірвання шлюбу у
сторін виникла необхідність розподілу
майна, що було набуте сторонами за час
сумісного проживання, та належить нам
на праві спільної сумісної власності.

Як вказав представник позивачки, за час
подружніх відносин сторони придбали ?
частину житлового будинку, що
розташований за адресою - АДРЕСА_1 Ця
частина житлового будинку була
придбана сторонами ще до офіційної
реєстрації шлюбу, але під час сумісного
проживання та ведення спільного
господарства на підставі договору
купівлі-продажу від 20.11.1982 року. Цей
договір купівлі-продажу був складений
на ім'я відповідача й саме він оформив
технічну документацію на цей будинок
на своє ім'я. Тобто, ця 1/2 частина
житлового будинку по АДРЕСА_1 повинна
бути визнана судом спільною сумісною
власністю подружжя та підлягає
розподілу між позивачем та ОСОБА_2

Свої позовні вимоги представник
позивачки обгрнутував посиланнями на
статтю 69 СК України, яка встановлює, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу; та на статтю 74 СК
України, якої встановлено, що якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав у
повному обсязі та мотивув це тим, що
позивач просить встановити факт
спільного проживання однією сім'єю
позивачки та відповідача у період з 1972
року по 1995 рік, тобто за період коли
діяв Кодекс про шлюб та сім'ю, у якому
відсутнє поняття цивільного шлюбу, та
який не передбачає можливість поділу
майна, яке було набуто сторонами під
час сумісного проживання без державної
реєстрації шлюбу, тобто вказав, що
відсутні правові підстави задоволення
позову.

Представник третьої особи -
виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був сповіщений належним чином,
що підтверджується розпискою про
отримання судової повістки, причин
своєї неявки суду не повідомив, заяви
про розгляд справи за його відсутності
до суду не надавав.

Допитана в якості свідка у судовому
засіданні ОСОБА_4 пояснила, що знає
сторін по справі з 1979 року. Як їй відомо,
усі члени родини ОСОБА_2 - позивачка,
відповідача та дочка позивачки ОСОБА_7
стояли на квартирному обліку. ОСОБА_1
стояла у пільговій черзі. На той час
ОСОБА_1 проживала по АДРЕСА_3 разом із
ОСОБА_2, вони разом виховували доньку
ОСОБА_1 - ОСОБА_7. Як їй відомо, сторони
проживають разом приблизно з 1970 року
разом, як одна родина.

Допитаний в якості свідка у судовому
засіданні ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_1
знає вже багато років, знає, що вона
переїхала жити до м.
Білгород-Дністровського, і приблизно з
1970 року проживала разом із ОСОБА_2
однією сім'єю.

Допитана в якості свідка у судовому
засіданні ОСОБА_6 пояснила, що вона
добре знає сторін, вони проживали як
одна родина приблизно з 1970 років.

Допитана в якості свідка у судовому
засіданні ОСОБА_8 пояснила, що вона знає
сторін досить тривалий час- приблизно з
1982 року, знає, що вони проживали разом
як одна родина, але не були розписані.
Також їй відомо, що ОСОБА_1 як
мати-одиначка отримала квартиру по
АДРЕСА_4, у той час, коли вони спроживали
однією родиною. На даний час у цій
квартирі проживає дочка ОСОБА_1, яка і є
власником цієї квартири.

Вивчивши матеріали справи,
вислухавши сторони, свідків, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню по наступних підставах.

У судовому засіданні
встановлено, що 23 грудня 1995 року
сторони зареєстрували шлюб, що
підтверджується Свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_1 від 23.12.1995 року
(а.с.

. Шлюб було розірвано на підставі
рішення Білгород-Дністрвоського
міськрайонного суду Одеської області
від 06.12.2010 року (а.с. ).

Згідно договору купівлі-продажу від
20.11.1982 року, ОСОБА_2 придбав ? частину
житлового будинку АДРЕСА_1 Тобто,
нерухоме майно, яке є предметом спору
між сторонами, було придбано сторонами,
коли вони не перебували у
зареєстрованому шлюбі.

При вирішенні спору між сторонами
підлягають застосуванню норми
матеріального права, які діяли на
момент виникнення спірних
правовідносин, оскільки відповідно до
ч.1 ст.58 Конституції України закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотньої дії в часі.

В розумінні ст. 22 КпШС України в
редакції 1969 року, яка діяла на момент
спірних правовідносин, спільним
майном подружжя визнається те майно,
яке нажите подружжям під час шлюбу.
Крім того, нормами Кодексу про шлюб та
сім'ю України не передбачено
можливість визнання набутого майна
спільною сумісною власністю з підстав
визнання факту спільного проживання
без реєстрації шлюбуОСОБА_2Як
вбачається з заявлених позовних вимог,
позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що
з 1972 року по 23 грудня 1995 року вона
проживала однією сім'єю з ОСОБА_2, а шлюб
сторони зареєстрували лише 23 грудня 1995
року, що підтверджується свідоцтвом
про одруження серії НОМЕР_1 від 23.12.1995
року (а.с. ). Дітей від шлюбу сторони
не мають.

Таким чином, позовні вимоги позивачки
про встановлення факту проживання
позивачки та відповідача однією сім'єю
без реєстрації шлюбу у період з 1972 року
по 23 грудня 1995 року задоволенню не
підлягають, оскільки можливість
встановлення даного юридичного факту
передбачена Цивільно-процесуальним
кодексом України, який набрав чинності
з 01 січня 2004 року.

Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року
передбачали можливість встановлення
факту перебування у фактичних шлюбних
відносинах, якщо такі відносини
виникли до 08 липня 1944 року і тривали до
смерті одного з подружжя.

В інших випадках заяви про
встановлення такого факту судовому
розгляду не підлягали.

Відповідно до положень ст. 74 СК України,
який набрав чинності з 1 січня 2004 року,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь- якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними.

Сімейний кодекс України, на який
посилається позивачка в обґрунтування
своїх позовних вимог, вступив в силу
лише 01 січня 2004 року і може
застосовуватися до спірних
правовідносин лише з цієї дати.

Враховуючи, що в період з 1972 року
по 23 грудня 1995 року діяли положення
КпШС України та Закон України «Про
власність», сам лише факт проживання
однією сім'єю у період з 1972 року по 23
грудня 1995 року не є підставою для
визнання за позивачкою права спільної
сумісної вланості на майно.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що правові підстави для встановлення
юридичного факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу
відсутні.

H

Позивачка ОСОБА_1 посилається на
те, що на момент набуття права
власності на спірне майно, придбане
20.11.1982 року, сторони проживали однією
сім'єю, вели спільне господарство,
грошові кошти на придбання спірного
будинку збирали разом, а тому, вказане
майно придбано за рахунок їх спільної
праці в період сумісного проживання.

Між тим, відповідно до ст. 17 Закону
України «Про власність» (який діяв на
момент виникнення правовідносин)
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4
Прикінцевих та перехідних положень
цього Кодексу, норм розділу VII
Прикінцевих положень СК України,
правовий статус майна щодо якого виник
спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання утворення.

Згідно п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22
грудня 1995 року «Про судову практику у
справах за позовом про захист права
приватної власності» судам звернута
увага на те, що, відповідно до діючого
на той час законодавства спільною
сумісною власністю було: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону
України «Про власність», ст.22КпШС);
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї чи майно, що є у
власності осіб, які ведуть селянське
(фермерське) господарство, якщо
письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2
ст. 17 Закону України «Про власність»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності (п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»).

Відповідно до п.12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року №16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України», спори про поділ майна осіб,
які живуть однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі,
мають вирішуватися згідно з ч.1 ст.17
Закону України «Про власність»,
відповідних норм ЦК України та з

урахуванням п.5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року №20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності». Правила статей 22,28,29 КпІІІС
України у цих випадках не
застосовуються.

Таким чином, нормами законодавства, яке
діяло на час придбання спірного майна
(до 01 січня 2004 року), передбачалось, що
спільною сумісною власністю є майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст.16
Закону України «Про власність», ст.22
КпІІІС України); майно придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що у власності осіб, які
ведуть селянське фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
іспанського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної праці, коли укладеною між ними
письмовою угодою, визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (ч.1 ст. 17,
ст..18, ч.2 ст. 17 Закону України «Про
власність»), квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст.8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).

Тобто, захист прав таких осіб щодо
майна, набутого до набрання з 01 січня 2004
року чинності Сімейного кодексу
України, був врегульований Законом
України «Про власність» та ст.ст.112,113 ЦК
Української PCP від 18 липня 1963 року.

За змістом цих статей майно, придбане
внаслідок спільної праці особами, які
перебували у фактичних шлюбних
відосинах і жили одією сім'єю є їхньою
спільною сумісною вланістю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними. За наявності такої угоди спори
про поділ майна вирішуються з
урахуванням її умов. Якщо є така угода
не укладалася, то частка кожного
учасника у спільному майні
визначається виходячи із розміру його
внеску особистою працею та грошовими
коштами в створенні такого майна.

Таким чином, для визнання за особою, яка
проживала з іншою особою без укладення
шлюбу, права власності на частку у
спірному майні, набутому до 01 січня 2004
року, позивачка ОСОБА_1 мала надати суду
належні та допустимі докази про власну
участь у набутті цього майна, оскільки
сам по собі факт спільного проживання
без реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

Тобто, позивачка ОСОБА_1 мала надати
суду належні та допустимі докази її
особистої участі у набутті 20.11.1982 року
спірного майна, тобто у придбанні
спірного будинку, оскільки саме по собі
проживання з відповідачем без
реєстрації шлюбу не є таким доказом.

Однак, дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позивачка не
надала належних та допустимих доказів
того, що спірний будинок був придбаний
за їхні з відповідачем спільні кошти.

Згідно ч.ч. 1,2,3,4 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст. 10
та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
статтею 61 цього Кодексу.

Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - виконавчий комітет
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області про встановлення
факту проживання однією сім'єю,
визнання майна об'єктом права спільної
сумісної вланості подружжя, розділ
сумісного нажитого майна є
недоведеними, необґрунтованими, та
такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст..22 КзПШС України ( в
редакції 1963 року), ст.. 273 ЦПК України (в
редакції 1963 року), ст.. 74 СК України,
Законом України «Про власність»,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року №20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 1998 року №16 «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України», ст..
213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
виконавчий комітет
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області про встановлення
факту проживання однією сім'єю,
визнання майна об'єктом права спільної
сумісної вланості подружжя, розділ
сумісного нажитого майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: