Головуючий суду 1 інстанції - Євтіфієв
Доповідач - Маляренко І.Б.
Справа № 1231/5547/2012
Провадження № 22ц/782/5046/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Яреська А. В.,
Борисова Є. А.

За участю секретаря:
Щурової О.В.,
розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Луганську цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Стахановського міського
суду Луганської області від 01 березня
2013 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням
задоволено вищезазначені позовні
вимоги ОСОБА_3, суд стягнув з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 борг за договором
позики у сумі 351956.73 грн. і судові
витрати у сумі 608 грн., на користь
держави - судовий збір у сумі 2833 грн., а
всього стягнув 355397.73 грн.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2
подано апеляційну скаргу з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам

справи, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права,

що призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим, апелянт просить

скасувати судове рішення та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
доповідача, пояснення

осіб, які брали участь у справі,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів

приходить до наступного.

Так, статтею 213 ЦПК України
встановлено, що рішення суду повинно
бути

законним і обґрунтованим, тобто суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,

повинен вирішити справу згідно із
законом, ухваливши рішення на основі
повно і

всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і

заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як вбачається із матеріалів
справи, у лютому 2012 року ОСОБА_3
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики, посилаючись на те, що у березні
2012 року між ним та відповідачем було
досягнуто домовленості щодо надання у
борг 352000 грн., які були потрібні
відповідачу для оплати заборгованості
за кредитним договором.

21.03.2012 року він передав ОСОБА_2
351956.73 грн., які були сплачені банку в
рахунок заборгованості за кредитним
договором, що підтверджується виданою
банком квитанцією.

Посилаючись на те, що взяту у
борг суму відповідач зобов'язався
повернути у строк до серпня 2012 року, але
взятих на себе зобов'язань не виконав,
позивач і просив суд стягнути дану суму
на свою користь.

Справа розглядалась
неодноразово.

Рішенням апеляційного суду
Луганської області від25.04.2013 року
вищезазначене рішення Стахановського
міського суду Луганської області від 01
березня 2013 року було змінено із
викладенням його резолютивної частини
в іншій редакції, зокрема, суд стягнув з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за
договором позики у сумі 351956.73 грн. і
судові витрати у сумі 608 грн., а всього
352564.73 грн., на користь держави стягнув
судовий збір у сумі 2833 грн.

Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ рішення апеляційного суду було
скасоване, справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив як із
встановлених фактів з того, що між
сторонами було укладено договір
позики, в межах якого позивач надав
відповідачу позику для погашення
заборгованості по кредитному договору
№ 108 від 01.08.2008 року, укладеному між
відповідачем і ПАТ «Промінвестбанк» у
вигляді оплати позивачем 21.03.2012 року
зобов'язань відповідача перед банком,
про що свідчить копія квитанції № 105 на
суму 351956.73 грн.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Суд першої інстанції вважав,
що законом не визначена безпосередньо
форма договору позики, а тому є
підстави вважати, що між сторонами було
укладено договір позики, зміст якого,
по-перше, викладено в банківській
квитанції, а по-друге, підтверджується
показаннями свідків.

Разом з тим, суд не звернув
уваги на те, що згідно з вимогами ч.1 ст.
218, ч.2 ст. 1051 ЦК України на показаннях
свідків не може ґрунтуватись рішення
суду у справах щодо оспорювання
договору позики.

Також не можна погодитись з
висновком суду щодо того, що із
банківської квитанції вбачається
укладення договору позики, оскільки з
даної квитанції не вбачається
будь-якого зобов'язання відповідача.

Згідно із матеріалами справи,
21.03.2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 було
укладено нотаріально посвідчений
договір позики на суму 427000 грн., до
якого в такому ж порядку вносились
зміни 19.04.2012 року, 19.06.2012 року і 26.07.2012
року.

Тобто, в один і той же день, а
саме, 21 березня 2012 року, між сторонами
було укладено нотаріально посвідчений
договір позики на суму 427000 грн. і через
ОСОБА_3 внесено 351956.73 грн. на погашення
заборгованості по кредитному договору
№ 108 від 01.08.2008 року, укладеному між
ОСОБА_2 і ПАТ «Промінвестбанк».

При цьому із банківської
квитанції не вбачається, що за нею було
перераховано саме гроші ОСОБА_3, а не
гроші ОСОБА_2, отримані за нотаріально
посвідченим договором позики, а свідок
з боку самого позивача ОСОБА_4 в
судовому засіданні 28.02.2013 року
пояснила, що ОСОБА_3 пояснив їй, що хоче
дати гроші в борг ОСОБА_2, частина
грошей піде на погашення боргу у банку
(а.с.89).

Таким чином, колегія суддів
вважає, що фактично між сторонами
виникли

правовідносини з нотаріально
посвідченого договору позики на суму
427000 грн., з яких

351956.73 грн. через ОСОБА_3 було внесено на
погашення заборгованості по

кредитному договору № 108 від 01.08.2008
року, укладеному між ОСОБА_2 і ПАТ
«Промінвестбанк».

Договору позики на суму 351956.73
грн. між сторонами не укладалося.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 303
ЦПК України, під час розгляду справи в

апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення

суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді

першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_3, звернувшись
до суду, просив стягнути з ОСОБА_2 351956.73
грн. як суму боргу на підставі договору
позики на цю ж суму, а не на підставі
нотаріально посвідченого договору
позики на суму 427000 грн., суд апеляційної
інстанції вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав

встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права…

Враховуючи наведене,
керуючись ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України,

колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Стахановського
міського суду Луганської області від 01
березня 2013 року - скасувати і ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики -
відмовити.

Рішення набирає чинності
негайно, але протягом 20 днів може бути
оскаржене

шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

o