Справа № 210/3354/13-ц
Провадження №2/210/1391/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" листопада 2013 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого
Рогу в складі:

головуючого судді
Сільченко В. Є.

при секретарі
Алімовій О. В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача
Чурілова Д. М.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в
особі Криворізької філії "Райффайзен
Банк Аваль" про визнання частково
недійсним кредитного договору від
20.03.2007 року, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом, у якому просив визнати
частково недійсним кредитний договір
№ 014/03-03/778 від 20.09.2007 року між ним та
відповідачем.

В судовому засіданні позивач
(представник) позов підтримав та
показав, що при укладанні даного
договору порушено його права, сам
договір не відповідає вимогам
законодавства.

Вважає, що за таких обставин
маються підстави для визнання
недійсними окремих пунктів договору,
які, на його думку, не відповідають
вимогам закону.

Просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти
позову заперечував, оскільки вважав, що
договір відповідає вимогам закону і
повинен виконуватися належним чином.

Надав до суду письмові
заперечення.

Просив у позові відмовити.

Суд, вислухавши думки учасників
процесу та дослідивши документи та
матеріали, що маються у справі. вважає,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав:

Як видно з матеріалів справи (а.с.6-9),
20.09.2007 року між позивачем та
відповідачем укладено кредитний
договір № 014/03-03/778, згідно з яким
позивач є позичальником, а
відповідач-кредитором.

У подальшому між цими ж сторонами
підписано додаткову угоду № 014/03-03/778/1
від 16.08.2011 року.

При цьому, суд доходить до висновку,
що ствердження позивача про те, що
договір не відповідає вимогам
законодавства не відповідають
дійсності з наступних підстав:

Так, статтею 62 ЦК України
передбачено, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
врахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності і справедливості.

Така ж думка висловлена і в
рішенні Конституційного суду України
від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, а саме:
відповідно до п.3.2. рішення -
регулювання договірних цивільних
відносин здійснюється як самостійно їх
сторонами, так і за участю держави
відповідно до положень Цивільного
кодексу України.

Одним із фундаментальних принципів
приватноправових відносин є принцип
свободи договору, закріплений у пункті
3 статті 3 ЦК України.

При цьому позивач, укладаючи
договір кредиту, повинен був зважувати
всі умови, які банки надають своїм
клієнтам, в тому числі умови та
зобов'язання за кредитом, порядок та
строки їх виконання. За таких обставин,
суд приходить до висновку про те, що
позивача задовольнили умови викладені
у договорі.

Отже, при укладанні договору
Позивача було належним чином
проінформовано про всі істотні умови
договору, що підтверджується наявністю
особистого підпису позивача на самому
договорі та містить положення щодо
підтвердження згоди позичальника з
умовами договору і зобов'язання щодо їх
виконання.

При укладанні договору сторонами
було дотримано всі вимоги, які
необхідні для його дійсності
передбачені ст. 203 ЦК України, а саме:

- Зміст правочину не суперечить
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства (банком
укладено договір і надано кредит
згідно із наявними у нього ліцензіями
НБУ на цей вид діяльності ).

- Особи, які вчиняли правочин мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності (договір було укладено
повноважними особами).

- Волевиявлення учасника правочину
було вільним і відповідало його
внутрішній волі (при укладанні
договору позичальником були надані всі
документи, які підтверджують про те. що
волевиявлення було вільним).

- Правочин вчинено у формі, яка
встановлена законом (правочин був
вчинений у письмовій формі, підписаний
повноважними особами та скріплений
печаткою).

- Правочин був спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Згідно п.7 висновків Верховного Суду
України, викладених у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п. 1 ч.1 ст.355 ЦПК
України, за перше півріччя 2012 року,
підставою недійсності правочину є
недодержання його сторонами вимог, які
встановленні частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 Цивільного
кодексу України саме в момент вчинення
правочину.

Згідно з частиною першої ст. 638 та
частиною першою статті 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору.

Враховуючи зазначені обставини,
суд приходить до висновку про те, що зі
сторони Банку при укладанні вказаного
договору було дотримано всіх норм
передбачених чинним законодавством, в
тому числі і Закону України «Про захист
прав споживачів».

Особливу увагу суд звертає на той
факт, що зі сторони Банку жодних дій,
спрямованих на зміну умов договору в
односторонньому порядку не вживалося,
що свідчить про відсутність підстав
визнавати Договір чи окремі його
частини на цій підставі недійсним чи
визнавати дану умову договору
недійсною та несправедливою.

Отже, Позивач зобов'язаний
виконувати договір у відповідності до
його умов та законодавства. Оскільки
одним із загальних принципів
цивільного законодавства є принцип
свободи договору, який знайшов своє
зображення у статтях 3 та 627 Цивільного
кодексу України. Свобода договору
включає й вільне визначення сторонами
його умов, де фіксуються взаємні права
та обов'язки учасників.

Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином і у встановлений строк
відповідно до умов договору.

Щодо посилань позивача на зміну
істотних умов Договору, суд
відноситься до ник критично та вважає
їх не обґрунтованими, оскільки
Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Як вбачається з матеріалів справи,
зі сторони позивача не було надано
належних доказів істотного порушення
договорів та наявності шкоди, яка
завдана Позивачу цим порушенням другою
стороною (Банком).

До того ж, у разі розірвання або
зміні договору на підставі ч. 2 ст. 652 ЦК
України, суд при вирішенні питання на
предмет можливості задоволення вимоги
заінтересованої сторони, має
встановити існування одночасно
чотирьох умов, які є додатковими
критеріями визначення ускладнень у
виконанні договору.

Така ж позиція визначена в розділі
щодо спорів про зміну та розірвання
договорів в висновках Верховної Суду
України, викладених у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК
України, за перше півріччя 2012 року, так
відповідно до висновків: «Частина 2 ст.
652 ЦК встановлює умови, за одночасної
наявності яких договір може бути
змінений за рішенням суду на вимогу
заінтересованої сторони у разі
істотної зміни обставин, якими сторони
керувалися при укладенні договору.

Відповідно до ч. 4 зазначеної статті
зміна договору у зв'язку з істотною
зміною обставин допускається за
рішенням суду у виняткових випадках,
коли розірвання договору суперечить
суспільним інтересам або потягне для
сторін шкоду, яка значно перевищує
затрати, необхідні для виконання
договору на умовах, змінених судом.

Статтею 629 ЦК України передбачено,
що договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Отже, Позивач зобов'язаний
виконувати договір у відповідності до
його умов та законодавства.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може бути
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано суду належних
доказів на підтвердження своїх
доводів, а тому суд приходить до
висновку про необхідність відмови у
задоволенні позову.

На підставі викладеного, та керуючись
ст. 209 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_5 до ПАТ "Райффайзен
Банк Аваль" в особі Криворізької філії
"Райффайзен Банк Аваль" про визнання
частково недійсним кредитного
договору від 20.03.2007 року - відмовити.

Апеляційні скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня проголошення рішення до
апеляційного суду Дніпропетровської
оласті через Дзержинський районний суд
м. Кривого Рогу.

Суддя: В. Є. Сільченко