АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2013 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.

секретаря: Лисак О.А.

за участю: позивачки - ОСОБА_1,
представника позивачки - ОСОБА_2,
відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, представника відповідача -
ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_8 про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу та визнання права
власності на 1/2 частину спільного
майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 29 серпня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до відповідачів про
встановлення факту проживання з ОСОБА_6
однією сім»єю з жовтня 1977 року по
серпень 1986 року без реєстрації шлюбу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1957
року до 19 липня 1978 року вона перебувала
в шлюбі з ОСОБА_6. Після розірвання
шлюбу її прізвище стало «ОСОБА_1». З
моменту розірвання шлюбу та по серпень
1986 року вони з ОСОБА_6 підтримували
фактичні шлюбні стосунки, проживали
однією сім'єю в будинку АДРЕСА_2, вели
спільне господарство та мали спільний
бюджет, виховували разом дітей,
будували будинок, що по АДРЕСА_1.

Вказувала на те, що в кінці літа 1986 року
їх стосунки з ОСОБА_6 зіпсувались, тому
вона вимушена була залишити будинок й
переїхати

________________________________________________________________________
_____________

22ц-1380/13 р.
Головуючий у 1-й
інстанції Гончарова І.М.

Категорія:67
Доповідач Литвинюк
І.М.

проживати в інше місце. 20 листопада 1986
року вона вийшла заміж за ОСОБА_9 та
проживала разом з ним в будинку матері,
але 13 травня 2002 року шлюб було
розірвано та після розірвання шлюбу її
прізвище залишилось

«ОСОБА_1».

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер,
після його смерті спадковим майном є
житловий будинок, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, самовільне
будівництво якого було розпочато в 1980
році, а фактично закінчено у 1986 році,
тобто за час їх фактичних шлюбних
стосунків із ОСОБА_6, за їх спільні
кошти та сили, але зданий в
експлуатацію лише в 2005 році.

На даний час вона проживає у доньки
ОСОБА_3 в однокімнатному дерев'яному
будинку АДРЕСА_3, в будинку відсутнє
центральне опалення, немає природного
газу, будинок не облаштований
водопостачанням та перебуває в
аварійному стані.

Зазначала, що її сини та онуки
категорично заперечують будь-яке її
відношення до спірного будинку. Вона з
дозволу своєї доньки ОСОБА_3, яка є
також спадкоємцем першої черги,
намагалась до вирішення питання
прийняття всіма спадкоємцями спадщини
- будинку, що по АДРЕСА_1, заселитись, але
її сини та онуки категорично
заперечують проти цього.

Просила встановити факт її проживання
з ОСОБА_6 однією сім'єю з жовтня 1977 року
по серпень 1986 року без реєстрації
шлюбу. Визнати за нею право спільної
часткової власності на 1/2 частки
будинковолодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Чернівці від 29 серпня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

На дане рішення позивачка ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Апелянт вважає, що судом першої
інстанції неповно з'ясовані обставини,
що мають значення для справи та
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Посилається на те, що судом першої
інстанції безпідставно відмовлено в
допиті свідків, про які заявляла
ОСОБА_1, а були лише допитані свідки зі
сторони відповідачів. Суд не дав
належної оцінки письмовим доказам, які
підтверджують заявлені позовні вимоги,
що свідчать про її участь у будівництві
допоміжних споруд домоволодіння,
проігнорована виписка з домової книги
про склад сім»ї та інші докази.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачкою не
доведено належними та допустимими
доказами, які б стверджували факт
сумісного проживання після розірвання
шлюбу в 1977 році ОСОБА_1 та ОСОБА_6 як
чоловік та жінка без шлюбу.
Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, що
стверджується свідоцтвом про його
смерть НОМЕР_1 від 17 вересня 2012 року.

Після його смерті відкрилась спадщина,
яка складається з будинку АДРЕСА_1, який
належав йому особисто, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності від 05 липня 2005 року.

Судом також встановлено, що позивачка
ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з покійним
ОСОБА_6 до 19 липня 1978 року, з 1986 року по
2002 рік позивачка ОСОБА_1 перебувала в
шлюбі з ОСОБА_9.

Відповідно до норм ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше
і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються ЦК України ( в
редакції 1963 року), оскільки згідно п.4
Прикінцевих та Перехідних положень до
ЦК України (2003 року) Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Нормами діючого на той час КпШС України
не передбачалося виникнення права
спільної сумісної власності чоловіка
та жінки, які проживають однією сім'єю
без реєстрації шлюбу.

Відповідно до чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства спільною сумісною
власністю є: майно, нажите подружжям за
час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність",
ст. 22 КпШС України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про
власність"); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду".

Вищевказана норма КЗпСШ України
не може бути застосована до спірних
правовідносин, оскільки з 1978 року
сторони не перебували у
зареєстрованому шлюбі, а відповідно до
зазначеного Кодексу фактичні шлюбні
відносини не породжували ніяких прав
та обов'язків для осіб, які проживали
однією сім'єю.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в п. 12 постанови від 12
червня 1998 року N 16 «Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю України» судам слід мати на
увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не
застосовують до спорів про поділ майна
осіб, які живуть однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Такі спори мають вирішуватися згідно з
п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність",
відповідних норм Цивільного кодексу
України і з урахуванням роз'яснень,
даних Пленумом Верховного Суду України
в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності».

Відповідно до ст. 17 Закону України
«Про власність» (який діяв на момент
виникнення правовідносин) майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, є їх спільною частковою
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Розмір
частки кожного визначається ступенем
його трудової участі.

Таким чином, для визнання за
особою, яка проживала з іншою особою
без укладення шлюбу, права власності на
частку у спірному майні, набутому до 1
січня 2004 року, вона має надати суду
належні та допустимі докази про власну
участь у набутті цього майна, оскільки
сам по собі факт спільного проживання
без реєстрації шлюбу, без визначення
ступеня її участі працею і коштами у
створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання права власності на половину
спірного майна.

Враховуючи те, що спірний будинок
не був придбаний в результаті спільної
праці або за спільні кошти ОСОБА_1 та
ОСОБА_6, а сам по собі факт спільного
проживання без реєстрації шлюбу, без
визначення ступеня участі позивачки
працею і коштами у створенні спільної
власності не може бути підставою
для визнання права власності на
частину спірного майна, оскільки
чинним на час виникнення правовідносин
законодавством це не було передбачено,
доводи апеляційної скарги колегія
суддів вважає безпідставними.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.
331 ЦК України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту
прийняття його до експлуатації. Якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Як вбачається з матеріалів
справи, житловий будинок АДРЕСА_1 був
прийнятий в експлуатацію 09 червня 2005
року, 05 липня 2005 року ОСОБА_6 отримав
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно. Зазначене нерухоме
майно зареєстроване в Чернівецькому
комунальному обласному бюро технічної
інвентаризації на праві приватної
власності за ОСОБА_6 13 липня 2005 року.

З огляду на викладене,
розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.
303 ЦПК України, тобто в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що викладені в апеляційній
скарзі доводи обґрунтованості
висновків суду першої інстанції не
спростовують, підстав для скасування
рішення за наведеними в апеляційній
скарзі доводами колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 29 серпня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: