Справа №784/3792/13 27.11.2013 27.11.2013 27.11.2013
Провадження № 22ц/784/3085/13 Головуючий
у першій інстанції Кокорєв В.В.
Категорія 27 Доповідач в
апеляційній інстанції Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Шпонарській О.Ю.,

за участю представника позивача
Ремешевського Є.А.,

представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк"

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 29 липня 2013 року по
справі за позовом

Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приватбанк" (далі -
ПАТ КБ "Приватбанк")

до

ОСОБА_5

про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

31 січня 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк"
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5
про стягнення кредитної
заборгованості в розмірі 98 396 грн. 52 коп.
та судового збору.

Позивач зазначав, що 12 липня 2006 року між
ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником
якого є ПАТ КБ "Приватбанк", та ОСОБА_5
було укладено кредитний договір №
DNH4KP45370494, відповідно до якого останній
отримав кредит у розмірі 11 115 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 25,08% річних на суму
залишку заборгованості за кредитом та
кінцевим терміном повернення 14 липня
2008 року. У зв'язку з порушенням ОСОБА_5
строків сплати за користування
кредитом та відсотків по ньому, виникла
заборгованість, яка станом на 28 грудня
2012 року складає 98 396 грн. 52 коп., з яких:

- заборгованість за кредитом - 9 208 грн. 13
коп.;

- заборгованість по процентам - 35 723 грн.
23 коп.;

- пеня - 48 303 грн. 42 коп.;

- штраф (фіксована частина) - 500 грн.;

- штраф (процентна складова) - 4 661 грн. 74
коп.

Посилаючись на вказане, позивач просив
позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 29 липня 2013 року в
задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк"
відмовлено з підстав спливу строку
позовної давності.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
"Приватбанк" просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог ПАТ КБ
"Приватбанк" в повному обсязі. На думку
апелянта, рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача та представника
відповідача, дослідивши надані докази
та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позовні вимоги позивача є
обґрунтованими, але строк позовної
давності для звернення до суду з цим
позовом сплинув 14 липня 2011 року тому,
позивач не може вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Між тим, з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки він не
відповідає дійсним обставинам справи і
вимогам матеріального та
процесуального права, що відповідно до
п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України є підставою
для скасування оскарженого рішення і
ухвалення нового рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
12 липня 2006 року між ЗАТ КБ "Приватбанк",
правонаступником якого є ПАТ КБ
"Приватбанк", та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір, відповідно до якого
останній отримав кредит у розмірі 11 115
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 25,08%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом (а.с. 5).

Умовами зазначеного договору
передбачено, що погашення
заборгованості здійснюється щомісяця
17 числа у розмірі 595 грн. 62 коп.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно зі ст. 257 цього ж Кодексу,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки,
але може бути збільшена за
домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК).

Змістом п. 5.5 договору кредиту
підтверджується, що сторони
домовились, що строк позовної давності
по вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даним договором встановлюється
сторонами тривалістю 5 років (а.с. 9).

Як вбачається з матеріалів справи,
починаючи з січня 2007 року, позичальник
почав порушувати встановлені
договором строки сплати та став
сплачувати заборгованість не
щомісячно, а періодично.

Так, згідно розрахунку заборгованості,
за 2007 рік відповідач провів сплату
заборгованості двічі: в червні - 99 грн. 45
коп. та в жовтні 255 грн. 25 коп. За 2008 рік
також сплатив двічі заборгованість: в
березні - 596 грн. 55 коп. та в липні - 37 грн.
20 коп. (а.с. 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Вищезазначені дії відповідача, щодо
періодичної сплати заборгованості за
кредитним договором, свідчать про
визнання ним боргу та переривання
перебігу позовної давності.

Останній платіж ним був проведений 29
липня 2008 року. Сторони, за домовленістю
збільшили загальний строк позовної
давності до 5 років. Позивач звернувся
до суду з теперішнім позовом 31 січня
2013 року, тобто в межах встановленого
сторонами договору строку позовної
давності.

В зв'язку з цим, висновок суду, що
позивач пропустив строк позовної
давності для звернення до суду з цим
позовом є помилковим.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Матеріалами справи підтверджується, що
позивач повністю виконав умови
договору, а відповідач порушив своє
зобов'язання.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Проте, колегія суддів вважає, що розмір
пені, який перевищує розмір
заборгованості за кредитним договором,
повинен бути зменшений.

Так, зі змістом ст. 611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання може настати
такий правовий наслідок, як сплата
неустойки, якою може бути пеня, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України,
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що
розмір пені, нарахований позивачем,
перевищує розмір збитків ПАТ КБ
"Приватбанк" та, крім того, відповідач є
інвалідом 3 групи безстроково з
дитинства (а.с. 26).

Конституційний Суд України у рішенні
від 11 липня 2013 року по справі щодо
офіційного тлумачення положень Закону
України "Про відповідальність за
несвоєчасно виконання грошових
зобов'язань" від 22 листопада 1996 року
дійшов висновку, що умови договору
споживчого кредиту, його укладання та
виконання повинні підпорядковуватися
таким засадам, згідно з якими особа
споживача вважається слабкою стороною
у договорі та підлягає особливому
правовому захисту з урахуванням
принципів справедливості,
добросовісності і розумності.

Крім того, вимога про нарахування та
сплату неустойки за договором
споживчого кредиту, яка є явно
завищеною, не відповідає передбаченим
у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК
України засадам справедливості,
добросовісності та розумності, як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права. Наявність у кредитора
можливості стягувати із споживача
надмірні грошові суми як неустойку
спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Такий висновок Конституційного Суду
України узгоджується з положеннями
Резолюції Генеральної Асамблеї ООН
"Керівні принципи для захисту
інтересів споживачів" від 09 квітня 1985
року № 39/248, в якій наголошено, що
споживачі нерідко перебувають у
нерівному становищі з точки зору
економічних умов, рівня освіти та
купівельної спроможності, а тому
принципи захисту інтересів споживачів
мають, зокрема, за мету сприяти країнам
у боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах.

Тому, Конституційний Суд України
визначив, що захист від цих зловживань
базується на положеннях законодавства,
зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Виходячи з зазначеного та, що розмір
збитків для позивача складається з 44 931
грн. 36 коп., колегія суддів вважає, що
розмір пені необхідно зменшити з 48 303
грн. 42 коп. до 25 000 грн.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, у
задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Враховуючи, що позов задоволено
частково, на суму 75 093 грн. 10 коп., з
відповідача підлягає стягненню 750 грн.
93 коп. (75093,10 х 1%) та 491 грн. 98 коп. за
подачу апеляційної скарги, а всього 1242
грн. 91 коп. на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України,
судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 29 липня 2013 року скасувати
і ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"Приватбанк" задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приватбанк"
заборгованість за кредитним договором
№ DNH4KP45370494 від 12 липня 2006 року станом на
28 грудня 2012 року в розмірі 75 093 грн. 10
коп., з яких: заборгованість за
кредитом - 9 208 грн. 13 коп.;
заборгованість по процентам - 35 723 грн. 23
коп.; пеня - 25 000 грн., штраф (фіксована
частина) - 500 грн.; штраф (процентна
складова) - 4 661 грн. 74 коп. та 1242 грн. 91
коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але з цього часу може
бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді