Провадження № 237/554/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 жовтня 2013 року

Мар"їнський районний суд Донецької
області у складі суду:

головуючого - судді Ліпчанського С.М.

при секретарі Бахтіяровій Н.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Мар"їнка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах
дітей Мар»їнської районної державної
адміністрації про передачу дитини на
виховання,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із
позовом про передачу дитини на
виховання, у якому просила суд:
передати ОСОБА_1 на виховання дитину
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої позовні вимоги обґрунтовує
наступним.

Позивач є бабусею малолітньої дитини
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Дитина від часу
народження мешкала разом із своєю
матір'ю із позивачем та її чоловіком в
м. Красногорівка. Дитина ОСОБА_6
постійно відчувала дитячий садочок
«Золота рибка» в м. Красногорівка.

Влітку 2012 року ОСОБА_5 переїхала на
постійне місце мешкання до
ІНФОРМАЦІЯ_3, оскільки фактично стала
мешкати із відповідачем ОСОБА_3 у
цивільному шлюбі. Свою дитину ОСОБА_6
вона забрала із собою. При цьому
періодично вона привозила дитину в м.
Красногорівка. ОСОБА_6 залишалася з
позивачем та її чоловіком. Також
позивач періодично приїжджала до
відповідача у м. Красногорівка з метою
відвідування доньки та онуки.

Перебуваючи вдома у відповідача
позивача почала помічати, що її онучка,
яка завжди була веселою дитиною, якій
подобалось спілкування з оточуючими її
людьми, стала замкненою, невеселою,
постійно побоювалась відповідача. На
її питання щодо такої поведінки онучка
«замикалась в собі», пояснюючи, що не
бажає говорити не цю тему.

У подальшому позивач стала свідком
того, що дитина стала побоюватися з
боку відповідача «кари», яку він
застосовував до дитини за найменшу
«провину». Так, він, не будучи батьком
дитини «виховував любов до праці»,
заставляючи дитину виконувати фізичну
роботу, яка неприпустима для дитини
п'ятирічного віку, а саме: виконувати
роботу по господарству, у дворі та на
городі.

На зауваження позивача щодо
неприпустимості таких «виховних»
методів та погрозу розказати про це
матері дитини, відповідач погрожував
позивачу фізичною расправою над її
донькою та онукою. Дитина стала
виказувати побоювання з приводу того,
що мати забере її до себе, висловлювати
своє небажання їхати до будинку, де
мешкає її мати.

Цей факт спонукав позивача звернутися
за отриманням психологічної допомоги,
оскільки за її спостереженнями за
дитиною позивач зрозуміла, що душевно -
емоційний стан дитини є неспокійним.

14 грудня 2012 року позивач разом із
дитиною ОСОБА_6 звернулася до районного
психологічного консультативного
пункту при районному методичному
центрі координації та розвитку освіти
відділу освіти Мар»їнської районної
державної адміністрації.

З дитиною були проведені тривалі
спілкування психолога, за результатами
яких був складений протокол.

Відповідно до рекомендацій, викладених
в протоколі «до поступления ребенка в
первый класс целесообразно не менять
место жительства и учебы, закончить
освоение конкретного дошкольного
учебного заведения № 10 «Золотая рыбка»
г. Красногоровка».

Такий висновок та бесіда з психологом
змусили позивача звернутися до суду,
оскільки на її пропозицію щодо
проживання дитини ОСОБА_6 із позивачем
її мати не погоджується.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1, її представник ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
наполягали на задоволенні своїх
позовних вимог. Суду надали пояснення
аналогічні тим, що викладені у позовній
заяві.

Відповідач ОСОБА_5, її представник
ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначили,
що із позовом не погоджуються, просять
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити у повному обсязі. Зокрема в
судовому засіданні відповідач ОСОБА_5
зазначила, що вона дуже добре
відноситься до своєї доньки, є доброю
матір'ю, яка бажає своїй дитині лише
щастя, усіма зусиллями їм допомагає
доньці. Посилання позивача на те, що
вона має поганий вплив на дитинку
вважає лише безпідставними та
необґрунтованими посиланнями,
оскільки позивач бажає щоб дитина
мешкала лише з нею. Вважає, що вона в
змозі виховати свою доньку доброю
людиною.

Представник третьої особи
Мироненко І.В. в судовому зазначила, що
комісією з питань захисту прав дитини 10
липня 2013 року було розглянуто питання
про передачу на виховання малолітньої
дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі
ОСОБА_1. Було прийнято рішення щодо
доцільності проживання малолітньої
дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 спільно з
матір'ю ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_9, яка займає посаду
методиста - психолога Мар»їнської
районної державної адміністрації
Відділу освіти в судовому засіданні
зазначила, що із малолітньою дитиною
ОСОБА_6 була проведена бесіда, темою
дослідження була емоційно - вольова,
пізнавальна та поведінкова сфера
ОСОБА_6, стан дитини на теперішній час,
особливості взаємодії із своєю матір'ю.
Під час зазначеної бесіди було
встановлено, що поведінка дитини є
адекватною, на контакт йде із радістю,
без страху, але із невеликою напругою
та недовірою, рисувала будинок, у якому
вона мешкає із матір'ю та вітчимом,
якого вона називає батьком. Дівчинка
казала, що бажає мешкати із матір'ю та
батьком, але обов'язково приїжджати до
бабусі та дідуся. Зазначила, що
емоційний стан дівчинки є стабільним,
зміни у гіршу сторону відсутні, до
матері відноситься із любов'ю та
прив'язаністю та бажає мешкати лише із
матір'ю.

Суд, вислухавши пояснення сторін
по справі, ретельно дослідивши
матеріали справи, та виходячи виключно
з інтересів малолітньої дитини, вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх позовних вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом при розгляді зазначеної
справи встановлено, що малолітня
дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 мешкала зі
своєю матір'ю ОСОБА_5, бабкою ОСОБА_1 та
чоловіком позивача (дідом дитини) в
належному позивачці житловому
приміщенні за адресою6 Донецька
область, Мар»їнський район, АДРЕСА_1. З
2012 року ОСОБА_5 з донькою ОСОБА_6
фактично мешкає в м. Макіївка спільно з
цивільним чоловіком ОСОБА_3,
співмешканцем відповідача ОСОБА_5

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на основу своїх вимог і заперечень.
Докази надаються сторонами і іншими
особами, що беруть участь в справі.

Так, позивачем ОСОБА_1 всупереч
статті 60 ЦПК України не надано жодного
доказу того, що відповідач ОСОБА_5
здійснює на малолітню дитину ОСОБА_6
негативний вплив, не виховує свою
доньку аби як. Не надані докази того, що
дитина боїться відповідача, не бажає
мешкати разом з нею.

Відповідно до статті 162 Сімейного
Кодексу України якщо один із батьків
або інша особа самочинно, без згоди
другого з батьків або інша особа
самочинно, без згоди другого з батьків
чи інших осіб, з якими на підставі
закону або рішення суду проживала
малолітня дитина, змінить її місце
проживання, у тому числі способом її
викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її тому,
з ким вона проживала.

Стаття 162 Сімейного Кодексу
України визначає наслідки самочинної,
тобто без згоди другого з батьків,
зміни місця проживання дитини,
самочинною слід вважати зміну місця
проживання малолітньої дитини й за її
згодою, але без відома та згоди того з
батьків, з ким вона проживає.

Так, в судовому засіданні
встановлено, що малолітня ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 мешкає разом із своєю
матір'ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2. Саме
на підставі рішення матері, яка є
повнолітньою та зрілою жінкою, яка, як
суд вважає, не бажає своїй дитинці
поганого, малолітня дитина мешкає за
вищевказаною адресою разом із матір'ю
та відповідачем по справі, а отже суд не
вбачає правових підстав для
задоволення позову ОСОБА_1

Згідно ч. 4 ст. 215 ЦПК України
резолютивна частина рішення суду
повинна містити висновок суду про
розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 88 ЦПК України
оскільки позовні вимоги ОСОБА_1
залишені без задоволення, то суд не
вбачає підстав для стягнення судового
збору з відповідача на користь
позивача.

Враховуючи вищевикладене ст.162
Сімейного Кодексу України, керуючись
ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_5,
про передачу дитини на виховання
відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

15.10.2013