Провадження 4с/755/121/13
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" червня 2013 р. суддя Дніпровського
районного суду м. Києва Катющенко В.П
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Дніпровського
районного суду міста Києва цивільну
справу за скаргою Приватного
акціонерного товариства «МТС Україна»
до Старшого державного виконавця ВДВС
Дніпровського РУЮ м. Києва Шеремет Ю.М.
на постанову старшого державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Дніпрвоського
управління юстиції м. Києві від 08
травня 2013 року про відмову у відкритті
виконавчого провадження) відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа) ВП № 37859838,-

В С Т А Н О В
И В:

Приватне акціонерне товариство «МТС
Україна», звернулось до суду зі скаргою
на дії Старшого державного виконавця
ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва Шеремет
ЮМ., у якій просить визнати постанову
про відмову у відкритті виконавчого
провадження від 08 травня 2013 року ВП №
37859838 неправомірною та зобов'язати
державного виконавця винести
постанову про відкриття виконавчого
провадження з примусового виконання
судового наказу Дніпровського
районного суду міста Києва від 25.04.2012
року у справі № 2604/7759/2012.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25
квітня 2012 року Дніпровським районним
судом м. Києва було видано судовий
наказ у справі № 2604/7759/2012 про стягнення
з ОСОБА_2 на користь ПАТ «МТС Україна»
заборгованості за телекомунікаційні
послуги в розмірі 687,34 гривень та
судових витрат в розмірі 107 гривень 30
копійок. 30 квітня 2013 року представником
заявника було подано до ВДВС
Дніпровського РУЮ м. Києва заяву про
відкриття виконавчог опровадження. 08
травня 2013 року державний виконавець
ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва Шеремет
ЮМ виніс постанову про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
посиланням на порушення ст. 18 Закону
України «Про виконавче провадження», а
саме відсутність ідентифікаційного
коду боржника. На думку заявника,
постанова про відмову у відкритті
виконавчого провадження є
неправомірною, оскільки пред'явлений
до виконання судовий наказ за формою
та змістом відповідає вимогам ст. 18
Закону України «Про виконавче
провадження», в той же час зазначення у
судовому наказі ідентифікаційного
номеру боржника та дати його
народження не є обов'язковими
реквізитами даного процесуального
документа, а мають зазначатись у
виконавчому документі лише у випадку,
якщо вказані дані відомі суду.

Представник заявника та суб'єкт
оскарження в судове засідання не
з'явились, про час та місце розгляду
скарги були повідомлені належним чином
про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши
наявні у справі докази, суд приходить
до наступного.

Судом встановлено, що 25 квітня 2012 року
Дніпровським районним судом міста
Києва видано судовий наказ по
цивільній справі № 2604/7759/2012 про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «МТС
Україна» заборгованості в сумі 687
гривень 34 копійок, судового збору у
розмірі 107 гривень 30 копійок, який
отриманий стягувачем 24 травня 2013 р.

08 травня 2013 року (ВП № 37859838) державним
виконавцем Відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції Шеремет
Ю.М. винесена постанова про відмову у
відкритті виконавчого провадження
(відмову в прийнятті до провадження
виконавчого документа) за вищевказаним
наказом на підставі п. 6 ч.1 ст.26 Закону
України «Про виконавче провадження»,
оскільки виконавчий документ не
відповідає вимогам п. 3, 6 ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про виконавче провадження» та
п. 3.3 Інструкції з організації
примусового виконання рішень, а саме у
виконавчому документі відсутній
реєстраційний номер облікової картки
платника податків, а також відсутній
строк пред"явлення виконавчого
документа до виконання.

Відповідно до ст. 383 Цивільного
процесуального кодексу України,
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно ч.1 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження», державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, що
відповідає конституційному положенню
щодо обов'язковості виконання судових
рішень на всій території України (ст. 124
Конституції України).

Як передбачено у ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Перелік підстав для відмови у
відкритті виконавчого провадження
визначений частиною 1 ст. 26 Закону
України «Про виконавче провадження».

Державний виконавець у оспорюваній
постанові посилається на п. 6 ч. 1 ст. 26
Закону України «Про виконавче
провадження», якою встановлено, що
державний виконавець відмовляє у
відкритті виконавчого провадження у
разі невідповідності виконавчого
документа вимогам, передбаченим
статтею 18 цього Закону. При цьому
державний виконавець вказує, що у
пред'явленому на виконання наказі суду
відсутній ідентифікаційний код
боржника та не зазначено строк
пред'явлення виконавчого документа до
виконання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про виконавче провадження»,
яким визначені вимоги щодо виконавчого
документу, у виконавчому документі
зазначається повне найменування
стягувача і боржника, їх
місцезнаходження або місце проживання
чи перебування, ідентифікаційний код
суб'єкта господарської діяльності
стягувача та боржника за наявності (для
юридичних осіб), індивідуальний
ідентифікаційний номер стягувача та
боржника за наявності (для фізичних
осіб - платників податків), а також інші
дані, якщо вони відомі суду чи іншому
органу, що видав виконавчий документ,
які ідентифікують стягувача та
боржника чи можуть сприяти примусовому
виконанню.

Таким чином зазначення
ідентифікаційного коду суб'єкта
господарської діяльності та
індивідуального ідентифікаційного
номеру стягувача та боржника у
виконавчому документі не являється
обов'язковим реквізитом такого
документу і вказується у разі, якщо він
відомий органу, який видав виконавчий
документ, тобто за його наявності.

З матеріалів справи вбачається, що у
судовому наказі, який виданий
Дніпровським районним судом міста
Києва, зазначено найменування
стягувача та боржника, їх
місцезнаходження та місце проживання,
що є достатніми даними, наданими
державному виконавцю, для
ідентифікації, як боржника так і
стягувача.

Крім того, вимоги до змісту судового
наказу визначені у статті 103 Цивільного
процесуального кодексу України,
перелік яких також не включає
наявності ідентифікаційного коду та
індивідуального ідентифікаційного
номеру стягувача та боржника.

Державний виконавець у постанові про
відмову у відкритті виконавчого
провадження не навів жодних підстав
щодо неможливості ідентифікувати
сторони у виконавчому провадженні при
наявності їх найменування та місця
знаходження, саме за відсутності
ідентифікаційного коду, та
неправомірно, лише з формальних
підстав відмовив стягувачу у відкритті
виконавчого провадження, крім того
державний виконавець при проведені
виконавчих дій має право звернутись із
запитом до сторін виконавчого
провадження про надання йому
ідентифікаційного коду чи
ідентифікаційного номеру.

Аналізуючи викладене, враховуючи зміст
заявлених вимог, час ухвалення
судового наказу та зміст оспорюваної
постанови, суд приходить до висновку,
що постанова про відмову у відкритті
виконавчого провадження від 08 травня
2013 року (ВП № 37859838), винесена державним
виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ м.
Києва про відмову у прийнятті до
провадження судового наказу № 2604/7759/2012,
виданого 25 квітня 2012 року Дніпровським
районним судом м. Києва, є
неправомірною, тому скарга в частині
вимог про визнання даної постанови
неправомірною підлягає задоволенню.

Разом з тим, державний виконавець, як
працівник органу державної виконавчої
служби, відповідно ст. 7 Закону України
«Про державну виконавчу службу»,
зобов'язаний сумлінно виконувати
службові обов'язки, не допускати у
своїй діяльності порушення прав
громадян та юридичних осіб,
гарантованих Конституцією України та
законами України, а з огляду на вимоги
ст. 6 Закону України «Про виконавче
провадження», використовувати надані
йому права у точній відповідності до
закону.

Дії державного виконавця, його відмова
від вчинення певної виконавчої дії,
зволікання з вчиненням виконавчих дій
можуть бути оскаржені особами, які
беруть участь у виконавчому
провадженні, або залучаються до
виконання виконавчих дій у
встановленому цим Законом порядку.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» від 26 грудня 2003 року № 14, у
разі визнання неправомірними рішення,
дій або бездіяльності державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби суд
зобов'язує їх усунути допущені
порушення або іншим шляхом поновлює
порушені права чи свободи заявника. При
цьому суд не вправі зобов'язувати
зазначених осіб до вчинення тих дій,
які згідно із Законом України «Про
виконавче провадження» можуть
здійснюватися тільки державним
виконавцем або відповідною посадовою
особою державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
виконавче провадження» саме державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення, зазначеного в статті 17 цього
Закону.

За таких обставин, відсутні правові
підстави зобов'язувати державного
виконавця винести постанову про
відкриття виконавчого провадження з
примусового виконання судового наказу,
згідно вимог поданої скарги, оскільки
суд не вправі зобов'язувати державного
виконавця до вчинення дій, які
визначені Законом України «Про
виконавче провадження» та можуть
здійснюватись тільки державним
виконавцем або відповідною посадовою
особою державної виконавчої служби.
Така позиція міститься також і у пункті
7 постанови Пленуму Верховного суду
України «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження»
від 26 грудня 2003 року № 14.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст. 1, 2, 6, 7, 11, 18, 19, 26 Закону України
«Про виконавче провадження», ст. ст.
383-388 Цивільного процесуального кодексу
України, п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» від 26 грудня 2003 року № 14,
суд,-

У Х В А Л И В:

Скаргу Приватного акціонерного
товариства «МТС Україна» до Державного
виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ м.
Києва Шеремет Ю.М. на постанову
старшого державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Дніпрвоського управління юстиції м.
Києві від 08 травня 2013 року про відмову у
відкритті виконавчого провадження)
відмову в прийнятті до провадження
виконавчого документа) ВП № 37859838 -
задовольнити частково.

Визнати неправомірною та скасувати
постанову державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції Шеремет Ю.М. від 08 травня 2013
року (ВП № 37859838) про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа) про примусове виконання
судового наказу Дніпровського
районного суду міста Києва, виданого 25
квітня 2012 року у справі № 2604/7759/2012.

В решті вимог - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду міста Києва шляхом
подання апеляційної скарги через
Дніпровський районний суд міста Києва
протягом п'яти днів з дня її
проголошення. У разі, якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя