Справа № 1310/2359/12
Головуючий у 1 інстанції: Левик Я.А.
Провадження № 22-ц/783/5358/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді Монастирецького
Д.І.,

суддів:
Мацея М.М., Тропак О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представникаУПФУ в Золочівському
районі Львівської області Білоніжка
Б.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення та окрему ухвалу
Золочівського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2013 року
у справі за заявою ОСОБА_7 про
скасування рішення суду про визнання
його безвісно відсутнім, -

в с т а н
о в и л а:

Оскаржуваним рішенням заяву ОСОБА_7 -
задоволено.

Рішення Золочівського районного суду
Львівської області від 08.12.2003 року про
визнання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Глиняни Золочівського
району Львівської області безвісно
відсутнім - скасовано.

Окремою ухвалою повідомлено прокурора
Золочівського району Львівської
області про ознаки злочинів проти
власності у діях ОСОБА_2 для перевірки
та вжиття відповідних заходів
реагування.

Рішення та окрему ухвалу суду
оскаржила ОСОБА_2 зазначає, що не
погоджується з даними рішеннями та
вважає їх такими, що не відповідають
обставинам справи та вимогам закону.
Стверджує, що під час ухвалення рішення
суд не врахував ті обставини, що
звертаючись із заявою про визнання
безвісно відсутнім ОСОБА_7, їй дійсно не
було відомо його місцезнаходження,
оскільки жодних звісток та
матеріальної допомоги від нього не
надходило. Крім цього, суд не взяв до
уваги, що в заяві про розірвання шлюбу
заявник стверджує, що не спілкувався з
дружиною ОСОБА_2 та не повідомляв своє
місцезнаходження. Зазначає, що суд не
залучив її до справи як зацікавлену
особу та вирішив питання, які зачіпають
її права та обов'язки. Просить рішення
скасувати та залишити заяву ОСОБА_7 без
розгляду, а окрему ухвалу скасувати як
безпідставну.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представникаУПФУ в Золочівському
районі Львівської області Білоніжка
Б.П., перевіривши законність і
обґрунтованість рішення та окремої
ухвали суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду та
окрема ухвала відповідають зазначеним
вимогам закону.

Згідно ст. 43 ЦК України фізична особа
може бути визнана судом безвісно
відсутньою, якщо протягом одного року в
місці її постійного проживання немає
відомостей про місце її перебування.

Відповідно до статті 45 ЦК України, якщо
фізична особа, яка була визнана
безвісно відсутньою, з'явилася або якщо
одержано відомості про місце її
перебування, суд за місцем її
перебування або суд, що постановив
рішення про визнання цієї особи
безвісно відсутньою, за заявою цієї
особи або іншої заінтересованої особи
скасовує рішення про визнання фізичної
особи безвісно відсутньою.

Статтею 250 ЦПК України передбачено, що
заяву може бути подано особою, яку було
визнано безвісно відсутньою або
померлою, або іншою заінтересованою
особою.

Судом встановлено, що рішенням
Золочівського районного суду
Львівської області від 08 грудня 2003 року
заяву ОСОБА_2 про визнання безвісно
відсутнім ОСОБА_7 задоволено. ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Глиняни
Золочівського району Львівської
області визнано безвісно відсутнім.

08 грудня 2012 року до суду подана заява
ОСОБА_7, а 06.02.2013 року ним подано другу
про скасування рішення Золочівського
районного суду Львівської області від
08 грудня 2003 року про визнання його
безвісно відсутнім (а.с. 1, 41).

Даючи пояснення в суді першої
інстанції, заявник ОСОБА_7 ствердив, що
після 2001 року він посварився зі своєю
дружиною ОСОБА_2 і вона повідомила його,
що викинула його особисті документи. До
2011 року він постійно проживав у Москві
та періодично приїжджав на Україну,
спілкувався зі своєю сестрою ОСОБА_4 та
старшою донькою, а також з іншими
своїми дітьми. Про це підтвердили в
судовому засіданні і заінтересовані
особи: ОСОБА_12 - донька заявника та
ОСОБА_4 - його сестра.

За таких обставин, районний суд,
дослідивши докази по справі, правильно
задовольнив заяву ОСОБА_7 та скасував
рішення суду від 08 грудня 2003 року про
визнання його безвісно відсутнім.

Що стосується посилань в апеляційній
скарзі на незаконність окремої ухвали,
постановленої судом першої інстанції,
та підстав її скасування, то таких
колегія суддів також не вбачає,
виходячи з такого.

Згідно ст. 211 ЦПК України суд, виявивши
під час розгляду справи порушення
закону і встановивши причини та умови,
що сприяли вчиненню порушення, може
постановити окрему ухвалу і направити
її відповідним особам чи органам для
вжиття заходів щодо усунення цих
причин та умов.

Постановляючи окрему ухвалу, суд
першої інстанції виходив з того, що під
час розгляду справи районним судом
з'ясовано, що 10.01.2004 року Управлінням ПФ
України у Золочівському районі ОСОБА_2
(колишній дружині ОСОБА_7) на підставі
рішення Золочівського району
Львівської області від 08.12.2003 року про
визнання ОСОБА_7 безвісно відсутнім
призначено пенсію на двох утриманців
ОСОБА_2 та ОСОБА_14 З пояснень в судовому
засіданні самого ОСОБА_7, його сестри
ОСОБА_4 та ОСОБА_12 колишній дружині
заявника протягом 2003 - 2012 років було
відомо про місце перебування чоловіка
(м. Москва, Російської Федераці), той
постійно спілкувався з трьома їхніми
дітьми. Тому повідомив прокурора
Золочівського району Львівської
області з метою перевірки та вжиття
відповідних заходів реагування.

Оскільки суд, виявивши під час розгляду
справи порушення закону, які на думку
суду потребували відповідного
реагування органів прокуратури,
окремою ухвалою повідомив про це
прокурора з метою перевірки та вжиття
відповідних заходів реагування,
судова колегія не вбачає передбачених
законом підстав для скасування
зазначеної окремої ухвали.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
на те, що заявник - її бувший чоловік
ОСОБА_7 не повідомляв своє
місцезнаходження, що сам ствердив у
заяві про розірвання шлюбу, не
заслуговують на увагу, оскільки
спростовуються зазначеною позовною
заявою, у якій такого посилання немає
(а.с. 2-3). Не відповідає дійсності і
посилання апелянта на те, що суд першої
інстанції не залучив її до участі у
справі про скасування рішення від
08.12.2003 року, оскільки ухвала районного
суду призначення цієї справи до
розгляду від 19 грудня 2012 року свідчить
протилежне (а.с. 7), крім того ОСОБА_2 у
січні 2013 року подала суду заяву про
розгляд заяви ОСОБА_7 про скасування
рішення суду за 2003 рік - без її участі
(а.с. 16).

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення та окремої
ухвали суду першої інстанції,
передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК
України, які б мали доказове значення
та заслуговували на увагу, чи порушень
норм процесуального права, які можуть
бути підставою для скасування або
зміни рішення чи окремої ухвали,
відповідно до ч. 3 ст. 309, ч. 2 ст. 312 ЦПК
України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Рішення та окрема ухвала відповідають
вимогам закону і зібраним по справі
доказам, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, тому
підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч.ч. 1, 2 п.
1; 308, 312 ч. 1 п. 1; 313, 314 ч. 1 п.п. 1, 4; 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення та окрему ухвалу
Золочівського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.