Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2013 року Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пісчанської Т.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні власністю та вселення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з
зазначеним позовом. В обґрунтування
своїх позовних вимог посилається на те,
що в 2005 році вона з відповідачем уклала
договір довічного утримання згідно
якого, зобов'язана була утримувати
відповідача надаючи йому комплекс
послуг згідно щомісячних замовлень,
забезпечувати його харчуванням,
одягом, доглядом, необхідною допомогою
та зберігати за ним право довічного
безкоштовного проживання у вказаному
домоволодінні. Згодом за кошти
позивача було зроблено ремонт
спірного домоволодіння. 17 жовтня 2012
року відповідач вигнав позивача з
спірного домоволодіння, змінив замки,
перешкоджає їй користуватися спірним
домоволодінням, виконувати свої
обов'язки згідно договору довічного
утримання. 07 лютого 2013 року відповідач
звернувся до суду з позовом про
розірвання договору довічного
утримання. 25 червня 2013 року рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська договір довічного
утримання розірвано, однак рішенням
апеляційного суду Дніпропетровської
області рішення Жовтневого районного
суду скасовано та договір довічного
утримання залишено. В зв'язку з тим, що
відповідач на протязі року
перешкоджає позивачу у користуванні
її власністю ОСОБА_1 просить суд
усунути перешкоди в користуванні
власністю та вселення.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
та просили позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали та просили відмовити в їх
задоволенні

Вислухавши сторони, допитавши свідка,
дослідивши письмові докази по справі,
суд дійшов до висновку, що заявлені
позовні вимоги є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Як встановлено в судовому засіданні, 30
березня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було укладено договір довічного
утримання, згідно якого ОСОБА_2 передав
у власність ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 на
земельній ділянці площею 254 кв.м.,
взамін ОСОБА_1 зобов'язалась довічно
утримувати ОСОБА_2, надаючи йому
комплекс послуг згідно щомісячних
замовлень, забезпечуючи його
харчуванням, одягом, доглядом,
необхідною допомогою та зберігаючи за
ним право довічного безкоштовного
проживання у вказаному житловому
будинку /а.с. 17/.

В жовтні 2012 року ОСОБА_2 вигнав ОСОБА_1 з
будинку АДРЕСА_1, змінив замки, після
чого позивач не має можливості
потрапити до спірного домоволодіння.
ОСОБА_1 неодноразово намагалася
врегулювати даний спір шляхом
переговорів, однак ОСОБА_2 продовжував
перешкоджати її у користуванні її
власністю. Даний факт сторони
підтвердили в судовому засіданні,
окрім того відповідач пояснив суду, що
вигнав ОСОБА_1 в зв'язку з тим, що вона
припинила виконувати свої зобов'язання
згідно договору довічного утримання.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, та
ОСОБА_8 пояснили, що дійсно сторони з 2005
року проживають разом, уклали договір
довічного утримання згідно якого
ОСОБА_1 виконували всі покладенні
згідно даного договору обов'язки,
однак в жовтні 2012 року ОСОБА_2 вигнав
ОСОБА_1 зі спірного домоволодіння,
змінив замки на вхідних дверях, на
протязі року позивач не має можливості
потрапити до домоволодіння де
залишилися її речі.

25 червня 2013 року Жовтневим районним
судом м. Дніпропетровська винесено
рішення яким розірвано договір
довічного утримання укладений 30
березня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та
визнано право власності за ОСОБА_2 на
житловий будинок АДРЕСА_1 /а.с.12-16/.

16 жовтня 2013 року рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області
рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська скасовано, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про розірвання договору
довічного утримання відмовлено /а.с. 9/.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого або майнового права
та інтересу.

Відповідно ст. 744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну
цінність, взамін чого набувач
зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та (або)
доглядом довічно.

Стаття 755 ЦК України передбачає,
що Договір довічного утримання
(догляду) може бути розірваний за
рішенням суду: на вимогу відчужувача
або третьої особи, на користь якої він
був укладений, у разі невиконання або
неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини; на
вимогу набувача.

Згідно ст. 748 ЦК України набувач
стає власником майна, переданого йому
за договором довічного утримання
(догляду), відповідно до статті 334
цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК
України власнику належить право
володіння, користування та
розпорядження належним йому майном.
При цьому ніхто не може бути
протиправно позбавлений або обмежений
в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321
ЦК України).

Згідно із ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійснені ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України,
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

У відповідності до положень статті 212
ЦПК України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір, а саме
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Отже, заслухавши та
дослідивши пояснення сторін, суд
вважає їх належними та достатніми для
вирішення справи по суті, та такими, що
відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК
України, згідно яких належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування, а сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 згідно
договору довічного утримання від 30
березня 2005 року є власником
домоволодіння АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 своїми
діями перешкоджає їй у праві
користуванні своєю власністю, суд
вважає за необхідне задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі та
зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй
перешкод у користуванні власністю та
вселити ОСОБА_1 в буд. АДРЕСА_1.

Враховуючи результат розгляду
справи, суд вважає за необхідне
розподілити судові витрати по справі
між сторонами відповідно до ст. 88 ЦПК
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
власністю та вселення - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1
перешкод у користуванні власністю, а
саме АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 в буд. АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 229 грн. 40. коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення

Суддя
С.О. Демидова