Провадження № 2/638/5861/13
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м
У к р а ї н и

20 грудня 2013 року Дзержинський
районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді
Грищенко І.О.

при секретарі
Бражнік Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною
без застосування наслідків
недійсності,

ВСТАНОВИВ:

01.11.2013 року позивач ОСОБА_1 через
уповноваженого представника за
довіреністю - ОСОБА_3, звернувся до суду
з позовною заявою, в якій просить
визнати відсутність права у
відповідача ОСОБА_2 на стягнення
заборгованості з нього за розпискою
від 03.12.2010 року. Визнати відсутність у
нього зобов'язань перед ОСОБА_2 за
розпискою від 03.12.2010 року. Визнати
розписку від 03.12.2010 року недійсною без
застосування наслідків недійсності.
Стягнути з відповідача на його користь
понесені ним судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що 29 січня 2004 року він
та відповідач придбали нежитлову
будівлю в літ. А-1 загальною площею 61,5
кв. м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, в рівних частинах, по ? частині
кожний (договір купівлі-продажу
нежитлової будівлі від 29.01.2004 року,
витяг про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 20.02.2004 року).
Реконструювали деякі приміщення
належної їм на праві спільної
часткової власності нежитлової
будівлі, а деякі її приміщення були
ними самовільно побудовані, у зв'язку з
чим загальна площа нежитлової будівлі
збільшилася до 585 кв. м. У 2007 році за
позивачем та відповідачем було визнано
судом право власності на
реконструйовані та самовільно
побудовані приміщення нежитлової
будівлі без визначення розміру часток
співвласників у спільному майні
(рішення Київського районного суду м.
Харкова від 30 серпня 2007 року, ухвала
Київського районного суду м. Харкова
від 26 вересня 2007 року, ухвала
Київського районного суду м. Харкова
від 08 жовтня 2007 року, ухвала Київського
районного суду м. Харкова від 26 жовтня
2007 року, витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 09.11.2007
р.) Станом на теперішній час вони
володіють на праві приватної спільної
сумісної власності нежитловою
будівлею загальною площею 585 кв. м., що
розташована по АДРЕСА_2 в літ «А-2». Йому
достоменно відомо, що відповідач в
період з 2006 року по 2008 рік включно
кредитувався в ХОД АТ «Райффайзен Банк
Аваль» на загальну суму 400 000 тис. дол.
США. для придбання у приватну
власність нерухомого майна. Зважаючи
на те, що між ним та відповідачем
існували дружні та довірливі стосунки,
з метою врегулювання фінансових
суперечок зі своєю дружиною, а також
надання їй звіту про те, куди були
витрачені кредитні гроші, відповідач
попросив його написати розписку, яка
ніяких правових наслідків у
майбутньому не спричинить. Так, 03.12.2010
року ним була написана така розписка, в
якій він вказує про те, що відповідач
сплатив частину його боргу в банку
«Райффайзен» в сумі 172 000 дол. США, які
він взяв для реконструкції будівлі за
адресою: АДРЕСА_2 та одночасно зазначив,
що загальна сума кредиту складає 246 000
дол. США. В реальності відповідач не
сплачував частину його боргу в банку
«Райффайзен», бо у нього в зазначеному
банку ніколи ніякої заборгованості
взагалі не було і немає по теперішній
час. Не відповідає дійсності і запис в
розписці від 03.12.2010 р. про те, що
загальна сума його кредиту складає 246 000
дол. США, адже він ніколи по теперішній
час не укладав ніяких кредитних та
інших договорів із «Райффайзен Банк
Аваль». В розписці зазначено, що гроші
були взяті для реконструкції
нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2.
Однак реконструкція вказаної будівлі
відбулася в період з 2006 року по 2007 рік
та в 2007 році вже було визнано на
підставі рішення суду право власності
на реконструйовані та самовільно
побудовані ними приміщення. У 2010 році,
коли була написана розписка,
реконструкцій вказаної нежитлової
будівлі не проводилося. Реконструкція
вказаної нежитлової будівлі
здійснювалася за рахунок придбаних ним
будівельних матеріалів, а не за
рахунок взятих відповідачем кредитних
коштів, що підтверджується товарними
чеками, видатковими накладними,
квитанціями, чеками про придбання
позивачем будівельних матеріалів, які
збереглися на теперішній час, всього
на суму 386 788,98 грн. Відтак, на час
написання вказаної розписки вони з
відповідачем завідомо розуміли, що
розписка від 03.12.2010 року є фіктивною та
не буде виконана, бо написана без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цією розпискою. На
дійсний час відповідач, скориставшись
довірою та дружніми стосунками ,
вирішив необґрунтовано, незаконно, без
жодних правових підстав стягнути в
судовому порядку з нього неіснуючу
заборгованість.

У судовому засіданні позивач та його
уповноважений представник позовні
вимоги підтримали та просили
задовольнити в повному обсязі з
підстав, наведених в їх обґрунтування.

Відповідач та його уповноважений
представник позовні вимоги позивача
не визнали та просили відмовити в їх
задоволенні. В обґрунтування своєї
позиції зазначили про те, що за
спільною домовленістю з ОСОБА_1 від
імені ОСОБА_2 було укладено кредитні
договори на загальну суму 400 000 доларів
США. Вказані грошові кошти отримано
було не одномоментно, тому по мірі їх
отримання вони витрачалися для ведення
спільного бізнесу. ОСОБА_1 виступав
поручителям по деяким договорам .
Самостійно ОСОБА_1 був позбавлений
можливості отримати кредит через
відсутність нерухомого майна, яке б він
міг передати банку в якості
забезпечення можливості виконання ним
умов договору. Через те, що існували
дружні стосунки з позивачем, раніше
необхідності написання письмових
документів щодо суми боргу не виникало.
Існувала домовленість, що погашення
кредитних зобов"язань вони вчиняють в
рівній частині. ОСОБА_1 зі свого боку
умови домовленості не виконував, тоді
ОСОБА_2 запропонував укласти письмовий
договір. Отримавши відмову, звернувся
до ОСОБА_1 з приводу написання боргової
розписки. Зміст розписки ОСОБА_1
визначав самостійно. Реконструкція
приміщення, про яке зазначено в
розписці, відбувалася виключно за його
грошові кошти. Ним було витрачено
приблизно 500 000 доларів США. ОСОБА_1
ніяких витрат не поніс. Якщо ОСОБА_1 й
придбав будівельні матеріали, то він їх
придбав виключно за кошти, що належали
фірмі. На неодноразові звернення до
ОСОБА_1 з приводу повернення суми боргу,
останній відповідав постійними
відмовами. Зважаючи на виниклу
ситуацію, він вимушений був звернути до
Київського районного суду м. Харкова з
позовом про стягнення з ОСОБА_1 на його
користь суми заборгованості за умовами
складеної розписки.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи та докази, надані
сторонами в обґрунтування заявлених
вимог та заперечень на позовні вимоги,
вважає, що позовні вимоги законні,
обґрунтовані та підлягають
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК
України , суд розглядає справу не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін чи
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Зі змісту розписки від 03.10.2012 року
вбачається, що ОСОБА_1 дійсно
підтверджує, що ОСОБА_2 погасив частину
його боргу у банку «Райффайзен» в сумі
172 000 дол. США, взяті ним у банку для
реконструкції будівлі за адресою:
АДРЕСА_2. Загальний борг його кредиту
складає 246 000 дол. США. Також
зобов'язується сплачувати 1,5 % щомісяця
ОСОБА_2.

Розписка позивача від 03.12.2010 року не
посвідчує факт передання відповідачем
грошової суми позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України,
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Однак, у розписці від 03.12.2010 року не
вказаний і момент передання грошей
позивачу відповідачем.

У розписці від 03.12.2010 року відображений
факт сплати відповідачем частини боргу
позивача у АТ «Райффайзен Банк Аваль».
Проте, відповідно до довідки АТ
«Райффайзен Банк Аваль», між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та позивачем
кредитні договори ніколи не
укладалися, а отже гроші відповідачем
не передавалися ні позивачу, ні банку
за позивача. Відповідно до даних
довідки , яка надана АТ «Райффайзен
Банк Аваль» на виконання ухвали
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 29.11.13 року, між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серія НОМЕР_1,
виданий МВС Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС
України в Харківській області 29.07.1996
року) кредитні договори ніколи не
укладалися.

Тому, суд дійшов висновку, що факт
передання відповідачем позивачу
грошей в реальності не відбувся.

Договір позики, на підтвердження якого
представлена розписка, є укладеним,
якщо досягнута згоду з усіх його
істотних умов. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Суд дійшов до висновку, що в порушення
ч. 1 ст. 638 ЦК України, згода з усіх
істотних умов у розписці від 03.12.2010 року
сторонами досягнута не була, адже у цій
розписці не вказано: 1) частину якого
саме боргу позивача сплатив
відповідач; 2) на підставі чого у
позивача виник цей борг у банку; 3) який
саме кредит позивач взяв у банку, з
якого приводу його взято; 4) строк
повернення грошей позивачем
відповідачу; 5) точний розмір суми, який
підлягає поверненню; 6) розрахунок
такої суми; 7) з якої суми сплачуються
відсотки 1,5 %; 8) як сплачуються відсотки
1,5 %; 9) коли сплачуються відсотки 1,5 %.

Крім цього, із змісту розписки чітко не
зрозумілий характер взаємовідносин
між сторонами, чи-то відносини поруки,
чи-то відносини позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншими актами
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Суд вважає, що з розписки від 03.12.2010 року
неможливо встановити дійсне
волевиявлення сторін розписки, зміст
та цілі документу під назвою
«розписка», правові наслідки, на які
спрямована ця розписка.

Таким чином, жодне із вищевказаних
положень частин 1, 3, 5 статті 203 ЦК
України не дотримано при написанні
розписки від 03.12.2010 року.

Позивач, в особі уповноваженого
представника, надав письмові пояснення
від 16.12.13 року, в яких зазначає, що
будівельні матеріали він придбавав не
як директор ПП «Фірма «Люкс», а як
фізична особа-підприємець, що і вказано
у квитанціях у графі «платник». Разом з
тим вказує, що позивач здійснював
платежі за придбання будівельних
матеріалів через АКБ «Меркурій», тоді
як, згідно довідки від 04.11.13 року, ПП
«Фірма «Люкс» обслуговується в АСУБ
«Грант» (договір на
розрахунково-касове обслуговування
253-1ф від 13.03.2002 року). В якості прикладу
здійснення оплати ПП «Фірма «Люкс»
позивач надав суду платіжні доручення,
платником у яких виступає ПП «Фірма
«Люкс».

Відповідач на обгрунтування своїх
заперечень щодо доводів позивача
надав документи, якими, по-перше,
підтверджує факт укладання
відповідачем кредитних договорів із АТ
«Райффайзен Банк Аваль» на суму 400 000
дол. США, по-друге, обґрунтовує те, що
придбання позивачем будівельних
матеріалів для реконструкції спільної
нежитлової будівлі відбувалось як
директором ПП «Фірма «Люкс»,
засновником якого є відповідач,
по-третє, підтверджує набуття
відповідачем у приватну власність у 2008
році нежитлових приміщень за адресою:
АДРЕСА_3.

Відповідно до даних Інформаційної
довідки з Реєстру прав власності на
нерухоме майно від 09.12.13 року щодо
нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 ,
яка надана Реєстраційною службою
Харківського міського управління
юстиції Харківської області на
виконання ухвали Дзержинського
районного суду м. Харкова від 29.11.13 року,
в період з 2006 року по 2008 рік, тобто коли
відповідач отримував від АТ
«Райффайзен Банк Аваль» кредитні
кошти, відповідачем було придбано у
приватну власність квартиру АДРЕСА_1
(2006 рік); нежитлові приміщення
загальною площею 417 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_4 (2006 рік); нежитлові приміщення
загальною площею169,5 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_5 (2008 рік).

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6
статті 203 цього Кодексу.

Розписка від 03.12.2010 року за своїм
змістом та в розумінні положень
цивільного законодавства України не є
документом під назвою «розписка».

В судовому засіданні було допитано
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Свідки з боку відповідача ОСОБА_2-
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, в судовому
засіданні пояснили, що їм відомо про те,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було прийнято
рішення про проведення реконструкції
будівлі та побудови більярдного клубу.
Через відсутніх грошових коштів в
достатній кількості для проведення
реконструкції- будівництва, було
прийнято рішення про отримання кредиту
ОСОБА_2 за умови, що погашати кредитні
зобов"язання будуть вдвох. ОСОБА_1
погашень не проводив, коли почалася
фінансова криза, ОСОБА_2 був вимушений
продати належні йому об"єкти
нерухомого майна та погасити кредитні
зобов"язання. Через те, що ОСОБА_1
прийняті на себе зобов"язання
відмовився виконувати, про що
неодноразово зазначав ОСОБА_2, ОСОБА_2
звернувся до нього з приводу написання
боргової розписки. Вказана розписка
була написана власноручно ОСОБА_1 в
приміщення більярдного клубу,
свідками її написання вони не були.

Свідки з боку ОСОБА_1- ОСОБА_10, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 в судовому засіданні надали
пояснення з приводу того, як
проводились роботи по реконструкції
будівлі, що ОСОБА_1 безпосередньо
займався придбанням будівельних
матеріалів та контролював весь хід
робіт. При цьому пояснили, що їм нічого
не відомо про те, щоб у ОСОБА_1 була
заборгованість перед ОСОБА_2
Реконструкція проводилась за грошові
кошти як ОСОБА_2 , так й ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні данні, на
підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обгрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст. 58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст.. ст..58 та 59 ЦПК України
докази повинні бути належними та
допустимими.

Оцінюючи показання свідків, як доказ по
справі, суд дійшов висновку, що вони не
містять інформації щодо предмета
доказування, тому не приймаються судом
до уваги.

Судом встановлено, що позивачем та
відповідачем не вчинено жодних дій на
виконання розписки від 03.12.2010 року.
Адже, позивач із АТ «Райффайзен Банк
Аваль» кредитних договорів не укладав,
боргів у позивача в АТ «Райффайзен Банк
Аваль» ніколи не було і немає, тому
відповідач не сплачував борг позивача
у АТ «Райффайзен Банк Аваль». Крім
цього, судом також встановлено те, що в
період отримання кредитних коштів
відповідачем в приватну власність
придбавалась нерухомість. Поряд з цим,
позивач за власні кошти купував
будівельні матеріали для
реконструкції спільної з відповідачем
нежитлової будівлі, що довів суду
належними та допустимими доказами.

Тому, суд дійшов висновку, що розписка
від 03.12.2010 року була написана без наміру
створення будь-яких правових
наслідків, а сторони усвідомлювали, що
вона не буде виконана, адже обставин,
які зазначені у розписці в реальності
не існувало та не існує.

Відповідно до ст. 234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлюються цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Ті докази, на які посилається
відповідач, як на підставу своїх
заперечень, не є належними доказами та
ніяким чином не доводять ті обставини,
що мають значення для вирішення справи.

Суд не приймає до уваги доводи
відповідача стосовно того, що між
позивачем та відповідачем була усна
домовленість про взяття особисто
відповідачем кредиту для
реконструкції спільної з позивачем
нежитлової будівлі та про погашення
кредиту відповідача, взятого ним у АТ
«Райффайзен Банк Аваль», навпіл із
позивачем, адже такі доводи не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

Таким чином, розписка від 03.12.2010 року
має бути визнана недійсною без
застосування наслідків недійсності на
підставі ст.ст. 215, 234 ЦК України.

У зв'язку з цим, суд вважає, що позовні
вимоги позивача про визнання
відсутності права у ОСОБА_2 на
стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за
розпискою від 03.12.2010 року та визнання
відсутності у ОСОБА_1 зобов'язань перед
ОСОБА_2 за розпискою від 03.12.2010 року є
складовими позовної вимоги про
визнання розписки ОСОБА_1 від 03.12.2010
року недійсною без застосування
наслідків недійсності. Задоволення
вимоги про визнання розписки ОСОБА_1
від 03.12.2010 року недійсною без
застосування наслідків недійсності
саме по собі призводить до відсутності
права у ОСОБА_2 на стягнення
заборгованості з ОСОБА_1 за розпискою
від 03.12.2010 року та відсутності у ОСОБА_1
зобов'язань перед ОСОБА_2 за розпискою
від 03.12.2010 року, а отже окремого
задоволення судом такі позовні вимоги
не потребують.

Ч.. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Стягненню
з відповідача на користь позивача
підлягає сплачена ним сума судового
збору в розмірі 229,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України,
ст.ст. 203, 215, 234, 638, 1046, 1047 ЦК України, п. 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати розписку від 03.12.2010 року ,
складену ОСОБА_1, недійсною без
застосування наслідків недійсності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені ним судові витрати у розмірі
229,40 грн.

Рішення може бути оскаржене в палату по
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в 10 -
денний строк з дня його проголошення
апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя:

І.О. Грищенко