Головуючий суду 1 інстанції - Труфанова
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 1203/29/2012
Провадження № 22ц/782/3371/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого: Малієнко Н.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Матвєйшиної О.Б.

при секретарі: Борзило О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3

на рішення Артемівського районного
суду м. Луганська

від 12 липня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_3, треті особи: Управління
державного комітету земельних
ресурсів у м. Луганськ Луганської
області, приватний нотаріус
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та державного акту на право
власності на земельну ділянку
недійсним та визнання права власності
на земельну ділянку та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
третя особа - Управління державного
комітету земельних ресурсів у м.
Луганськ Луганської області про
визнання договору неукладеним та
недійсним, визнання договору таким, що
був укладений та визнання права
власності на земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2012 року позивачка ОСОБА_4
звернулася до суду з позовом, який
неодноразово уточнювала, в
обґрунтування якого зазначила, що
11.09.2009 року між нею та ОСОБА_7, який діяв
в інтересах відповідачки ОСОБА_5 на
підставі довіреності було укладено
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, посвідчений приватним
нотаріусом Луганського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 за
реєстровим №800, згідно якого позивачка
набула у власність земельну ділянку
площею 0,0387 га за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, за реєстрацією свого права
власності на земельну ділянку
позивачка звернулась лише 14.11.2011 року
та від працівників Управління
Держкомзему у м. Луганську дізналась,
що право власності на вказану вище
земельну ділянку зареєстроване за
відповідачем ОСОБА_3, на підставі
договору купівлі-продажу, укладеного
24.03.2011 року ним з відповідачкою ОСОБА_5
посвідченого приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_6

Вважає, що вищевказаний договір має
бути визнаний недійсним у судовому
порядку, оскільки в порушення вимог
ст.ст. 13,317 ЦК України, відчужуючи вдруге
спірну земельну ділянку відповідачка
ОСОБА_5 перевищила межі своєї цивільної
дієздатності, та зловживаючи своїм
правом продала вказану земельну
ділянку, яка їй вже не належала.

Крім того, вважає, що спірним договором
купівлі-продажу були порушені її
майнові права на придбану земельну
ділянку, оскільки позивачка не може на
цей час зареєструвати своє право
власності на вказану ділянку у зв'язку
з наявністю реєстрації за
відповідачем ОСОБА_3, здійсненої на
підставі спірного договору.

Спірний договір було укладено на
підставі протиправного Державного
акту на право власності на земельну
ділянку, який 24.03.2011 року безпідставно
та вдруге було видано Управлінням
Держкомзему у м. Луганську
відповідачці ОСОБА_5, яка на той час вже
відчужила спірну земельну ділянку на
користь позивачки.

Також позивачка зазначила, що в
спірному договорі купівлі-продажу
земельної ділянки від 24.03.2011 року
продавцем зазначено особу, яка не мала
права відчужувати земельну ділянку,
відповідачку ОСОБА_5, якій земельна
ділянка належала раніше, що на думку
позивачки є окремою підставою для
визнання вищевказаного договору
недійсним.

Посилаючись на вищевказані обставини
та положення ст.19 Конституції України,
ст.ст. 203, 215, 392, 393 ЦК України, ст. 155 ЗК
України, позивачка просила суд:

визнати спірний договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
24.03.2011 року, укладений між
відповідачами, недійсним,

визнати Державний акт на право
власності на земельну ділянку від
23.03.2011 року на ім'я відповідачки ОСОБА_5
недійсним,

визнати за нею право власності
на спірну земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_3 пред*явлені до нього
позовні вимоги не визнав та звернувся
із зустрічним позовом в обгрунтування
якого вказав, що ОСОБА_4 не виконала
суттєвої умови договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
11.09.2009 року щодо реєстрації права
власності на земельну ділянку, у
зв*язку з чим у відповідності до ч.1 ст.
210, ч.3 ст.640 ЦК України, ст. 125 ЗК України
зазначений договір є неукладеним та
недійсним, оскільки не був направлений
на реальне настання передбачених ним
правових наслідків.

Він добросовістно набув у власність
спірну земельну ділянку, згідно умов
договору купівлі-продажу від 24.03.2011
року, який було укладено з дотриманням
вимог чинного законодавства України, у
тому числі щодо нотаріального
посвідчення договору та реєстрації
права власності, у зв*язку з чим
вказаний договір має бути визнаний
укладеним, та за ОСОБА_3 визнано право
власності на спірну земельну ділянку.

Тому він просить:

визнати договір купівлі-продажу від
11.09.2009 року, стосовно спірної земельної
ділянки, укладений між позивачкою та
відповідачкою таким, що не укладений та
недійсним,

визнати договір купівлі-продажу від
23.04.2011 року стосовно спірної земельної
ділянки, укладений між ним та
відповідачкою таким, що був укладений,

визнати за ним право власності на
спірну ділянку.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 12 липня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Визнано недійсним Державний акт про
право власності на земельну ділянку що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площа
0,0387 га, кадастровий номер: :01:019:0091,
який було видано 23.03.2011 року
Управлінням державного комітету
земельних ресурсів у м. Луганськ
Луганської області на ім'я ОСОБА_5

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площа
0,0387 га, кадастровий номер: :01:019:0091,
що був укладений 24.03.2011 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_3 та посвідчений приватним
нотаріусом Луганського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим №1045.

Визнано за ОСОБА_4 право
власності на земельну ділянку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площа
0,0387 га, кадастровий номер: :01:019:0091.

Вирішено питання щодо стягнення
судових витрат.

В задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено в
повному обсязі за необґрунтованістю.

Посилаючись на ухвалення
рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 надав
апеляційну скаргу і просить скасувати
рішення та ухвалити нове рішення, яким
зустрічні позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі..

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що вказаним
вимогам закону рішення суду першої
інстанції відповідає у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги
позивачки, та відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачка не мала права отримувати
вдруге державний акт на землю на
спірну земельну ділянку та проводити
відчуження цієї земельної ділянки
відповідачу, оскільки раніше за
належно оформленим договором
купівлі-продажу вона вже провела
відчуження спірної ділянки позивачці,
про що було зроблено відмітку у
державному акті на землю, отже таким
чином, відповідачкою було порушено
права позивачки на спірну земельну
ділянку, а тому її вимоги є
обґрунтованими.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.. 203 ЦК України

1.Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст.. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. 316, 317, ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно
до закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що
11.09.2009 року між відповідачкою ОСОБА_5,
як продавцем, в особі ОСОБА_7, який діяв
за довіреністю, з одного боку та
позивачкою ОСОБА_4, як покупцем, з
іншого боку, було укладено нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
земельної ділянки, щодо якого
проведено державну реєстрацію, згідно
умов якого, позивачка придбала у
власність земельну ділянку площею 0,0387
га за адресою: АДРЕСА_2.

Вказаний договір було посвідчено
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
за реєстровим №800 (а.с. 9-13), та
зареєстровано у встановленому
порядку.

На момент укладення цього договору
право власності на спірну ділянку
належало відповідачці ОСОБА_5 на
підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку від
06.08.2008 року № 880145 серія ЯЕ, виданого на
підставі рішення Артемівської
районної ради в м. Луганську 261/37 від 3
червня 2008 року , на якому після
відчуження ділянки на користь
позивачки ОСОБА_4 приватним нотаріусом
ОСОБА_8 у відповідності до вимог ч.6 ст.126
ЗК України, було здійснено відмітку про
перехід права власності на земельну
ділянку до позивачки ОСОБА_4 (а.с.14).

Таким чином, вказаний договір
відповідає вимогам закону, оскільки
відповідачка на момент його укладення
була власницею спірної земельної
ділянки, тому мала право її
відчужувати, заборони на таке
відчуження у законодавчому порядку не
існувало, тому позивачка мала право
придбати цю земельну ділянку у
власність, отже суд дійшов правильного
висновку про відсутність підстав для
визнання його недійсним, як про це було
заявлено відповідачем у зустрічному
позові.

Доводи апелянта стосовно того, що є
сумніви щодо волевиявлення
відповідачки на продаж спірної
земельної ділянки позивачці, оскільки
вона видала довіреність на здійснення
цього правочину малознайомій особі
ОСОБА_7, на увагу не заслуговують,
оскільки сама відповідачка цей
правочин не оспорила, доказів того, що
вона є недієздатною особою, яка не може
захистити свої права, суду не надано.

Відповідач учасником цього правочину
не є, доказів, що цим правочином
порушено його права, не надав, тобто
фактично цей позов ним про визнання
договору купівлі-продажу, укладеного
між позивачкою та відповідачкою,
заявлено в інтересах відповідачки, за
відсутності повноважень на це.

Доводи апелянта про те, що суд не
врахував, що позивачка ОСОБА_4 не
виконала суттєвої умови договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
11.09.2009 року щодо реєстрації права
власності на земельну ділянку, у
зв*язку з чим зазначений договір є
недійсним, оскільки не був направлений
на реальне настання передбачених ним
правових наслідків, на увагу не
заслуговують, оскільки ця обставина не
тягне за собою недійсність договору,
відсутність реєстрації права
власності тягне за собою ускладнення
у здійсненні права розпорядження
власністю, а не позбавлення права
власності взагалі.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах,
що не заборонені законом, зокрема і з
правочинів.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право
власності за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації, у набувача виникає з
моменту такої реєстрації договору.

Статтею 182 ЦК України встановлено, що
право власності та інші речові права
на нерухомі речі, обтяження цих прав,
їх виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Отже, як вбачається зі змісту вказаних
правових норм сама по собі відсутність
державної реєстрації у встановленому
порядку права власності, виниклого на
підставі нотаріально посвідченого
договору, щодо якого проведено
державну реєстрацію у встановленому
порядку, не позбавляє особу права
власності на нерухоме майно, це може
створити тільки певні труднощі у
розпорядженні цим майном.

Таким чином, та обставина, що
позивачкою після укладення та
нотаріального посвідчення зазначеного
договору на її ім'я, одразу не було
проведено державну реєстрацію свого
права власності на цю земельну
ділянку, а для здійснення реєстрації
свого права власності позивачка
звернулася лише 14.11.2011 року до
Управління Держкомзему у м. Луганську,
де дізналась, що право власності на
вказану вище земельну ділянку
зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3,
не є підставою вважати, що вона на
момент отримання відповідачкою вдруге
державного акту втратила право
власності на вказану земельну ділянку.

Відповідно до ст.. 393 ЦК України
правовий акт органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування,

який не відповідає законові і порушує
права власника, за позовом власника
майна визнається судом незаконним та
скасовується.

За таких обставин, суд дійшов
правильного висновку, що є підстави
визнати недійсним вдруге виданий
відповідачці державний акт на спірну
земельну ділянку .

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що він є добросовісним
набувачем спірної земельної ділянки
за договором, укладеним ним з
відповідачкою, на увагу не
заслуговують, оскільки це не має
значення для договору, укладеного між
позивачкою та відповідачкою.

Його вимоги про визнання договору
купівлі-продажу від 11.09.2009 року,
стосовно спірної земельної ділянки,
укладеного між позивачкою та
відповідачкою таким, що не укладений,
на увагу не заслуговують, оскільки
такий спосіб захисту відповідно до ст.
16 ЦК України не передбачений.

Судом також встановлено, що у
подальшому 23.03.2011 року на підставі
того ж самого рішення ради на ім'я
відповідачки ОСОБА_5, вдруге було
видано Управлінням державного
комітету земельних ресурсів у м.
Луганську новий державний акт серія ЯЛ
№ 885898 на право власності на спірну
ділянку (а.с. 17), що не відповідає
вимогам закону.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК
України визначено, що громадяни і
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом (частина
перша статті 126 ЗК України), який
складається та видається відповідно
до Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації та зберігання
державних актів на право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею (у тому числі на
умовах оренди), затвердженої наказом
Державного комітету України по
земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року
№ 28 (зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 23 квітня 1993 року за №
31).

Отже, державні акти на право власності
на земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень.

При цьому вказаною Інструкцією не
передбачена видача одній і тій же
фізичній особі кілька державних актів
на одну і ту ж земельну ділянку на
підставі одного і того ж рішення ради
про це, без анулювання або визнання
недійсним попереднього акту.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Тобто, у спорах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки.

Таким чином, суд дійшов правильного
висновку про необхідність визнання
повторно виданого на ім'я
відповідачки державного акту серія ЯЛ
№ 885898 від 23 березня 2011 року недійсним,
оскільки підстав для його видачі не
було, бо раніше виданий державний акт,
за яким відповідачкою вже здійснено
відчуження спірної земельної ділянки
позивачці, не скасовано, не анульовано,
недійсним на той час не визнано.

Доводи апеляційної скарги щодо того,
що відповідачка є необізнаною особою,
особисто сама вказаний державний акт
не отримувала, цим питанням займалася
інша особа на підставі її довіреності,
яка з цього приводу не була допитана
судом, на увагу не заслуговують,
оскільки ці обставини не мають
юридичного значення для вирішення
питання щодо недійсності цього
державного акту, виданого у порушення
діючого законодавства з цього приводу.

Також суд дійшов правильного висновку
щодо недійсності договору
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, укладеного між відповідачами.

Судом встановлено, що відповідачка
24.03.2011 року, тобто, наступного дня,
після незаконного повторного
отримання нового державного акту на
земельну ділянку, коли вона вже не була
власницею спірної земельної ділянки у
зв'язку з відчуженням її позивачці, на
його підставі, як власниця, за
договором купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, відчужила спірну
земельну ділянку ще раз на користь
відповідача ОСОБА_3 (а.с.165-167), який на
підставі цього договору зареєстрував
за собою право власності на неї.

Вказані обставини підтверджуються
матеріалами справи, які досліджені
судом у встановленому порядку.

Таким чином, суд дійшов правильного
висновку, що відповідачка протиправно
отримавши вдруге державний акт серія
ЯЛ № 885898 від 23 березня 2011 року на
спірну земельну ділянку на своє ім'я,
розпорядилася нею на свій розсуд, чим
порушила права власності позивачки на
земельну ділянку, оскільки договір
купівлі-продажу, укладений нею з
позивачкою, ніким не оспорений та не
визнаний недійсним, також попередній
державний акт на землю № 880145 серія ЯЕ
від 06.08.2008 року на її ім'я , з відміткою
про перехід пправа власності до
позивачки, не визнаний недійсним та
не анульований, право власності на
вказану земельну ділянку позивачки не
припинено у встановленому порядку.

Отже, оскільки відповідачка на момент
укладення цього правочину вже не була
власницею зазначеної земельної
ділянки, у зв'язку з чим не могла
здійснювати стосовно неї ніяких дій по
розпорядженню нею, зокрема по її
відчуженню відповідачеві ОСОБА_3, то
вказаним правочином порушено
положення закону щодо здійснення
права власності, а тому є підстави для
визнання його недійсним, тому суд
дійшов правильного висновку щодо
недійсності цього договору
купівлі-продажу укладеного між
відповідачами, оскільки вказаний
правочин суперечить правовим нормам,
які стосуються права власності.

Доводи апелянта про те, що суд не
врахував, що при укладенні між ними
договору купівлі-продажу від 24.03.2011
року, було дотримано вимоги чинного
законодавства України, у тому числі
щодо нотаріального посвідчення
договору та реєстрації права
власності, у зв*язку з чим вказаний
договір має бути визнаний судом
укладеним, на увагу не заслуговують,
оскільки відповідно до ст.. 16 ЦК України
такий спосіб захисту не передбачений.

Також суд дійшов правильного висновку
щодо необхідності вирішення питання
стосовно права власності позивачки на
спірну земельну ділянку.

Відповідно до ст.. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов
про визнання його права власності,
якщо це право оспорюється або не
визнається іншою

особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Судом встановлено, що на даний час
право власності на спірну земельну
дялінку зареєстровано за відповідачем
ОСОБА_3, який також заявив позовні
вимоги про визнання за ним права
власності, що перешкоджає позивачці
здійснити своє право власності.

Отже, оскільки договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки на ім'я
відповідача ОСОБА_3 є недійсним,
підстав для визнання за ним права
власності не вбачається.

Таке право власності судом правильно
визнано за позивачкою, оскільки вона
його набула у встановленому порядку на
підставі купівлі-продажу і цей
правочин є чинним, тому захистити своє
право власності за таких обставин
позивачка може шляхом визнання за нею
такого права у судовому порядку.

Інші доводи апеляційної скарги містять
у собі цитування правових норм та
суб'єктивне тлумачення апелянтом
обставин справи та положень
законодавства, що не стосується суті
оскаржуваного рішення суду.

Отже, судова колегія вважає, що судом
правильно встановлені обставини
справи, правильно застосовано норми
матеріального права, та прийнято
правильне рішення по суті спору.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

Згідно зі ст.. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Таким чином, суд вважає, що оскільки
рішення суду постановлено з
дотриманням вимог закону та з
урахуванням обставин справи, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, підстав для його
скасування не вбачається

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 324, 325 ЦПК
України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 12 липня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий

Судді