Справа №784/4837/13 28.11.2013 28.11.2013 28.11.2013
Провадження №22-ц/784/3797/13
Головуючий у першій інстанції
Доповідач апеляційного суду Мурлигіна
У Х В А Л А

Іменем України

28 листопада 2013 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк
Л.М.,

при секретарі судового
засідання Богуславській О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною
скаргою

публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Приватбанк», далі
ПАТ КБ «Приватбанк», банк)

на заочне
рішення

Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 9 жовтня 2013 року

за позовом

ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернувся з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення 32430 грн. 37 коп. заборгованості
за кредитним договором від 28 жовтня 2005
року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги банк
зазначав, що відповідач вказаного
числа отримав в кредит 5000 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Оскільки позичальник не повернув
кредит за умовами договору, невід'ємною
частиною якого є Умови надання
банківських послуг та Правила
користування платіжною карткою (далі -
Правила і Умови), то повинен спалити 4998
грн. 80 коп. кредиту, 25411 грн. 08 коп.
процентів за користування кредитом,
нарахованих з 30 листопада 2005 року по 31
липня 2013 року, а також 500 грн. штрафу,
фіксованої частини та 1520 грн. 49 коп. - 5%
від суми позову процентної складової
штрафу, а всього 32430 грн. 37 коп.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 9
жовтня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк» просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, про
задоволення позову. На думку апелянта,
висновки суду про пропуск позивачем
строку позовної давності суперечить
вимогам закону та умовам договору.

З'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що на підставі заяви
відповідача від 28 жовтня 2005 року банк,
на той час закрите акціонерне
товариство, відкрив йому картковий
рахунок з кредитним лімітом в 5000 грн. з
базовою відсотковою ставкою за
кредитним лімітом на час підписання 3%
на місяць з розрахунку 360 днів у році,
тобто 36 % річних (а.с. 7). Термін видачі
картки за заявою визначено до жовтня 2008
року.

Відповідач отримавши після укладення
договору 4998 грн. 80 коп. кредиту за
кредитною карткою «Універсальна»,
кредит не повернув та не сплатив
відсотки за його користування. З
листопаду 2005 року він ніяких платежів
не проводив. За розрахунками банку
станом на 31 липня 2013 року
заборгованість відповідача складає
32430 грн. 37 коп.

Із позовом про стягнення
заборгованості банк звернувся до суду
4 вересня 2013 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд виходив з того,
що хоча відповідач і порушив умови
споживчого кредиту, з нього не підлягає
стягненню заборгованість за кредитом,
оскільки позивач пропустив строк
позовної давності.

Висновки суду відповідають обставинам
справи вимогам ст.ст. 525, 526, 530, 257, 267, 1054,
1055 ЦК України, а також вимогам Закону
України «Про захист прав споживачів» в
частині застосування строку позовної
давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановленим договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Законом, а саме ст.1055 ЦК України
встановлено форма кредитного договору.
Він укладається в письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Із заяви відповідача вбачається, що він
просив видати платіжну картку з
вказаним кредитним лімітом і з базовою
процентною ставкою 36% річних. Строк дії
кредитного ліміту зберігався з
терміном дії картки.

В заяві було зазначено, що заявник
ознайомлений з Умовами надання
банківських послуг (Умови), Правилами
користування платіжною карткою
(Правила), Тарифами банку (Тарифи) та про
те, що він згоден, що заява разом з
Умовами, Правилами та Тарифами складає
договір про надання банківських
послуг. Проте, в заяві не було зазначено
інших умов надання кредиту, окрім
розміру ліміту та процентної ставки за
користування кредитом не зазначено.

Надані суду Правила користування
платіжною карткою, Умови і Правила
надання банківських послуг, Правила
користування платіжною карткою (а не
Умови надання банківських послуг як
вказано в заяві), стосуються всього
спектру фінансових послуг, що
надавалися банком, у тому числі
платіжних карт, вкладних операцій,
кредитних карт. Вони не містять
підпису відповідача, і не мають жодної
індетифікуючої ознаки на предмет їх
невід'ємності від заяви позичальника. В
свою чергу в заяві позичальника не
зазначено, що неврегульовані в заяві
питання регулюються вказаними Умовами
та Правилами. Тарифи з підписами
відповідача суду взагалі банком не
надані.

Таким чином, докази у справі свідчать
про відсутність підстав вважати, що
підписуючи заяву, відповідач розумів
вказані Правила користування
платіжною карткою, Умови і правила
надання банківських послуг, Правила
користування платіжною карткою, у тому
числі щодо погодження сторонами
строку позовної давності тривалістю в
п'ять років в силу ст. 257 ЦК України.

За такого є обґрунтованим застосування
положень ст. 256 ЦК України щодо
загального строку позовної давності,
який суд відраховував з часу
закінчення річного строку дії картки.

Доводи апелянта про збільшену позовну
давність суперечать ч. 1 ст. 259 ЦК
України відповідно до якої, договір про
збільшену позовну давність
укладається в письмовій формі.

Посилання апелянта на вказані ним
корпоративні нормативно-правові акти
не спростовують висновків суду, а п. 9.12
Умов і правил надання банківських
послуг, Правил користування платіжною
карткою лише їх підтверджують. Як щоб,
ці Умови та правила були складовою
конкретного договору, то перебіг
строку позовної давності, з огляду на
інші положення вказаного акту (п.5
«Права банку») починався би з жовтня
2006 року, оскільки Умови та Правила,
разом з вимогами ЦК України щодо
виконання зобов'язань, давали підстави
банку ставити питання про стягнення
заборгованості після сплину 12 місяців
з дня підписання заяви. Так п. 5.4 Правил
користування карткою, в редакції на
час укладення договору, визначався
строк погашення кредиту по платіжним
картам без вставленого мінімально
обов'язкового платежу. Кредит повинен
був погашатися в повному обсязі не
пізніше останнього дня місяця,
вказаного на платіжної картки. Таким
чином право на стягнення кредиту , а
отже і відсотків за його користування
виникла у позивача з 2006 року.

Враховуючи викладене колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк»
відхилити, а заочне рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 9 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили може
бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий:
Судді: