Жовтневий районний суд м. Маріуполя у
головуючого судді Помогайбо В.О.
при секретарі Чубаровій Т.Д.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Маріуполі
подання Жовтневого відділу Державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції Головного
управління юстиції в Донецькій області
про тимчасове обмеження у праві виїзду
Жовтневий відділ державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції звернувся
до суду з поданням щодо обмеження
виїзду за кордон керівника ОСОБА_1. В
обґрунтування вимог заявник зазначає,
що в провадженні Жовтневого ВДВС м.
Маріуполя знаходиться виконавче
провадження з примусового виконання
наказу №38/14 від 09.06.2011 року, про
стягнення з ПП ОСОБА_1 на користь ПАТ
станом на 16.12.2013 року на сплачено.
Згідно відповіді з 2-го ВРЕВ за
боржником зареєстрований автомобіль
NISSAN ALMERA, 2006 року випуску, бежевий,
державний номерний знак НОМЕР_1, на який
постановою державного виконавця від
28.08.2013 року накладено арешт. За місцем
мешкання боржника двері державному
виконавці не відкрили.
Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд
негайно розглядає подання про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.
Дослідивши матеріали, долучені до
подання, суд приходить до висновку щодо
відмови в задоволенні подання,
виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст.1 Закону України
"Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" громадянин
України має право виїхати з України,
крім випадків, передбачених цим
Законом, та в'їхати в Україну.
Відповідно до ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
Відповідно до ст.9 Конституції України,
чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.
Так, частинами 2-3 ст.12 Міжнародного
пакту про громадянські та політичні
права, який ратифіковано Указом
Президії Верховної Ради Української
РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що
кожна людина має право, покидати
будь-яку країну, включаючи свою власну,
і це право не може бути об'єктом ніяких
обмежень, крім тих, які передбачено
законом, та які є необхідними для
охорони державної безпеки,
громадського порядку, здоров'я чи
моральності населення або прав та
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними у цьому пакті.
Частинами 2-3 ст.2 Протоколу №4 до
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, яку
ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.97
р. та який є невід'ємною частиною
зазначеної Конвенції, встановлено, що
кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною, на
здійснення цього права не можуть бути
встановлені жодні обмеження, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.
Закон України від 21 січня 1994 року „Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" (зі змінами)
регулює порядок здійснення права
громадян України на виїзд з України і
в'їзд в Україну, порядок оформлення
документів для зарубіжних поїздок,
визначає випадки тимчасового
обмеження права громадян на виїзд з
України і встановлює порядок
розв'язання спорів у цій сфері.
Положеннями ст.6 зазначеного Закону
встановлено, що громадянинові України
може бути тимчасово відмовлено у
видачі паспорта або громадянинові
України, який має паспорт, може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у випадках, якщо діють
неврегульовані аліментні, договірні чи
інші невиконані зобов'язання, або він
ухиляється від зобов'язань, покладених
на нього судовим рішенням.
Законом України від 21 січня 1994 року "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" (зі змінами) у
випадках, коли особа ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, то до виконання
зобов'язань, можливо обмеження у праві
виїзду за межи України.
Згідно із п.18 ст.11 Закону України "Про
виконавче провадження" №202/98-ВР,
державний виконавець має право у разі
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника за межі України -
до виконання зобов'язань за рішенням.

Разом з тим, згідно вимог ч.1 ст.11 ЗУ "Про
виконавче провадження", державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до вимог ст. 32 ЗУ "Про
виконавче провадження", заходами
примусового виконання рішень є:
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.

Зважаючи на викладені правові норми,
можна зробити висновок, що
першочерговими заходами примусового
виконання рішень є звернення стягнення
на кошти та інше майно (майнові права)
боржника, у тому числі якщо вони
перебувають в інших осіб або належать
боржникові від інших осіб.

Відповідно до положень статті 377-1
Цивільного процесуального кодексу
України питання про тимчасове
обмеження боржника фізичної особи або
керівника боржника-юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця.

Відповідно до ст. 8 цього Закону - у разі
відмови громадянину у виїзді за кордон
він може оскаржити цю дію у судовому
порядку.

Однак, стаття 19 ЗУ "Про державну
прикордонну службу України" вказує, що
обмеження права громадян на виїзд з
України належить до виключної
компетенції Адміністрації Державної
прикордонної служби України, а пункт 8
цієї статті покладає на державну
прикордонну службу України обов'язок
запобігання і недопущення в'їзду в
Україну або виїзду з України осіб, яким
згідно з законодавством не дозволено
в'їзд в Україну або яких тимчасово
обмежено в праві виїзду з України.

Ознайомившись із поданням державного
виконавця та документами, які додано до
нього суд приходить до висновку, про
відсутність достатніх правових
підстав в обмеженні у праві виїзду за
межі України ОСОБА_1, оскільки в
матеріалах справи відсутні дані, які б
підтверджували наявність факту
ухилення боржника від виконання ним
його грошових зобов'язань. Зокрема в
матеріалах справи не мітиться
відомостей про вручення боржнику копій
постанов про відкриття виконавчого
провадження та отримання ним листів
державного виконавця щодо погашення
заборгованості.

Крім того до подання не додані
документи, які б свідчили, що у
боржника дійсно є наміри виїзду за
кордон України до іноземної держави,
шляхом звернення з відповідним
клопотанням до Державної прикордонної
служби.

Одночасно суд зауважує, що заявником до
подання не додані будь - які
підтверджуючі дані про громадянство
ОСОБА_1 наявність у нього закордонного
паспорту або номер та серія при його
наявність, не вказано у який спосіб
треба встановити тимчасове обмеження у
праві виїзду за кордон, що є суворою
умовою Адміністрації Державної
прикордонної служби України при
виконанні нею рішень суду про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду за межі України боржника.

Таким чином, приймаючи до уваги, що
право державного виконавця на
звернення з даним поданням виникає
лише у разі ухилення боржника від
виконання покладених на нього рішенням
суду зобов'язань і наявність лише
самого зобов'язання не наділяє
державного виконавця правом на
звернення до суду з поданням про
тимчасове обмеження боржника у праві
виїзду за кордон, суд приходить до
висновку щодо відмови в задоволенні
подання.

Керуючись ст.ст.8, 208-210, 377-1 ЦПК України,
ст.33 Конституції України, ч.2-3 ст.12
Міжнародного пакту про громадянські та
політичні права, ч.2-3 ст.2 Протоколу №.4
до Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, ст.11 ЗУ "Про
виконавче провадження", ст.6 ЗУ "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України", суд,-

У Х В А Л
И В:

В задоволенні подання
Жовтневого відділу Державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції Головного
управління юстиції в Донецькій області
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за кордон ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя Донецької
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом п'яти днів з дня
проголошення ухвали. Особи, які брали
участі у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судової ухвали, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя
В.О. Помогайбо