Справа №784/4614/13 25.11.2013 25.11.2013 25.11.2013
Провадження №22-ц/784/3638/13Провадження №
22ц/784/3638/13 Головуючий у 1
інстанції Румянцева Н.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

25 листопада 2013 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Миколаївського
апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання
Романенко Ю.О.,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційними скаргами
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 10
жовтня 2013 року, ухваленого у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
поділ квартири, що є об'єктом права їх
спільної сумісної власності, -

у с т а н о в и л а :

15 березня 2011 року ОСОБА_2 пред'явила до
ОСОБА_4 зазначений позов, який
обґрунтовувала наступним.

24 травня 2003 року сторони взяли шлюб.

В шлюбі вона народила двох дітей:
ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2
- доньку ОСОБА_7, батьком яких є
відповідач.

Крім названих дітей, в неї є ще донька
ОСОБА_6, батьком якої є інший чоловік.

30 вересня 2010 року рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва цей шлюб
розірвано.

За час проживання у шлюбі, вона та
колишній чоловік, за договором
купівлі-продажу від 07 травня 2008 року
купили у спільну сумісну власність
АДРЕСА_1, зареєструвавши її на
відповідача.

Посилаючись на те, що після розлучення
відповідач не визнає за нею права на
половину набутої квартири, просила
визнати за нею це право за судовим
рішенням.

У подальшому, позивач збільшила обсяг
вимог і просила визнати за нею право на
? частки в спільній квартирі.

Відповідач позов визнав частково,
згоден на визнання з позивачем права на
1/3 частку в квартирі, оскільки
більшість коштів на її придбання
внесено ним особисто.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково, за
нею визнано право власності на ? частку
спірної квартири та розподілено судові
витрати.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4, кожний окремо, подали
на це рішення апеляційні скарги, в яких
просили: перша -збільшити її частку в
квартирі, а другий, навпаки - зменшити
частку позивача в спірному житлі.

Обидва обґрунтовували скарги
невідповідністю висновків суду
дійсним обставинам справи і положенням
чинного цивільного та сімейного
законодавств.

Апеляційні скарги слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2,
суд 1 інстанції вважав доведеними
належними і допустимими доказами
наступні обставини: сторони є
колишніми чоловіком та дружиною. В
шлюбі позивач народила двох малолітніх
дітей, батьком яких є відповідач. Діти
проживають разом з матір'ю, а батько
регулярно сплачує аліменти на
утримання дітей, розмір яких є
достатнім для забезпечення їх
фізичного, духовного розвитку та
лікування. Перебуваючи у шлюбі сторони
набули у спільну сумісну власність
АДРЕСА_1, зареєструвавши її на
відповідача. Після розірвання шлюбу
останній не визнає права позивача на
половину квартири, у зв'язку з чим, таке
право слід підтвердити рішенням суду.
При цьому, підстав для відступу
рівності часток співвласників немає.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленим судом 1 інстанції, його
висновки щодо них та результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

В силу статей 10-11 та 303 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК України (відповідним пунктом) та
нормою ЦПК України, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення місцевого суду не у
повній мірі відповідає виписаному.

Дійсно, за 60, 65, 68, 70 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

Розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час шлюбу.

У разі поділу цього майна, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

При вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Як вбачається з ксерокопій довідки КП
«Мрія» № 3493 від 23.12.2010 року (а.с. - 8);
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 30 вересня 2010 року про
розірвання шлюбу (а.с. - 9); витягу з
рішення виконкому Миколаївської
міської ради № 64 від 25 січня 2008 року
(а.с. - 16); ксерокопій свідоцтв про
народження дітей (а.с. - 79-81) вбачається,
що спірну квартиру сторони набули
перебуваючи в шлюбі, оформивши її на
відповідача.

У зв'язку з цим і відповідно до названих
вище положень СК України, названа
квартира стала спільною сумісною
власністю сторін і їх частки в ній
визнаються рівними.

За такого, позивачка має право на ?
частку у спірній квартирі, а оскільки
відповідач цього не визнає, то її право
на названу частку в квартирі підлягало
підтвердженню за судовим рішенням.

При цьому, законних підстав для
відступу від засади рівності часток
подружжя немає, оскільки сторони не
довели обставини, які за ст. 70 СК
України дають право на такий відступ.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і місцевий суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження відповідача, про
фінансування купівлі будинку його
батьком, то воно не може бути взяте до
уваги, оскільки не доведено належними
та допустимими доказами, а за ст. 60 ЦПК
України доведення обставин, на які
сторона посилається, як на підставу
своїх вимог, є обов'язком цієї сторони.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 10 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: