Головуючий суду 1 інстанції - Кулешова
Доповідач - Стахова Н.В.
Справа № 2-90/11
Провадження № 22ц/782/4500/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області
у складі :

Головуючого: Стахової
Н.В.

суддів:
Кострицького В.В., Бережної С.В.

при секретарі :
Щуровій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2
та районного комунального
підприємства "Редакція газети "Трудова
слава"

на рішення Лутугинського районного
суду Луганської області від 16 вересня
2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до районного комунального
підприємства "Редакція газети "Трудова
слава" про визнання дій незаконними,
стягнення компенсації за
невикористані відпустки, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, компенсації та
індексації частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати, відшкодування моральної
шкоди,-

ВСТАНОВИЛА
:

У лютому 2010 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
районного комунального підприємства
"Редакція газети "Трудова слава", який
уточнив в ході судового розгляду
справи, та просив визнати дій
відповідача незаконними, у зв'язку з
неправильним нарахуванням заробітної
плати у період роботи з 02.04.2007 року по
31.12.2009 року без врахуванням рангу,
надбавок за високі творчі показники та
вислугу років, премій до Дня
журналіста, не проведенням повного
розрахунку по заробітній платі в день
звільнення 31 грудня 2009 року, не
занесенням до трудової книжки
відомостей про працю в ЛРКП «Редакція
газети трудова слава» за період з 02.04.2007
року по 31.08.2009 року в якості сумісника,
за період роботи з 01.09.2009 року по 31.12.2009
року у якості штатного працівника, не
ознайомленням з наказом про прийняття
на роботу, наказом про звільнення,
колективним договором, положеннями про
заробітну плату та преміювання,
правилами внутрішнього трудового
розпорядку під розпис, також просив
зобов'язати відповідача внести до
трудової книжки відомості про роботу в
ЛРКП «Редакція газети «Трудова слава»
за період з 01.04.2007 року по 31.08.2009 року
роботу за сумісництвом, за період з
01.09.2009 року по 31.12.2009 року за основним
місцем роботи на посаді спеціаліста 2
категорії - кореспондент, зобов'язати
відповідача здійснити донарахування
та виплату належної йому заробітної
плати за період роботи з 02.04.2007 року по
31.08.2009 року за роботу в якості
сумісника, за період роботи з 01.09.2009
року по 31.12.2009 року - в якості штатного
працівника за основним місцем роботи, з
врахуванням окладу та рангу,
передбачених штатним розписом для
«спеціаліста 2 категорії -
кореспондента», надбавки за вислугу
років в розмірі 15% від посадового
окладу з рангом, надбавки за високі
творчі показники у розмірі 50% від
посадового окладу з врахуванням
надбавки за вислугу років, премії до
Дня журналіста у червні 2009 року в
розмірі посадового окладу з рангом,
всього у сумі 17 598 грн.91 коп.,
зобов'язати відповідача здійснити
донарахування та виплату недоплаченої
компенсації за невикористані
відпустки 99 днів у розмірі 2220 грн.57
коп., стягнути з відповідача
компенсацію за несвоєчасну виплату
грошових коштів при звільненні в
розмірі 6576 грн.69 коп. станом на травень
2013 року, стягнути середній заробіток
за час затримки повного розрахунку при
звільненні в сумі 55506 грн.15 коп. станом
на 01.08.2013 року, стягнути необґрунтовано
утримані профспілкові внески в
розмірі 47 грн.61 коп., стягнути на
відшкодування моральної шкоди 25000 грн.
та судові витрати в справі в розмірі 4942
грн.40 коп.

Позов обґрунтований тим, що з 02
квітня 2007 року по 31 грудня 2009 року він
знаходився у трудових відносинах з
відповідачем, з яких з 02.04.2007 року по
31.08.2009 року - працював за сумісництвом,
а з 01.09.2009 року по 31.12.2009 року - як
штатний працівник. У період з 02 січня
2004 року по 31 серпня 2009 року основним
місцем його роботи була шахта
«Білоріченська». 01 вересня 2009 року він
звернувся до відповідача із заявою
про переукладення трудового договору
і зарахування його у якості штатного
працівника. Під час роботи у
відповідача його жодного разу не
ознайомили з наказами про прийняття на
роботу та звільнення, колективним
договором, до трудової книжки не було
внесено записів щодо його роботи у
відповідача. Крім того, відповідачем
було порушено його права на належну
оплату праці, оскільки з квітня 2007
року йому не нараховувалася надбавка
за вислугу років у розмірі 15% від
посадового окладу, за ранг, високі
творчі показники у розмірі 50%
посадового окладу з врахуванням
вислуги років за весь період роботи на
підставі постанови КМУ № 377. Також
відповідачем не було виплачено премію
до Дня журналіста за 2009 рік у розмірі 766
грн. У день звільнення з вини
відповідача йому не було виплачено у
повному обсязі заробітну плату в
порушення вимог ст. 116 КЗпП України та
компенсацію за невикористані
відпустки. Вважає, що відповідачем
безпідставно утримувалися з нього
профспілкові внески. Крім того, йому
було завдано моральну шкоду, яка
полягає у душевних та фізичних
стражданнях, у зв'язку з порушенням
його трудових прав.

Рішенням Лутугинського районного
суду Луганської області від 16.09.2013
року позов ОСОБА_2 задоволено
частково. Стягнуто з районного
комунального підприємства "Редакція
газети "Трудова слава" на користь
ОСОБА_2 6270 грн.43 коп. та витрати,
пов'язані з проведенням судової
експертизи у сумі 1471 грн.20 коп. В решті
позовних вимог відмовлено за
необґрунтованістю. Вирішено питання
щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням
Лутугинського районного суду
Луганської області від 07.10.2013 року
рішення Лутугинського районного суду
Луганської області від 16 вересня 2013
року за позовом ОСОБА_2 до ЛРКП
«Редакція газети «Трудова слава» про
стягнення компенсації за
невикористані відпустки та інші
виплати допущено до негайного
виконання в частині стягнення
заробітної плати в межах заробітної
плати за один місяць.

В апеляційній скарзі апелянт
ЛРКП «Редакція газети «Трудова слава»,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить змінити рішення суду в
частині розміру середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та зменшити вказану суму з
4240 грн.25 коп. до 2773 грн.46 коп.

В апеляційній скарзі апелянт
ОСОБА_2, просить скасувати рішення суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм матеріального та процесуального
права, допущення невідповідності
висновків суду обставинам справи та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що
беруть участь у справі, дослідивши
матеріали справи і перевіривши доводи
апеляційних скарг, судова колегія
приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
законним і обґрунтованим є рішення,
коли суд виконав всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Законним є рішення, яким суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом встановлено, що у період з 02
квітня 2007 року по 31 серпня 2009 року
позивач знаходився у трудових
відносинах з ДВАТ «Шахта
Білоріченська» ДП ДХК
«Луганськвугілля», займаючи посаду
редактора газети.

З 02.04.2007 року ОСОБА_2 перебував у
трудових відносинах з ЛРКП «Редакція
газети «Трудова слава», у якості
спеціаліста 2 категорії -
кореспондента, та звільнений з роботи
наказом № 31.12.2009 року.

Судом також встановлено, що на
момент звільнення з позивачем не був
проведений у повному обсязі
розрахунок при звільненні.

Згідно з Положеннями про умови
роботи за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ і
організацій, затверджених наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства фінансів України від 28
червня 1993 року № 43 сумісництвом
вважається виконання працівником,
крім своєї основної, іншої регулярної
оплачуваної роботи на умовах
трудового договору у вільний від
основної роботи час на тому ж або
іншому підприємстві, в установі,
організації або у громадянина
(підприємця, приватної особи) за
наймом. (п.1). Оплата праці сумісників
здійснюється за фактично виконану
роботу. (п.5). Звільнення з роботи за
сумісництвом провадиться з підстав,
передбачених законодавством, а також у
разі прийняття працівника, який не є
сумісником, чи обмеження сумісництва у
зв'язку з особливими умовами та
режимом праці без виплати вихідної
допомоги. (п.8). Запис у трудову книжку
відомостей про роботу за сумісництвом
провадиться за бажанням працівника
власником або уповноваженим ним
органом за місцем основної роботи. (п.9).

Згідно з ч.2 ст. 48 КЗпП України
трудові книжки ведуться на всіх
працівників, які працюють на
підприємстві, в установі, організації
або у фізичної особи понад п'ять днів.

Відповідно до п.1.1
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, на осіб,
які працюють за сумісництвом, трудові
книжки ведуться тільки за місцем
основної роботи.

Пунктом 2.13 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників передбачено, що запис
відомостей про роботу за сумісництвом
провадиться за бажанням працівника
власником або уповноваженим органом.

Наказом № 16-Л від 01.07.2009 року
ЛРКП «Редакція газети «Трудова слава»
був продовжений строк дії договору зі
ОСОБА_2 до кінця календарного року.

Доказів тому, що позивач
звертався до власника з вимогою про
внесення відомостей про роботу за
сумісництвом до трудової книжки, суду
не надано, тому посилання апелянта на
порушення його прав щодо невнесення
вказаного запису до трудової книжки
на увагу не заслуговують.

Доводи апелянта про те, що у період з
01.09.2009 року по 31.12.2009 року він працював
за основним місцем роботи, також до
уваги не приймаються, оскільки доказів
тому, що позивач звертався із заявою
про прийняття його на роботу як за
основним місцем роботи позивачем не
надано.

Відповідно до ст.. 102-1 КЗпП України
працівники, які працюють за
сумісництвом, одержують заробітну
плату за фактично виконану роботу.

Відповідно до ст. 14 Закону України
«Про Державну підтримку засобів
масової інформації та соціальний
захист журналістів » до заробітної
плати журналіста включається
посадовий оклад, встановлені
нормативними актами надбавки, доплати,
авторський гонорар, премії. Розмір
заробітної плати журналіста
визначається галузевими та
регіональними угодами з профспілками,
колективними договорами з урахуванням
джерел фінансування на підставі
законів, інших нормативно -правових
актів.

Згідно постанови КМУ від 15.03.1999
року № 377 «Про реалізацію статей» 14 і 16
Закону України Про Державну підтримку
засобів масової інформації та
соціальний захист журналістів»
журналістам державних і комунальних
засобів масової інформації можуть
встановлюватися надбавки за
інтенсивність праці, за високі творчі
досягнення у розмірі до 50 відсотків
посадового окладу з урахуванням
надбавки за вислугу років. Граничний
розмір зазначених надбавок для одного
працівника не повинен перевищувати 50
відсотків його посадового окладу з
урахуванням надбавки за вислугу років.
Розміри інших видів надбавок, доплат,
авторського гонорару та премій
журналістам державних та комунальних
засобів масової інформації
встановлюються у колективному
договорі з урахуванням генеральної і
галузевої угод у межах коштів,
передбачених на оплату праці.

Відповідно до п.6.7 Колективного
договору та додатками до нього
передбачено, що відповідно до Закону
України «Про державну підтримку
засобів масової інформації та
соціальний захист журналістів»,
Постанови КМУ № 377 від 15 березня 1999 року
зі змінами встановити додаткові
надбавки та доплати до посадового
окладу: за високі творчі показники - до
50% посадового окладу з урахуванням
надбавки за вислугу років; щомісячні
премії за рішенням адміністрації
редакції; одноразова матеріальна
допомога на соціально - побутові
потреби у розмірі посадового окладу
(одноразово або частково протягом
року).

Пунктом 6.10. Колективного
договору передбачено, що з метою
стимулювання підвищення
зацікавленості робітників редакції у
високих показниках роботи, за сумлінне
виконання функціональних обов'язків,
за відсутності порушення трудової
дисципліни виплачувати грошову
винагороду за підсумками роботи за рік
за рішенням адміністрації редакції; у
зв'язку з встановленням в Україні
професійного свята Дня журналіста
виплачувати премію працівникам
редакції у розмірі, який не перевищує
посадовий оклад за рішенням
адміністрації.

Оскільки наказів про нарахування
на процент доплати за високі творчі
показники та премії до Дня журналіста
позивачу адміністрація та профком не
приймали, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог щодо
нарахування та виплату зазначених
премій.

Згідно п.6.11 Колективного договору
працівникам, що виконують роботи за
договорами цивільно - правового
характеру, працюючим одночасно або за
сумісництвом надбавка за вислугу
років не сплачується.

Згідно п.6.13 Колективного договору
при виплаті компенсації за
невикористану щомісячну відпустку
матеріальна допомога не сплачується.

Отже, виходячи з положень
Колективного договору та додаткових
угод до нього працівникам, які
виконують роботу за цивільно -
правовими угодами або за сумісництвом
надбавка за вислугу років не
передбачена, тому доводи апелянта
ОСОБА_2 щодо нарахування зазначених
надбавок до уваги не приймаються,
оскільки позивач працював за
сумісництвом.

Згідно з Положеннями про умови
роботи за сумісництвом працівників
державних підприємств, установ і
організацій, затверджених наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства фінансів України від 28
червня 1993 року № 43 відпустка на роботі
за сумісництвом надається одночасно з
відпусткою за основним місцем роботи.
Оплата відпустки чи виплата
компенсації за невикористану
відпустку провадиться сумісникам
відповідно до чинного законодавством.
(п.6).

Згідно з висновком судово -
бухгалтерської експертизи № 2177/25
розрахунок донарахування заробітної
плати позивачу, за період його роботи
з 2007 року по 2009 рік, згідно припису
територіальної Державної інспекції
праці в Луганській області №
12-21-065/0058-0050 від 25 жовтня 2010 року
здійснений з порушенням норм чинного
законодавства, що регулює розрахунок
середньої заробітної плати, утримання
внесків до Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, що обумовлені народженням
та похованням, до Пенсійного Фонду
України, в результаті чого занижений
розмір виплат на суму 371 грн.64 коп.

Так, з дослідницької частини
експертизи встановлено, що в період з
02.04.2007 року по 31.12.2009 року загальна сума
не донарахованих виплат РКП
«Редакція газети «Трудова слава»
ОСОБА_3 складає 4279 грн.55 коп., а саме:
компенсація за невикористані 99 днів
відпустки - 2668,05 грн., сума занижена до
окладу спеціаліста ІІ категорії -
кореспондента - 1611 грн.50 коп., сума
необґрунтовано утриманих
профспілкових внесків - 230 грн.99 коп. З
вказаної суми підлягає вирахуванню
податок з доходу фізичних осіб у сумі
641 грн.93 коп.

З врахуванням викладеного,
судова колегія вважає, що судом першої
інстанції правомірно стягнуто з
відповідача недоплату у сумі 371 грн.64
коп., з врахуванням того, що
відповідачем було виплачено позивачу
04.11.2010 року 3496 грн.97 коп., що
підтверджується видатковим касовим
ордером № 61. Доводи апелянта ОСОБА_2 про
те, що відповідачем не доплачено
компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 2220 грн. 57 коп. є
безпідставними з огляду на висновок
судово -бухгалтерської експертизи,
відповідно до якого розмір
недоплаченої експертизи за
невикористані відпустки становить
2668,05 грн.

Що стосується вимог позивача
про стягнення необґрунтовано
отриманих профспілкових внесків у
розмірі 47 грн.61 коп., то відповідачем
виплачено позивачу 3496 грн.97 коп., з
врахуванням безпідставно утриманих
профвнесків.

Згідно зі ст.. 34 Закону України
«Про оплату праці», компенсація
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати провадиться відповідно до
індексу зростання цін на споживчі
товари і тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Згідно висновку експертизи
розмір компенсації ОСОБА_2 за
несвоєчасну виплату грошових коштів
при звільненні складає 1658 грн.54 коп. за
період з 31.12.2009 року по 31.12.2012 року., яка
правомірно стягнута судом першої
інстанції з відповідача.

Відповідно до ст.. 47,116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплати всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. У разі спору
про розмір сум, належних працівникові
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначеній
у цій статі строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України
передбачено, що в разі невиплати з
вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до ч.2 ст. 117 КЗпП
України при наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене у цій статті
відшкодування у тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті.

Що стосується доводів апелянта РКП
«Редакція газети Трудова слава» про
те, що розмір середнього заробітку за
час затримки розрахунку підлягає
зменшенню, а також доводів апелянта
ОСОБА_2 про те, що зазначений розмір
повинен бути стягнутий у розмірі 55506
грн.15 коп., то, виходячи з періоду
затримки розрахунку, а також
враховуючи розмір заборгованості по
зарплаті та істотність цієї частки
порівняно із середнім заробітком, який
просив стягнути позивач у розмірі 55506
грн.15 коп., судова колегія погоджується
з висновком суду про стягнення з
відповідача середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
у сумі 4240 грн. 25 коп.

Доводи апелянта ОСОБА_2 стосовно того,
що суд безпідставно відмовив у
задоволенні позовних вимог щодо
визнання неправомірними дій
відповідача, також до уваги не
приймаються, оскільки такий спосіб
захисту не передбачений ст.. 16 ЦК
України.

Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП
України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав і
інтересів призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Таким чином, стаття 237-1 КЗпП містить
перелік юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

Суд, установивши порушення
трудових прав позивача та наявність
підстав для покладення на роботодавця
відповідальності за завдану
працівникові моральну шкоду, повинен
застосовувати відповідальність, що
передбачена ст. 237-1 КЗпП.

Захист порушеного права у сфері
трудових відносин забезпечується як
відновленням становища, яке існувало
до порушення цього права (наприклад,
поновлення на роботі), так і механізмом
компенсації моральної шкоди, як
негативних наслідків (втрат)
немайнового характеру, що виникли в
результаті душевних страждань, яких
особа зазнала у зв'язку з посяганням на
її трудові права та інтереси.

КЗпП не містить будь-яких
обмежень чи винятків щодо компенсації
моральної шкоди в разі порушення
трудових прав працівників, а ст. 237-1
цього Кодексу передбачає право
працівника на відшкодування моральної
шкоди в обраний ним спосіб, зокрема,
повернення потерпілій особі
вартісного (грошового) еквівалента
завданої моральної шкоди, розмір якої
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин.

В даному випадку, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про відсутність
підстав для стягнення компенсації
моральної шкоди, так як підставою для
відшкодування моральної шкоди у сфері
трудових відносин є порушення
роботодавцем будь-яких із передбачених
законом прав найманого працівника,
якщо таке порушення поєднано з його
моральними стражданнями, втратою ним
нормальних життєвих зв'язків і вимагає
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

У ході судового розгляду справи
знайшло своє підтвердження порушення
відповідачем прав позивача в частині
невиконання вимог щодо повного
розрахунку при звільненні в порядку ст.
116 КЗпП України, що потягло за собою
задоволення вимог позивача в порядку
ст. 117 КЗпП України. Позивач змушений
був приймати додаткові зусилля для
організації свого життя за відсутності
коштів, які повинні були виплачені йому
при звільненні відповідачем, що
спричиняли моральні страждання, тому
колегія суддів, враховуючи характер
правопорушення, глибину фізичних та
душевних страждань, ступень вини особи,
яка завдала моральної шкоди, а також
враховуючи вимоги розумності і
справедливості, стягує з відповідача
на користь позивача 1500 грн. компенсації
моральної шкоди.

За таких обставин рішення суду в
зазначеній частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позову.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що при розгляді
вказаного позову допущено
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального права, що є підставою для
зміни рішення суду згідно ст. 309 ЦПК
України.

Керуючись ст. 303, п. 3,4 ч.1 ст. 309 , 314, 316, 317,
319 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу районного
комунального підприємства "Редакція
газети "Трудова слава" відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
районного комунального підприємства
"Редакція газети "Трудова слава" про
відшкодування моральної шкоди
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_2 до
районного комунального підприємства
"Редакція газети "Трудова слава" про
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з районного комунального
підприємства "Редакція газети "Трудова
слава" на користь ОСОБА_2 1500 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з районного комунального
підприємства "Редакція газети "Трудова
слава" на користь держави судовий збір
у розмірі 114 грн.70 коп.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :

Судді: