Справа № 2114/9648/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2013 року

Комсомольський районний суд м. Херсона
у складі:

головуючого - судді Черниш О.Л.

при секретарі Рушелюк О.М.

за участю позивачки ОСОБА_1,
представника позивача - адвоката
ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3,
представників відповідачки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідачів ОСОБА_6,
ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду із
названим позовом, у якому зазначила, що
18.07.2007 року між нею і ОСОБА_3 зі згоди її
чоловіка ОСОБА_6 в присутності свідків
було укладено договір позики, що
підтверджується договором позики,
написаним власноручно ОСОБА_3

Згідно вказаного договору позики
позивачка передала відповідачам
грошові кошти в розмірі 260 000 гривень з
щомісячною виплатою 1,5 % від суми за
користування коштами, які вони
зобов'язалися повернути у строк до
першої вимоги. У випадку
непередбачуваних обставин борг
зобов'язалася повернути їх донька
ОСОБА_7.

З 2007 року по 2009 рік позивачі
частково виплачували відсотки за
користування коштами. Позивачка не
претендує на недоплачені відсотки за
цей період.

У 2010 році позивачка звернулася до
відповідачів із проханням повернути
кошти, які вона брала у борг, а також
заборгованість за відсотками за
користування ними.

У зв'язку з цим відповідачі почали
частково повертати кошти.

У 2010 році було сплачено 1 000
гривень боргу, в 2011 році - 8 500 гривень, 2012
році - 4 680 гривень.

Сума боргу на 01.11.2012 року складає
245 820 гривень, заборгованість за
відсотками 128583гривень.

Оскільки добровільно повернути
кошти відповідачі відмовляються,
позивачка звертається до суду за
захистом порушеного права.

Просила суд стягнути із ОСОБА_3,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 на її користь суму боргу
в розмірі 245 820 гривень, заборгованість
за відсотками у розмірі 128 583 гривні, три
відсотки річних у розмірі 21 447гривень 34
копійки, всього 395 850гривень 34 копійки.

У судовому засіданні позивачка та
її представник підтримали позов,
просили суд його задовільнити.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не
визнала, просила суд у позові
відмовити. Не заперечувала отримання
коштів від позивачки у сумі 260 000
гривень за договором позики від 18 липня
2007 року, пояснила, що взяті у борг кошти
повернула у повному обсязі 19 грудня 2008
року, проте доказів повернення
позичених коштів немає.

Відповідач ОСОБА_6 позов не
визнав, просив у позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_7 позов не
визнала, просила у позові відмовити,

Всі відповідачі надали до суду
заяву про застосування позовної
давності.

Заслухавши пояснення сторін,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи, суд встановив, що 18
липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було
укладено договір позики, відповідно до
умов якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3
кошти у розмірі 260 000 гривень із
щомісячною виплатою 1,5% від вказаної
суми за користування коштами, які
ОСОБА_3 зобов'язалася повернути за
першою вимогою.

Згідно пояснень позивачки, ОСОБА_3
вчасно сплачувала щомісячно відсотки
за користування коштами з часу
укладання договору включно 2009 рік. У 2010
році позивачка почала ставити вимогу
про повернення коштів, на що ОСОБА_3 не
відмовляючи їх сплатити посилалася на
труднощі, які склалися у сім'ї, проте
частково повернула 1000 гривень у 2010
році, у 2011 році - 8 500 гривень, у 2012 році 5
480 гривень. Позивачка продовжувала
вимагати повернення коштів. Останній
раз звернулася із вимогою про
повернення коштів у листопаді 2012 року.

ОСОБА_3 не заперечувала, що брала
кошти у борг під вказані проценти,
проте стверджувала, що за вимогою
позивачки повернула кошти 19 грудня 2008
року, частково використавши для цього
кредитні кошти, взяті за кредитним
договором у березні 2008 року. Пояснила,
що доказів повернення коштів немає.
Щодо відсутності доказів повернення
коштів відповідачка давала
суперечливі пояснення, зокрема,
зазначала, що не брала розписки від
ОСОБА_1 про повернення коштів, то
вказувала, що за сплином часу знищила
розписку про повернення боргу.

Відповідач ОСОБА_6 давав
суперечливі пояснення щодо
обізнаності про борг дружини за
договором позики. У судовому засіданні
пояснював, що про борг дружини йому
стало відомо у вересні 2012 року, коли
ОСОБА_1 показала договір позики,
підписаний дружиною та дочкою. ЇЇ
претензії зводилися до виплати
курсової різниці 20 000 доларів. В той же
час у заяві про встановлення
легітимації в порядку ст.33 ЦПК України
ОСОБА_6 зазначає, що про існування
даного договору він дізнався коли
отримав позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.67).

Із заяви про застосування
позовної давності, поданої всіма
відповідачами, слідує, що відповідачу
було відомо про існування договору
позики між його дружиною та ОСОБА_1 та
повернення коштів за договором у
грудні 2008 року (а.с.29).

При цьому у жодній із заяв
відповідач не зазначає про вимоги
позивачки сплатити курсову різницю за
договором позики.

ОСОБА_7 пояснила, що їй відомо було
про одержання матір'ю коштів від
позивачки, не заперечувала проти
підписання нею договору. Проте
заперечувала наявність в неї
зобов'язань за вказаним договором.
Пояснила, що мати повернула кошти за
договором, при цьому вона бачила, як
позивачка написала їй про це розписку.

Суд критично оцінює показання
відповідачів про повернення боргу
ОСОБА_3, оскільки вони не
підтверджуються жодними доказами і
суперечать фактичним обставинам
справи, направлені на уникнення від
виконання зобов'язання за договором
позики.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження повернення
боргу за договором позики відповідачі
не надали жодних доказів.

Посилання відповідачів, як на
доказ повернення боргу, на отримання
кредитних коштів та відсутність
звернень ОСОБА_1 до правоохоронних
органів з приводу неповернення боргу,
суд не приймає до уваги, оскільки
зазначені обставини не є належним
доказом виконання зобов'язань за
договором позики.

Суд враховує ту обставину, що у
позивачки наявний оригінал договору
позики, який би при виконанні
зобов'язань позичальник мав право
повернути або вимагати знищити, але
цього зроблено не було.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої само якості, що були
передані йому позикодавцеві) у строк та
в порядку, що встановлені договором у
строк та в порядку, що встановлені
законом. Якщо договором не
встановлений строк повернення позики
або цей строк визначений моментом
пред'явлення вимоги, позика має бути
повернена позичальникові протягом
тридцяти днів від дня пред'явлення
позикодавцем вимоги про це, якщо інше
не встановлено договором.

Відповідно до ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

За розрахунком позивачки борг
відповідачів за договором позики
складає 245820 гривень.

Відповідно до умов договору
позики позивачці за користування
коштами повинні були сплачуватися
відсотки розміром 1,5% щомісячно, розмір
яких за розрахунком позивачки складає
128 583 гривні.

Оскільки позичені кошти та
проценти не повернуті позивачу, то вони
мають бути примусово стягнені судом.

Вимога про стягнення трьох
відсотків річних у розмірі 21 447 гривень
34 копійки задоволенню не підлягає,
оскільки відповідно до ч.2 ст.625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом, а договором
позики від 18.07.2007 року встановлений
процент у розмірі 1,5% щомісячно.

Суд вважає, що борг за договором
позики має бути стягнений із ОСОБА_3,
оскільки кошти у борг за договором
позики у ОСОБА_1 брала ОСОБА_3

Суду не було надано доказів
виникнення договірних зобов'язань за
договором позики між позивачкою та
ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Договір позики не містить
відомостей про згоду ОСОБА_6, на
укладання дружиною цього договору.

У договорі позики не зазначено
обставин, за наявності яких ОСОБА_8
зобов'язана була повернути кошти, взяті
в борг її матір'ю ОСОБА_3 Позивачка ані в
позовній заяві, ані в судовому
засіданні не зазначила на якій
підставі має бути стягнений борг за
договором позики із ОСОБА_7

За вказаних обставин суд вважає,
що підстав для стягнення боргу за
договором позики із ОСОБА_6, ОСОБА_7
немає.

Суд вважає, що позивачка не
пропустила строк позовної давності для
звернення до суду.

До такого висновку суд прийшов з
наступних підстав.

Статтею 256 ЦК України визначено,
що позовна давність - це строк в межах
якого особа може звернутися до суду із
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України
(спеціальна норма, яка підлягає
застосуванню) за зобов'язаннями з
визначеним строком зобов'язання
перебіг позовної давності починається
зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання.

У договорі не зазначено у якій
формі мала бути пред'явлена вимога, а
тому вимогу про повернення боргу
позивачка могла заявляти у будь-якій
формі.

Позивачка поясняла, що включно 2009
рік ОСОБА_3 виплачувала їй проценти за
договором позики, а тому у позивачки не
було підстав вимагати повернення
позичених коштів

Вимогу про повернення позичених
коштів ОСОБА_1 пред'явила у 2010 році і не
відмовлялася від цієї вимоги, про що
зазначали свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10

Оцінивши всі докази у справі в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов підлягає частковому задоволенню,
а саме: на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_3
необхідно стягнути 374 403 гривні, з яких
245 820 гривень основний борг за
договором, 128 583 гривні - заборгованість
за відсотками, а в решті вимог
відмовити, у позові до ОСОБА_6, ОСОБА_7
відмовити.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК
України з ОСОБА_3 на користь позивачки
необхідно стягнути судові витрати, які
складаються із розміру сплаченого
судового збору - 3219 гривень.

Керуючись ст.ст.10.11.60,179,212 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 625,1046,1048,1049 ЦК
України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договором позики - задовільнити
частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 борг за договором позики у
розмірі 374 403 (триста сімдесят чотири
тисячі чотириста три) гривни, та судові
витрати у розмірі 3 219 (три тисячі двісті
дев'ятнадцять).

В решті позовних вимог до ОСОБА_3
відмовити.

У задоволенні позову про
стягнення боргу за договором позики до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 - відмовити.

Рішення протягом десяти днів з
дня його проголошення може бути
оскаржено до апеляційного суду
Херсонської області шляхом подачі
апеляційної скарги через
Комсомольський районний суд м. Херсона.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час його проголошення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

СуддяО. Л. Черниш