УХВАЛА

Іменем України

23 грудня 2013 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді
Колесніченко О.В.,

при секретарі
Голобородько О.М.,

за участю заявника ОСОБА_1,
представника заявника - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про
встановлення способу і порядку
виконання рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28
березня 2013 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з заявою про встановлення способу
і порядку виконання рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 28 березня 2013 року шляхом
звернення стягнення на заробітну плату
ОСОБА_1 в погашення суми боргу за цим
рішенням - 31205,82 грн., оскільки державним
виконавцем Індустріального ВДВС на
виконання вказаного судового рішення
звернуто стягнення на ? частину,
належної їй на праві власності спільно
з матір'ю ОСОБА_4, квартири АДРЕСА_1,
проте вартість ? квартири у 5-8 разів
перевищує суму боргу, квартира є її
єдиним житлом, її частка у квартирі не
виділена, та, крім того, разом з нею у
цій квартирі проживає її мати - ОСОБА_4,
яка є пенсіонером, інвалідом І групи і
потребує постійного стороннього
догляду, у зв'язку з чим виконання
рішення суду у спосіб звернення
стягнення на частину квартири є
недоцільним і неможливим, тому,
посилаючись як на підставу своїх вимог
на ст. 373 ЦПК України просила суд
задовольнити заяву.

В судовому засіданні заявник та її
представник наполягали на задоволенні
заяви з наведених у ній підстав,
зазначивши, що заявник тривалий час
працює на одному місці продавцем, має
стабільний заробіток, що дає
можливість щомісячно проводити
відповідні стягнення в погашення
боргу, оскільки інших доходів вона не
має. Одночасно заявник зазначила, що на
день розгляду даної заяви жодних
платежів в погашення боргу нею не
здійснювалось, з заявою про звернення
стягнення на заробітну плату до
державного виконавця вона письмово не
зверталась, дії державного виконавця
стосовно порядку виконання рішення
суду вона не оскаржувала, хоча вважає
їх неправомірними.

Заінтересовані особи - ОСОБА_3,
Індустріальний ВДВС
Дніпропетровського МУЮ, будучи
належним чином повідомленими про час
та місце розгляду справив судове
засідання не з'явилися, представників
не направили, про причини неявки суд не
повідомили, про відкладення розгляду
справи не клопотали, що у відповідності
з вимогами ст. 373 ЦПК України не
перешкоджає розглядові заяви по суті у
їх відсутності.

Перевіривши викладені в заяві доводи,
дослідивши матеріали провадження,
матеріали справи №0417/2/2089/2012 суд вважає,
що вимоги задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28
березня 2013 року рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року
скасовано, позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволені
частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 30896,86 грн. та
суму сплаченого судового збору в
розмірі 308,96 грн., а всього - 31205,82 грн.; в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

На виконання даного рішення місцевим
судом 22 травня 2013 року видано
виконавчий лист, пред'явлений
стягувачем до виконання, на підставі
чого Індустріальним ВДВС
Дніпропетровського МУЮ відкрито
виконавче провадження та розпочаті дії
з примусового виконання у зв'язку з
відсутністю добровільного виконання
рішення суду боржником. Так, державним
виконавцем 20 вересня 2013 року складений
акт опису й арешту майна боржника - ?
частини квартири АДРЕСА_1, що належить
на праві власності ОСОБА_1, винесено
постанову 03 жовтня 2013 року про
призначення експерта, суб'єкта
оціночної діяльності - суб'єкта
господарювання для участі у
виконавчому провадженні - ОСОБА_5 з
метою визначення вартості ? частини
описаної квартири.

Зазначені обставини свідчать про
поетапне виконання рішення суду
державним виконавцем в примусовому
порядку відповідно до загальної
процедури, встановленої Законом
України «Про виконавче провадження»,
на чому також наголошувала і заявник з
представником у судовому засіданні.

Відповідно до ст.373 ЦПК України за
наявності обставин, що утруднюють
виконання рішення (хвороба боржника
або членів його сім'ї, відсутність
присудженого майна в натурі, стихійне
лихо тощо), за заявою державного
виконавця або за заявою сторони суд,
який видав виконавчий документ, у
десятиденний строк розглядає питання
про відстрочку або розстрочку
виконання, зміну чи встановлення
способу і порядку виконання рішення в
судовому засіданні з викликом сторін і
у виняткових випадках може відстрочити
або розстрочити виконання, змінити чи
встановити спосіб і порядок виконання
рішення.

Таким положенням Кодексу
кореспондують і норми ст. 36 Закону
України «Про виконавче провадження» за
якими у випадку наявності обставин, що
ускладнюють виконання рішення або
роблять його неможливим, державний
виконавець за власною ініціативою чи
за заявою сторін, а також самі сторони
мають право звернутися до суду, який
видав виконавчий документ, із заявою
про відстрочку або розстрочку
виконання, а також про встановлення або
зміну способу і порядку виконання.

Відповідно до ч.5 ст. 124 і ч.3 ст. 129
Конституції України судові рішення є
обов'язковими до виконання на всій
території України, а обов'язковість
рішень суду визнається однією з
основних засад судочинства.

Зазначений принцип є одним із
основоположних у цивільному процесі та
закріплений ст.14 ЦПК України.

Разом з тим, заявник, будучи обізнаною
про набрання рішенням законної сили,
про розмір заборгованості в сумі 31205,82
грн. та пред'явлення виконавчого листа
до виконання, заявляючи вимогу про
встановлення способу і порядку
виконання цього рішення шляхом
звернення стягнення на заробітну
плату, жодних платежів на виконання
судового рішення, в тому числі, із
заробітної плати, не здійснювала, до
державного виконавця з відповідною
заявою та повідомленням про наявні
грошові кошти (заробітної плати) не
зверталася, дій державного виконавця,
які вона вважає незаконними по
виконанню судового рішення, зокрема,
стосовно неспівмірності вартості
майна, яке визначене до примусової
реалізації із сумою боргу, не
оскаржувала, про що стверджувала у
судовому засіданні особисто.

При цьому, у поданій заяві не навела
обставин на підтвердження
неможливості або утруднення виконання
судового рішення відповідно до вимог
глави 4 ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження» за рахунок
наявного у її власності майна,
приймаючи до уваги, що інших
добровільних дій з виконання судового
рішення заявник не вчинювала, що також
свідчить про необхідність
застосування саме примусових дій,
направлених на виконання рішення.

Саме по собі небажання боржника
втратити частину нерухомого майна на
виконання рішення суду, за умов
відсутності будь-яких дій зі сплати
стягнутої з неї суми, хоч би і
періодичними платежами, не можуть бути
підставою для визначення
(встановлення) способу виконання
судового рішення про стягнення суми
31205,82 грн. саме періодичними платежами і
виключно із заробітної плати боржника,
розмір яких становитиме за даними
довідки про доходи ОСОБА_1 при
дотриманні вимог ст. 70 Закону України
«Про виконавче провадження» не більше
709,00 грн. на місяць, що призведе до
остаточного виконання рішення суду не
раніше ніж 3 роки 6 місяців і,
відповідно, перевищуватиме розумні
строки виконання.

Між тим, Європейським судом з прав
людини, судова практика якого за ст.17
Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини» є
джерелом права, неодноразово
наголошувалося у своїх рішеннях, що
обов'язковість судових рішень
гарантується статтею 6 Конвенції про
захист прав і основоположних свобод,
оскільки у протилежному випадку право
на судовий захист було б примарним,
якби правова система держави
дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове
судове рішення залишалося недіючим на
шкоду одній зі сторін (рішення Юрій
Миколайович Іванов проти України від 15
січня 2010 року).

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що сама по собі відсутність
іншого майна або грошових коштів, за
наявності нерухомого майна у
власності, не є підставою, визначеною
статтею 373 ЦПК України, для зміни
способу виконання рішення суду про
стягнення коштів на встановлення
періодичних платежів виключно із
заробітної плати.

За наведених обставин та вимог закону,
зважаючи на принцип обов'язковості
судового рішення та приймаючи до уваги,
що зміна чи встановлення способу і
порядку виконання судового рішення є
винятковим заходом зумовленим
виключними обставинами, яких заявником
не наведено, суд приходить до висновку
по відмову у задоволенні даної заяви.

Керуючись ст.ст. 208-210, 373 ЦПК України,
суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про
встановлення способу і порядку
виконання рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28
березня 2013 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
боргу - відмовити в повному обсязі.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається протягом п'яти днів з дня її
оголошення до судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Індустріальний районний суд міста
Дніпропетровська. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час оголошення
ухвали, можуть подати апеляційну
скаргу протягом п'яти днів з дня
отримання копії цієї ухвали.

Суддя
О.В. Колесніченко