КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА МАКІЇВКИ
Провадження №
Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2013 року
м.
Макіївка

Кіровський районний суд міста
Макіївки Донецької області у складі:

головуючий суддя Єжов
В.А.

при секретарі Бабкевич
В.О.

за участі:

представника позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні місцевого суду
в м. Макіївка цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу, зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про визнання договору позики
недійсним,

В С Т А Н О В И В:

18 липня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу за договором позики,
мотивуючи свої вимоги невиконанням
відповідачем взятого на себе грошового
зобов'язання і завданням йому такими
неправомірними діями матеріальних
збитків.

21 січня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_3 про визнання недійсними
договору позики від 01 грудня 2011 року,
мотивуючи свої вимоги протиправними
діями позивача.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1, який діє на підставі
нотаріально посвідченої довіреності,
підтримав заявлені позовні вимоги, в
обґрунтування яких послався на
обставини і факти, викладені у позовній
заяві, та зазначив, що між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 у 2011 році було укладено усний
договір позики, на виконання умов якого
ОСОБА_3 передав у борг відповідачу 90 000
грн. на його особисті потреби. Передача
і отримання вказаної суми грошей у
позику була оформлена 01 грудня 2011 року
письмовою розпискою про отримання
грошей, яку відповідач власноруч
написав і особисто підписав у
присутності двох свідків. Відповідач,
прийнявши від нього гроші, зобов'язався
повернути їх до 31 грудня 2011 року.
Викладені ОСОБА_2 у змісті розписки
фактичні обставини відповідають
дійсності, його дії при її написанні
були добровільними, ніякого тиску на
нього не чинилось. Розписка була
написана у присутності інших осіб.
Зазначені відповідачем у зустрічній
позовній заяві обставини не
відповідають дійсності.

Незважаючи на неодноразові звернення
ОСОБА_3 до відповідача з вимогою про
повернення грошей, ОСОБА_2 у
добровільному порядку не бажає
виконати взяте на себе грошове
зобов'язання та не повертає одержану за
договором у власність суму позики, чим
суттєво порушує його законні права і
інтереси. На момент звернення до суду
відповідач не повернув борг і
безпідставно прострочив виконання
грошового зобов'язання. Такими
неправомірними діями відповідача
ОСОБА_3 завдані матеріальні збитки.

Враховуючи викладене, представник
позивача ОСОБА_1 просить суд стягнути з
відповідача на користь ОСОБА_3 основну
суму боргу за договором позики у
розмірі 90000 грн. та понесені при
зверненні до суду судові витрати у сумі
900 грн. Просить суд відмовити у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
за його безпідставністю.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнав, пославшись на їх
безпідставність - фактичне не
укладення між ним та позивачем 01 грудня
2011 року договору позики.

У судовому засіданні, заперечуючи
первісний позов, та підтримуючи свій
зустрічний позов, ОСОБА_2 стверджував,
що грошей в сумі 90 000 грн. у позивача не
позичав. Зазначені в розписці грошові
кошти йому фактично не передавались.
Зазначив, що з 2008 року по 2011 рік він, як
приватний підприємець перебував у
договірних відносинах з товариством з
обмеженою відповідальністю приватна
фірма «Віола», директором якої є ОСОБА_3
В результаті проведеної у товаристві
аудиторської перевірки, була нібито
виявлена його, як приватного
підприємця, заборгованість перед ТОВ
ПФ «Віола» саме у сумі 90 000 грн.
Співробітники фірми пред'явили йому
результати даної перевірки і змусили
написати розписку на суму
заборгованості - 90 000 грн. з метою
забезпечення свого ризику невиплати
заборгованості, яка нібито утворилася.
При цьому будь-яких коштів йому не
передавали. Перебуваючи у пригніченому
стані, та під тиском працівників
товариства, він був змушений власноруч
написати розписку.

Факт наявності договору між ним та
ОСОБА_3, реальної передачі позивачем
йому коштів та їх отримання як позики,
ОСОБА_4 категорично заперечує,
стверджуючи, що ніяких коштів у борг
він не брав. З вказаного приводу в
правоохоронні органи він не звертався,
тоді як у 2012 році керівництво ТОВ ПФ
«Віола» звернулось до Київського РВ
Донецького МУ ГУ УМВС України із заявою
про притягнення його до кримінальної
відповідальності за фактом шахрайства
на суму понад 160 000 грн. Свою провину у
скоєні даного злочину він категорично
заперечує, у зв'язку з чим, з метою
встановлення автентичності його
підписів на відповідних документах,
було призначено почеркознавче
дослідження, яке направлено до НДЕКЦ
при ГУМВС України в Донецькій області.
За результатами проведеної
оперативними співробітниками
перевірки за фактом шахрайських дій з
його боку, 11 лютого 2012 року було
відмовлено в порушенні кримінальної
справи до отримання висновку експерта.

У свою чергу, 30 травня 2013 року він
звернувся до правоохоронних органів із
заявою про вчинення щодо нього
шахрайських дій. Так, 09 грудня 2011 року
невстановлена особа, знаходячись в
приміщенні ПАТ «Віола», шляхом
зловживання довірою заволоділа
належними йому грошовими коштами у
розмірі 90000 грн. До теперішнього часу,
будь-якого рішення за його заявою
прийнято не було.

Враховуючи викладене, посилаючись на
те, що договір позики, який
підтверджується розпискою позивача
від 01 грудня 2011 року, вчинений проти
його справжньої волі, внаслідок
застосування психічного тиску з боку
інших осіб, ОСОБА_4 просить суд
задовольнити його зустрічний позов та
визнати недійсним договір позики,
укладений між ним та ОСОБА_3 01 грудня 2011
року на суму 90000 грн., у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 повністю
відмовити.

Вислухавши пояснення представника
позивача та відповідача, допитавши
свідків, вивчивши матеріали справи і
дослідивши надані докази, суд в межах
заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК
України), встановив наступне.

Відповідно до положень статті 509
Цивільного кодексу України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 ЦК України,
зокрема договорів та інших правочинів
(ч. 2 ст. 509 ЦК).

Цивільно-правовий договір у частині
першій статті 626 ЦК України
визначається як домовленість двох або
більше сторін, спрямовану на
встановлення, зміну, або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України
визначено, що за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За приписами статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позивачем ОСОБА_3 та його представником
надано суду копію письмової розписки
від 01 грудня 2011 року, у змісті якої
зазначено наступне (далі - мовою
оригіналу): «Расписка. г. Донецк,
Киевский район. Я, ОСОБА_5, проживающий
по адресу: АДРЕСА_2 паспорт: НОМЕР_3
видан Кировским РО Макеевского ГУ УМВД
в Донецкой области 15.06.1995 г. 01.12.11 г. на
основании договора займа заключенного
в устной форме, получил от ОСОБА_6 90 000
гривен сроком до 31.12.11 г. Обязуюсь
возвратить всю сумму займа в полном
объеме не позднее 31.12.11 г. Расписка
написана мною собственноручно в
присутствии свидетелей: 1. ОСОБА_7. 2.
ОСОБА_8. Физическое и моральное
давление на меня не оказывалось. Дата -
01.12.2011 г. Подпись».

Зі змісту представленої письмової
розписки убачається, що в ній
зазначені: сторони зобов'язання
(позикодавець та позичальник), грошова
сума, яка передана та отримана у
власність саме за договором позики,
мета отримання грошових коштів - саме у
борг на підставі усного договору
позики. У наявності у тексті розписки є
особистий підпис позичальника ОСОБА_2 У
судовому засіданні відповідач визнав,
що текст представленої позивачем
розписки написаний та підписаний ним
власноручно. Факт передачі і отримання
грошових коштів у розписці
посвідчений свідками ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Згідно із положеннями частини 2 статті
1046 ЦК України договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

У відповідності до норм чинного
цивільного законодавства договір
позики відноситься до реальних
договорів, тому передача грошей або
речей є не тільки виконання договору,
але й його укладення

За правилами статей 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставі
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Аргументуючи підстави зустрічного
позову про визнання недійсним спірного
договору позики ОСОБА_2 послався на
його безгрошовість та написання
боргової розписки внаслідок
застосування до нього психологічного
тиску зі сторони співробітників ТОВ ПФ
«Віола», у тому числі начальника служби
безпеки, який погрожував йому фізичною
розправою. Відповідач наполягав на
тому, що спірна розписка, яка складена
ним під тиском з боку співробітників
ТОВ ПФ «Віола», підтверджує не передачу
грошових коштів, а гарантує сплату ним
грошових коштів в рахунок погашення
заборгованості, яка виникла в нього
перед ТОВ ПФ «Віола» в результаті
здійснення ним підприємницької
діяльності.

Стаття 1051 ЦК України надає
позичальнику право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Згідно з частинами 1 і 3 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Для чинності правочину, відповідно до
частини 3 статті 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Положеннями частини 1 статті 230 ЦК
України встановлено, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Зі змісту статті 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

У постанові від 6 листопада 2009 року №9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» Пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що:
п.20 - правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину
не має істотного значення; п.21 - при
вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (ст. 231 ЦК), судам
необхідно враховувати, що насильство
має виражатися в незаконних, однак не
обов'язково злочинних діях.
Насильницькі дії можуть вчинятись як
стороною правочину, так і іншою особою -
як щодо іншої сторони правочину, так і
щодо членів її сім'ї, родичів тощо або
їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути
встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Зі змісту вищенаведених норм закону
випливає, що при заявлені вимог про
визнання правочину недійсним повинні
бути доведені факти обману чи
насильства та наявність їх
безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони вчинити
правочин на вкрай невигідних для неї
умовах. Обставини застосування
психологічного тиску мають існувати
саме на момент вчинення правочину.

За ініціативою сторони відповідача в
судовому засіданні допитаний у якості
свідка ОСОБА_9, пояснив суду, що він та
ОСОБА_2 більше трьох років, здійснюючи
підприємницьку діяльність, перебували
у договірних відносинах з ТОВ ПФ
«Віола». 09 грудня 2011 року їх обох
запросили до кабінету заступника
директора фірми ОСОБА_10 де під
психологічним тиском та введенням в
оману змусили написати розписки про
отримання певної суми боргу у ОСОБА_3
Особисто його змусили скласти розписку
про отримання боргу у сумі 114000 грн.

У абзаці другому частини 1 статті 218 ЦК
України заперечення однієї із сторін
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченні свідків.

У пункті 12 постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
Пленум Верховного Суду України звернув
увагу суддів, що зі змісту абзацу
другого частини першої статті 218 ЦК не
може доводитися свідченням свідків не
лише заперечення факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин, а й факт його вчинення, а також
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину. Випадки, коли свідчення
свідків допускаються як засіб
доказування факту вчинення правочину,
у ЦК визначені прямо (частина друга
статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Допитані в судовому засіданні у якості
свідків працівники ТОВ ПФ «Віола» -
ОСОБА_7 і ОСОБА_11, підтвердили факт
передачі ОСОБА_3 грошових коштів у борг
ОСОБА_2 При цьому зазначили, що
відповідач сам власноруч без
застосування до нього будь-якого
впливу написав розписку та поставив
підпис. Власноручне написання
відповідачем боргової розписки
відбулося в нормальній, спокійній
обстановці, дії відповідача були
добровільними. Відповідач особисто
отримав суму позики. Крім того
стверджували, що факт передачі грошей у
борг і написання розписки, ніяк не
пов'язані із здійсненням ОСОБА_12
підприємницької діяльності.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що займає
посаду першого заступника директора
ТОВ ПФ «Віола», директором якого є
ОСОБА_3 З відповідачем ОСОБА_12 вона
знайома у зв'язку з тим, що останній,
здійснюючи підприємницьку діяльність
перебував у договірних відносинах з
ТОВ ПФ «Віола» з придбання товару. У
грудні 2011 року до неї звернувся
директор фірми ОСОБА_3 з проханням
надати йому зразок боргової розписки. З
пояснень директора ТОВ ПФ «Віола»
ОСОБА_3, їй стало відомо, що до нього
звернувся ОСОБА_12 з проханням надати
йому у борг певну суму грошей. На
прохання ОСОБА_3 вона підготовила
зразок розписки, за яким, у приміщенні
кімнати переговорів ТОВ ПФ «Віола»,
ОСОБА_12 особисто, власноруч склав свою
розписку про отримання у ОСОБА_3 в борг
грошових коштів. При складанні
розписки були присутніми двоє свідків
з числа співробітників фірми. Жодного
психологічного тиску чи погроз
насильства до ОСОБА_12 при цьому
застосовано не було. Вона не
заперечувала факту того, що дійсно за
результатами проведеної аудиторської
перевірки було виявлено борг ОСОБА_12
перед фірмою за договором-купівлі
продажу продукції у сумі 90000 грн. Але
факт передачі грошей у борг і написання
ним розписки, ніяк не пов'язані із
здійсненням ОСОБА_12 підприємницької
діяльності та виявленою у нього
заборгованістю. Гроші в борг ОСОБА_3
були надані ОСОБА_12 виключно на його
особисте прохання.

Як було встановлено під час розгляду
справи, після 01 грудня 2011 року до 30
травня 2013 року до правоохоронних
органів з приводу написання боргової
розписки під психологічним тиском та
погрозою насильства, ОСОБА_12 не
звертався.

Зі змісту повідомлених ОСОБА_2 в
судовому засіданні обставин
убачається, що 30 травня 2013 року, вже
після початку розгляду цивільної
справи, він звернувся до
правоохоронних органів із заявою в
якій просив прийняти заходи щодо
невстановлених осіб, які шляхом
зловживання довірою заволоділи
належними йому грошовими коштами у
розмірі 90000 грн. Матеріали за його
зверненням прокуратурою Кіровського
району м. Макіївки Донецької області
зареєстровані у Єдиному державному
реєстрі досудових розслідувань та
направлені за територіальною
підслідністю до СВ Київського РВ
Донецького МУ ГУМВС України в
Донецькій області.

На теперішній час кримінальне
провадження за його заявою про
примушення написати боргову розписку
перебуває на стадії досудового
розслідування, і наслідки його
розгляду не відомі.

З тексту пояснення відповідача не
вбачається, що його звернення із заявою
до правоохоронних органів має
безпосереднє відношення до суті
заявлених позовних вимог та
цивільно-правових зобов'язань, які
виникли у нього за договором позики від
01 грудня 2011 року. Більше того, суд
критично ставиться до факту звернення
ОСОБА_12 із заявою до правоохоронних
органів саме під час розгляду вказаної
цивільної справи, оскільки відповідач
тривалий час не звертався до
правоохоронних органів з вказаними
вимогами, при цьому він достовірно знав
про своє порушене право та мав реальну
можливість отримати кваліфіковану
юридичну допомогу. Судом встановлено,
що відповідачу ОСОБА_12 ніхто не чинив
перешкоди у зверненні до суду або до
правоохоронних органів раніше.

На думку суду, даний факт реєстрації
кримінального провадження в Єдиному
реєстрі досудових розслідувань за
положеннями Кримінального
процесуального кодексу України
свідчить лише про звернення
відповідача ОСОБА_12 із заявою про
вчинення злочину та не підтверджує
обставин щодо неотримання ним грошей
по договору.

Згідно частини 1 статті 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Враховуючи викладене, суд визнає, що
відповідачем не надано суду належних,
переконливих доказів на підтвердження
обставин обману та застосування
стосовно ОСОБА_2 психологічного тиску
під час вчинення спірного договору
позики.

Зважаючи на наведене, проаналізувавши
встановлені фактичні обставини по
справі, оцінивши представлені
сторонами в порядку статті 60 ЦПК
України докази в їх сукупності, суд
визнає, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було
досягнуто згоди стосовно всіх істотних
умов договору позики, й розписка
відповідача свідчить про його
укладення 01.12.2011 року відповідно до
вимог чинного цивільного
законодавства. Така його форма (у
вигляді розписки) надана договору за
бажанням і домовленістю сторін
правочину. Оригінал зазначеної
розписки знаходиться у позивача ОСОБА_3
і є документом, який підтверджує
передання грошей позикодавцем
позичальнику з укладенням між ними
договору позики, та визнає її належним
доказом по справі. За умовами даної
угоди ОСОБА_2 одержав в борг від
позивача на власні потреби грошові
кошти в у розмірі 90000 гривень.

Позиція відповідача, на думку суду, не
ґрунтується на будь-яких належних
доказах і спростовується
встановленими судом обставинами по
справі та вищенаведеними доказами. У
матеріалах справи відсутнє об'єктивне
підтвердження факту того, що
представлена письмова розписка є
наслідком неправомірних дій позивачки.

Стаття 204 ЦК України передбачає
презумпцію правомірності правочину,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом, або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Відтак, оскільки спірний договір є
чинним, у відповідності до положень
статті 629 ЦК України він є обов'язковим
для виконання сторонами.

У статті 526 ЦК України зазначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (стаття 525 ЦК).

У спірному правочині між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 винятки з цього правила не
встановлювались.

Норма статті 1049 ЦК України зобов'язує
позичальника повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього
часу ОСОБА_2 не виконав умови договору
позики і не повернув ОСОБА_3 в
обумовлений термін борг у сумі 90000
гривень, тому порушене право позивачки
підлягає захисту в судовому порядку
шляхом стягнення зазначеної суми
основного боргу на користь позивача.

Матеріальне становище і фінансова
неспроможність відповідача судом не
приймаються до уваги. Як наголошується
в частині першій статті 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідальність за невиконання
зобов'язання, яке виникає за договором
позики, згідно норм чинного цивільного
законодавства.

Відповідно до положень статті 88 ЦПК
України стороні на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких відмовлено.

Матеріалами справи документально
підтверджена сплата позивачем при
зверненні з позовом судового збору в
сумі 900 грн., які стягуються з
відповідача на його користь.

На підставі вищенаведеного, керуючись
статтями 10, 11, 60, 88, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України,
статтями 204, 525, 526, 536, 625, 629, 1046-1048, 1049,
1050-1051 Цивільного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (код платника
податків НОМЕР_1), який проживає за
адресою: 86112, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_3
(код платника податків НОМЕР_2), який
проживає за адресою: АДРЕСА_3 грошову
суму основного боргу за договором
позики у розмірі 90000 грн. та сплачений
судовий збір - 900 грн., а всього - 90900 грн.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
позики недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду Донецької
області через Кіровський районний суд
міста Макіївки протягом десяти днів з
дня проголошення рішення, а особами які
не були присутніми в судовому
засіданні - протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Суддя:
В.А. Єжов