Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2013 року Справа №607/3914/13-ц

Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука П.Я.

- при секретарі Гапій В.А.;

- за участю позивача - ОСОБА_1

- представника позивача - ОСОБА_2;

- відповідача 1 - ОСОБА_3;

- представника відповідача 1 - ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, Тернопільського районного
управління юстиції в особі
реєстраційної служби Тернопільського
районного управління юстиції,
Головного управління Держземагенства
в Тернопільській області, третя особа -
приватний нотаріус Тернопільського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання недійсним договору
дарування та застосування наслідків
недійсності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із
позовом, який в подальшому уточнив, до
ОСОБА_3, Тернопільського районного
управління юстиції в особі
реєстраційної служби Тернопільського
районного управління юстиції,
Головного управління Держземагенства
в Тернопільській області, третя особа -
приватний нотаріус Тернопільського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання недійсним договору
дарування та застосування наслідків
недійсності, а саме просить визнати
недійсним договір від 13.08.2010р.
дарування земельної ділянки для
ведення садівництва, кадастровий номер
010013016, площею 0,0304 га, що
розташована на території Романівської
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області (за межами
населеного пункту) в межах від А до Б -
землі садового товариства; від Б до В -
землі гр. ОСОБА_1; від В до Г - землі
Романівської сільської ради; від Г до А
- землі гр. ОСОБА_6, які визначені в
натурі (на місцевості), закріплені
межовими знаками і зазначені в
Державному акті, який укладено між
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 і 13.08.2010р. посвідчено
приватним нотаріусом Тернопільського
районного нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстровано за реєстраційним №1393.
Застосувати наслідки недійсності
правочину згідно статті 216 ЦК України і
повернути сторони в попередній стан
шляхом: - Скасувати державну реєстрацію
права власності ОСОБА_3 на земельну
ділянку для ведення садівництва,
кадастровий номер 010013016, площею
0,0304 га, що розташована на території
Романівської сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області (за межами населеного пункту) в
межах від А до Б - землі садового
товариства; від Б до В - землі гр. ОСОБА_1;
від В до Г - землі Романівської
сільської ради; від Г до А - землі гр.
ОСОБА_6, які визначені в натурі (на
місцевості), закріплені межовими
знаками і зазначені у Державному акті;
-Визнати за ОСОБА_1 право власності на
земельну ділянку для ведення
садівництва, кадастровий номер
010013016, площею 0,0304 га, що
розташована на території Романівської
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області (за межами
населеного пункту) в межах від А до Б -
землі садового товариства; від Б до В -
землі гр. ОСОБА_1; від В до Г - землі
Романівської сільської ради; від Г до А
- землі гр. ОСОБА_6, які визначені в
натурі (на місцевості), закріплені
межовими знаками і зазначені у
Державному акті; - Скасувати запис в
Поземельній книзі про реєстрацію за
ОСОБА_3 земельної ділянки для ведення
садівництва, кадастровий номер
010013016, площею 0,0304 га, що
розташована на території Романівської
сільської ради Тернопільського району
Тернопільської області (за межами
населеного пункту) в межах від А до Б -
землі садового товариства; від Б до В -
землі гр. ОСОБА_1; від В до Г - землі
Романівської сільської ради; від Г до А
- землі гр. ОСОБА_6, які визначені в
натурі (на місцевості), закріплені
межовими знаками і зазначені у
Державному акті.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому
на праві власності належала земельна
ділянка для ведення садівництва
розміром 0,0609 га, яка розташована на
території Романівської сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області (садівницьке товариство
«Збруч»). У зв'язку із тяжкими
обставинами, які склались в сім'ї
позивача (позивач є пенсіонером,
постійно хворіє позивач та його син,
позивач ніде не працює, потрібні значні
кошти на прожиття та лікування), у 2010
році позивач на вкрай невигідних для
себе умовах вирішив подарувати ОСОБА_3
0,02 га від належної позивачу земельної
ділянки, взамін чого ОСОБА_3 мав:
працевлаштувати позивача в гаражному
кооперативі «Маяк», головою якого він
є; не заставляти його сина ОСОБА_8, який
працює у цьому ж кооперативі,
виконувати важку фізичну роботу та не
звільняти останнього з роботи. Того ж
року ОСОБА_3 користуючись похилим
віком, неграмотністю, неуважністю,
безпорадністю, важким матеріальним
станом, поганим станом здоров'я
позивача (розлади психіки та поганий
зір), шляхом обману, в управлінні
Держкомзему у Тернопільському районі
без присутності позивача і його згоди,
здійснив розподіл належної позивачу
земельної ділянки на дві ділянки
площами 0,0304 га і 0,0305 га, в той час як
домовленість була про розподіл на
площі 0,0409 га і 0,02 га. Після цього, ОСОБА_3
оформив в приватного нотаріуса ОСОБА_7
договір дарування від 13.08.2010р., і
виготовив два державні акти на право
власності на земельні ділянки, а
позивач повірив, що в договорі та актах
все зазначено так, як вони домовлялись.
В подальшому, за допомогою рідних та
знайомих позивача, які уважно
прочитали позивачу тексти державних
актів і договору, позивачем було
виявлено, що ОСОБА_3 його ошукав щодо
розміру подарованої земельної ділянки.
Позивач стверджує, що договір
дарування земельної ділянки вчинений
ним під впливом тяжкої обставини і на
вкрай невигідних умовах, в момент
укладення спірного договору дарування
позивач не усвідомлював значення своїх
дій та не міг керувати ними через
психічні і нервові розлади, а також в
частині розміру земельної ділянки
вчинений під впливом обману, а тому
просить визнати договір недійсним та
застосувати вищевказані наслідки
недійсності.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позовні вимоги
з підстав наведених у позовній заяві,
письмових додаткових обґрунтуваннях
та наданих суду усних поясненнях.

Відповідач ОСОБА_3 і його представник
заперечили щодо задоволення позову.
Подали суду письмові заперечення та
додаткові письмові обґрунтування.
Вказали на те, що наведені позивачем
підстави для задоволення його позовних
вимог є надуманими, нічим не
підтвердженими. Оспорюваний договір
укладений з доброї волі позивача, який
повністю розумів значення своїх дій,
жодного обману при вчиненні договору
не було. Просять відмовити у
задоволенні позову.

Відповідач Тернопільське районне
управління юстиції в особі
реєстраційної служби Тернопільського
районного управління юстиції явку
уповноваженого представника в судове
засідання не забезпечило. Подало суду
письмову заяву про розгляд справи без
участі їх представника. При вирішенні
справи покладаються на думку суду.

Відповідач Головне управління
Держземагенства в Тернопільській
області явку уповноваженого
представника в судове засідання не
забезпечило. Подало суду письмову
заяву про розгляд справи без участі їх
представника.

Третя особа - приватний нотаріус
Тернопільського районного
нотаріального округу ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явилась, явку
уповноваженого представника в судове
засідання не забезпечила, хоча
належним чином повідомлялась про час і
місце судового розгляду. Письмових
заяв, клопотань від третьої особи не
надходило.

Ухвалою суду від 17.05.2013р. задоволено
клопотання представника позивача і в
порядку статті 137 ЦПК України
витребувано з Головного управління
Держкомзему в Тернопільській області
документи, що стосуються розподілу
земельної ділянки для ведення
садівництва розміром 0,0609 га, яка
розташована на території Романівської
сільської ради Тернопільського району
(садівницьке товариство «Збруч»), і яка
належала позивачу, на дві земельні
ділянки розмірами 0,0305 га і 0,0304 га.

Ухвалою суду від 17.05.2013р. задоволено
клопотання представника позивача і в
порядку статей 143-145 ЦПК України
призначено у справі
судово-психіатричну експертизу, на
вирішення якої поставлено питання: - чи
усвідомлював позивач значення своїх
дій в момент укладення договору
дарування від 13.08.2010р.? - чи міг позивач
керувати своїми діями в момент
укладення договору дарування від
13.08.2010р.? Проведення експертизи
доручено Тернопільській обласній
клінічній комунальній
психоневрологічній лікарні. На час
проведення експертизи провадження у
справі зупинено.

Ухвалою суду від 27.08.2013р. провадження у
справі відновлено, у зв'язку із
завершенням проведення експертизи.

Дослідивши матеріали цивільної справи,
судом встановлено наступне.

Позивачу на праві власності належала
земельна ділянка площею 0,0609 га на
території Романівської сільської ради
Тернопільського району Тернопільської
області для ведення садівництва, що
підтверджується державним актом на
право власності на землю серії ТР №02571
виданим 15.07.1994р. Романівською сільською
радою.

22.06.2010р. позивач підписав заяву
адресовану «відповідним компетентним
органам» про те, що він дає згоду на
поділ належної йому земельної ділянки
для ведення садівництва, розташованої
на території Романівської сільської
ради Тернопільського району, згідно
плану розподілу земельної ділянки
виготовленого СМП «Геодезія» на такі
частини: - ділянка №1 площею 0,0305 га; -
ділянка №2 площею 0,0304 га. Справжність
підпису позивача під заявою посвідчив
приватний нотаріус Тернопільського
міського нотаріального округу ОСОБА_11
Підпис зроблено в присутності
нотаріуса. Також нотаріус встановив
особу позивача та перевірив його
дієздатність. Заяву зареєстровано в
реєстрі за №1808.

Також у червні 2010 року позивач
звернувся до директора спільного
малого підприємства «Геодезія» із
письмовою заявою про виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельні ділянки
площею 0,0305 га та 0,0304 га для ведення
садівництва розташованих на території
Романівської сільської ради
Тернопільського району відповідно із
заявою про згоду на поділ земельної
ділянки площею 0,0609 га від 22.06.2010р. №1808.

В ході виготовлення технічної
документації на земельні ділянки
06.07.2010р. складались акти визначення та
погодження на місцевості зовнішніх меж
земельної ділянки, встановлення в
натурі (на місцевості) зовнішніх меж
земельної ділянки та передачі межових
знаків для забезпечення їх
схоронності. Дані акти підписувались,
зокрема, й позивачем.

03.08.2010р. позивачу видано два державні
акти на право власності на земельні
ділянки площами 0,0304 га і 0,0305 га, які
утворились після поділу вищевказаної
земельної ділянки позивача площею 0,0609
га.

13.08.2010р. між позивачем ОСОБА_1
(Дарувальником) і відповідачем ОСОБА_3
(Обдаровуваним) укладено договір
дарування земельної ділянки. Договір
посвідчено приватним нотаріусом ТРНО
ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за
№1393. Договір підписано сторонами у
присутності нотаріуса. Також
нотаріусом встановлено особи сторін,
перевірено їх дієздатність та
належність ОСОБА_1 земельної ділянки,
що відчужується.

Згідно п. 1 договору, позивач передав, а
відповідач ОСОБА_3 прийняв в дар
належну позивачу земельну ділянку для
ведення садівництва, кадастровий номер
010013016, площею 0,0304 га, що
розташована на території Романівської
сільської ради Тернопільського району
(за межами населеного пункту) в межах
від А до Б - землі садового товариства;
від Б до В - землі гр. ОСОБА_1; від В до Г -
землі Романівської сільської ради; від
Г до А - землі гр. ОСОБА_6, які визначені в
натурі (на місцевості), закріплені
межовими знаками і зазначені у
Державному акті.

На виконання ухвали суду від 17.05.2013р.,
судово-психіатричною комісією
Тернопільської обласної комунальної
клінічної психоневрологічної лікарні
(голова комісії Бондаренко О.М., члени
комісії - Косовська Л.В., Янковська О.М.)
складено висновок амбулаторної
судово-психіатричної експертизи №336
(вих. №04-5/2502 від 03.07.2013р.). Згідно цього
висновку, ОСОБА_1 усвідомлював значення
своїх дій та міг керувати своїми діями
в момент укладання договору дарування
від 13.08.2010р., укладеного між ОСОБА_1 і
ОСОБА_3

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про не обґрунтованість
позовних вимог, не підтвердження їх
матеріалами справи та необхідність
відмовити у задоволенні позовних вимог
з наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Згідно статті 58 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно статті 225 ЦК України, правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06.11.2009р., правила статті 225 ЦК України
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
статті 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї зі сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

З урахуванням висновку
судово-психіатричної експертизи, який
вказав на те, що ОСОБА_1 усвідомлював
значення своїх дій та міг керувати
своїми діями в момент укладання
договору дарування від 13.08.2010р.,
укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_3, та
відсутності інших належних і
допустимих доказів, які б
спростовували висновок експертизи та
підтверджували доводи позивача, суд
прийшов до переконання про відсутність
підстав для застосування до спірних
правовідносин статті 225 ЦК України.

Згідно статті 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06.11.2009р., правочин визнається вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

На переконання суду позивач не довів
належними та допустимими доказами те,
що мав місце обман відповідачем ОСОБА_3
позивача щодо площі подарованої
земельної ділянки. Навпаки, дане
твердження позивача спростовується
наявними в матеріалах справи доказами,
а саме, нотаріально засвідченою заявою
позивача від 22.06.2010р. про намір поділити
належну йому ділянку площею 0,0609 га на
дві земельні ділянки площами 0,0304 га і
0,0305 га; заявою позивача до директора
СМП «Геодезія» про виготовлення
технічної документації із землеустрою;
актами визначення та погодження на
місцевості зовнішніх меж земельної
ділянки, встановлення в натурі (на
місцевості) зовнішніх меж земельної
ділянки та передачі межових знаків для
забезпечення їх схоронності;
державними актами на право власності
позивача на земельні ділянки площами
0,0304 га і 0,0305 га; договором дарування від
13.08.2010р.; допитом свідка ОСОБА_15, які
доводять протилежне - відсутність
обману відповідачем ОСОБА_3 позивача
щодо площі подарованої земельної
ділянки.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Таким чином, суд не бере до уваги
посилання позивача на те, що відповідач
ОСОБА_3 обманув позивача, обіцявши
працевлаштувати позивача в гаражному
кооперативі «Маяк», головою якого він
є; не заставляти його сина ОСОБА_8, який
працює у цьому ж кооперативі,
виконувати важку фізичну роботу та не
звільняти останнього з роботи. Договір
дарування, який за своєю природою є
правочином, згідно якого одна сторона
безкорисно (безоплатно) передає майно у
власність другій стороні, не може
ставитись в залежність від якихось дій
(бездіяльності) однієї із сторін. Так як
тоді це вже не договір дарування.
Позивач, у свою чергу, визнає, що мав
місце саме договір дарування.

Згідно статті 233 ЦК України, правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06.11.2009р., правочин може бути визнаний
судом недійсним на підставі статті 233
ЦК України, якщо його вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, чим друга
сторона правочину скористалася.
Тяжкими обставинами можуть бути тяжка
хвороба особи, членів її сім'ї чи
родичів, смерть годувальника, загроза
втратити житло чи загроза банкрутства
та інші обставини, для усунення або
зменшення яких необхідно укласти такий
правочин. Особа (фізична чи юридична)
має вчиняти такий правочин
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Посилання позивача на те, що
оспорюваний договір укладений під
впливом тяжкої для позивача обставини
(позивач є пенсіонером, позивач та його
син хронічно хворіють, потрібні кошти
на лікування та прожиття, відповідач
ОСОБА_3 заставляв сина позивача
виконувати важку фізичну роботу під
загрозою звільнення) і на вкрай
невигідних умовах також відхиляється
судом. Так як, для кваліфікації
правочину за статтею 233 ЦК України
необхідна обов'язкова наявність двох
умов: 1) правочин вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини; 2) і на
вкрай невигідних умовах.

Під тяжкими обставинами кабального
договору (вчиненого особою під впливом
тяжкої для неї обставини і на вкрай
невигідних умовах) розуміється не
будь-яке несприятливе матеріальне,
фінансове, соціальне чи інше становище,
а його крайні форми, наприклад, важка
хвороба особи чи її близьких, смерть її
годувальника, крайня нужденність сім'ї,
загроза втратити заставлене житло,
загроза банкрутства та інші обставини,
для усунення чи пом'якшення яких
необхідне термінове укладення
правочину. При цьому суд зауважує, що
уклавши договір дарування (факт
укладення якого позивач не заперечує),
позивач не міг розраховувати на
покращення свого матеріального стану,
так як даний договір не передбачає
жодної оплати. Також очевидним є те, що
договір дарування, з матеріальної
точки зору, є завжди невигідним для
дарувальника, так як матеріальну
вигоду отримує лише обдаровуваний.

Таким чином, судом не здобуто належних
та допустимих доказів того, що
оспорюваний правочин, вчинено
позивачем під впливом тяжкої для нього
обставини в сенсі статті 233 ЦК України.

Окрім цього, суд вважає за необхідне
звернути увагу на те, що згідно
вступної частини оспорюваного
договору, сторони уклали цей договір
діючи добровільно і перебуваючи при
здоровому розумі та ясній пам'яті,
попередньо ознайомлені з вимогами
чинного законодавства щодо дійсності
угод.

У пункті 10 договору дарування
зазначено, що нотаріус роз'яснив
сторонам, зокрема, зміст статей 215-236, 377,
717-728 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 11 договору, сторони у
присутності нотаріуса підтвердили, що
в них відсутні обставини, які примусили
їх укласти цей договір, цей договір не
носить характеру мнимої або удаваної
угоди, а також те, що вони отримали від
нотаріуса всі роз'яснення стосовно
укладеного договору і ніяких
зауважень, доповнень до цього договору
не мають.

Згідно п. 18 договору, цей договір
підписується сторонами добровільно,
при здоровому розумі та ясній пам'яті,
відповідає дійсним намірам сторін,
зміст статей законодавства, які
зазначені у договорі сторонам відомі
та зрозумілі.

Таким чином, зібраними по справі
доказами, у тому числі шляхом допиту
свідків ОСОБА_16, ОСОБА_8, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_6, ОСОБА_15, не
підтверджено обґрунтованість позовних
вимог позивача та наявність підстав
для застосування до спірних
правовідносин статей 203, 225, 230, 233 ЦК
України щодо визнання недійсним
договору дарування від 13.08.2010р.

Також суд відмовляє у задоволенні
вимог про застосування наслідків
недійсності, так як дана вимога є
похідною від першої позовної вимоги
про визнання правочину недійсним.

Так як рішення ухвалено не на користь
позивача, відповідно до статті 88 ЦПК
України, судові витрати із відповідача
не стягуються.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223,
294 Цивільно-процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
Тернопільського районного управління
юстиції в особі реєстраційної служби
Тернопільського районного управління
юстиції, Держземагенства в
Тернопільській області, третя особа -
приватний нотаріус Тернопільського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання недійсним договору
дарування та застосування наслідків
недійсності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Тернопільський
міськрайонний суд шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий

П.Я.Стельмащук