Номер провадження № 2/331/2615/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2013 р.
м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у
складі:

головуючого - судді Світлицької В.М.

при секретарі Нікітченко А. О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Запоріжжя
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом
до ОСОБА_2 про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог
зазначено, що 19.05. 2013 р. між позивачем
та відповідачем ОСОБА_2 було укладено
договір купівлі - продажу земельної
ділянки розміром 1,0000 га, що
розташована за адресою: Київська
область, Обухівський район, с. Плюти,
кадастровий номер земельної ділянки
:04:030:0045, посвідчений приватним
нотаріусом Обухівського районного
нотаріального округу ОСОБА_3, та
зареєстровано в реєстрі за №665. За
продаж земельної ділянки відповідач
отримав від позивача грошові кошти у
розмірі 479 400,00 грн. , що підтверджується
п. 2.2 договору купівлі- продажу. Позивач
зазначає, що відповідач безпідставно
отримав грошові кошти за продаж
земельної ділянки, оскільки він не був
власником цієї ділянки, та відповідно
не мав права продавати майно котре йому
не належало, у зв'язку із чим договір
купівлі - продажу земельної ділянки від
19.05.2013 р., який укладався між
позивачем та ОСОБА_2 є недійсним і
відповідно не створює жодних правових
наслідків, а тому грошові кошти які
сплачені за недійсним договором є
безпідставно отриманими і підлягають
поверненню позивачеві на підставі
положень ст.1212 ЦК України. Крім того ,
позивач зазначає, що відповідач не є
власником земельної ділянки ,
посилаючись на рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 08.12.2011
р. по справі № 2 - 1901/11 , яким
встановлено факт того, що земельна
ділянка не передавалась у власність
ОСОБА_2, а лише була передана в заставу в
рахунок забезпечення зобов'язань за
договором позики. Посилаючись на
зазначені обставини, просить суд
стягнути з ОСОБА_2 на свою користь
грошові кошти у розмірі 120 000 грн., які
вона сплатила відповідачу за продаж
земельної ділянки, що розташована за
адресою: Київська область, Обухівський
район, с. Плюти, кадастровий номер
земельної ділянки :04:030:0045.

В судовому засіданні представник
позивача, посилаючись на обставини,
викладені у позові, просить суд
задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому
засіданні заперечує проти задоволення
позову, пояснив суду , що відповідно до
положень чинного законодавства, право
власності на об'єкт нерухомості, та
права третіх осіб на це майно
підлягають обов'язковій реєстрації і
виникають із моменту державної
реєстрації таких прав у встановленому
законом порядку, на час укладення
договору купівлі - продажу земельної
ділянки єдиним власником майна був
саме відповідач і він надав нотаріусу
необхідний пакет документів, що
підтверджував його право власності.
Крім того, для посвідчення договору
купівлі - продажу, нотаріусом зроблено
витяг із державного реєстру речових
прав та обтяжень нерухомого майна, який
підтвердив, що відповідно до даних
реєстру власником земельної ділянки є
ОСОБА_2 та прав третіх осіб, чи обтяжень
й заборон стосовно земельної ділянки
на час підписання договору не було.
Крім того пояснив суду, що рішенням
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 08.12.2011 р. було
встановлено, що земельна ділянка не
була власністю ОСОБА_2, а лише
передавалась йому у заставу в рахунок
забезпечення зобов'язань, земельна
ділянка була саме подарована ОСОБА_2, у
зв'язку із чим він правомірно набув
право власності на майно і мав повне
право його відчужувати. Відповідач
ОСОБА_2 зазначає, що у випадку коли б
рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя було встановлено, що
земельна ділянка передавалась у
заставу в рахунок забезпечення
боргових зобов'язань, то відповідно
ОСОБА_2 було би відмовлено у
задоволенні частині позовних вимог,
котрі були забезпечені заставою, яка у
свою чергу перейшла у власність ОСОБА_2
Відповідач просить відмовити у
задоволенні позовних вимог, оскільки
вони є необґрунтованими, так, як
грошові кошти були отримані
відповідачем за відчуження майна на
підставі договору, який укладений у
відповідності із діючим
законодавством, та майно відчужувалось
власником який мав на це право, що у
свою чергу виключає саму можливість
заявлених до стягнення коштів,
оскільки вони були отримані на
достатніх правових підставах.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі , суд приходить до
висновку, що у задоволенні позовних
вимог слід відмовити виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на
підставу своїх вимог або
заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних
чи юридичних осіб, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України
повернення безпідставно набутих
грошових коштів регламентується
положеннями ст. де встановлено, що
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. Положення цієї глави
застосовуються також до вимог про
повернення виконаного за недійсним
правочином; витребування майна
власником із чужого незаконного
володіння; повернення виконаного
однією із сторін у зобов'язанні;
відшкодування шкоди особою, яка
незаконно набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі. У
разі неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна.

Отже, із змісту вищевказаної норми
вбачається, що для з'ясування чи набула
особа відповідного зобов'язання,
визначеного ст. 1212 ЦК України,
необхідно встановити наступні
обставини, які у сукупності є підставою
для виникнення такого зобов'язання:
факт набуття особою майна або його
збереження за рахунок іншої особи;
відсутність для цього підстав.

Законодавець неодноразово звертав
увагу на застосування правил інституту
безпідставного отримання майна чи
грошових коштів, зокрема на те, що норми
інституту набуття або збереження майна
або грошових коштів без достатньої
правової підстави підлягають
застосуванню коли передання майна, в
тому числі перерахування грошової
суми, здійснено на виконання правочину,
який відповідно до закону не може бути
визначений вчиненим, або на виконання
договору, який згідно з законом не може
бути визначений дійсним як це
передбачено у п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України .

Таким чином, для правильного вирішення
спору по суті має вирішальне значення
факт,чи перераховувались грошові кошти
на достатніх правових підставах
(дійсного договору).

Як вбачається з матеріалів справи,
19.05.2013 р. сторони ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 уклали договір купівлі -
продажу земельної ділянки, розміром
1,0000 га, що розташована за адресою:
Київська область, Обухівський район, с.
Плюти, кадастровий номер земельної
ділянки :04:030:0045, посвідчений
приватним нотаріусом Обухівського
районного нотаріального округу ОСОБА_3,
та зареєстровано в реєстрі за №665. За
продаж земельної ділянки відповідач
отримав від позивача грошові кошти у
розмірі 479 400,00 грн. , що підтверджується
п. 2.2 договору купівлі - продажу. Тобто ,
грошові кошти передавались на
виконання договору купівлі - продажу
від 19.05.2013 р. земельної ділянки
розміром 1,0000 га, що розташована за
адресою: Київська область, Обухівський
район, с. Плюти.

Відповідно до ст.203 ЦК України
передбачено загальні умови, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину. Зокрема для дійсності
правочину сторони повинні виконати
наступні умови: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недотримання вимог які передбачені
положеннями ст.203 ЦК України, тягнуть за
собою недійсність правочину у
відповідності до положень ст.215 ЦК
України.

Враховуючи той факт, що договір купівлі
- продажу земельної ділянки від 19.05.2013 р.
, укладений між фізичними особами
стосовно майна яке не вилучено із
цивільного обігу та не заборонено до
продажу, відповідно договір жодним
чином не порушує інтереси держави, та
зміст правочину не суперечить нормам
цивільного кодексу та іншим актам
цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 658 ЦК
України передбачено, що право продажу
товару, крім випадків примусового
продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Якщо продавець
товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку,
якщо власник не має права вимагати
його повернення.

Пунктами 1 та 2 частини 1 ст. 2 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», державна реєстрація речових
прав на нерухоме майно офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно - єдина державна
інформаційна система, що містить
відомості про права на нерухоме майно,
їх обтяження, а також про об'єкти та
суб'єктів цих прав;

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
передбачено, що державна реєстрація
прав є обов'язковою. Інформація про
права на нерухоме майно та їх обтяження
підлягає внесенню до Державного
реєстру прав.

Таким чином, у відповідності до
наведених вище норм для того, щоб
відчужувати земельну ділянку та мати
відповідний обсяг дієздатності
відповідач ОСОБА_2 повинен був
зареєструвати своє право власності на
земельну ділянку, на час укладення
договору право на земельну ділянку
згідно відомостей котрі містились у
державному реєстрі прав на нерухоме
майно було зареєстровано саме
відповідачем, що підтверджується п.1.2.
договору купівлі - продажу де вказано,
що перед посвідченням договору
приватний нотаріус отримав
відповідний витяг із реєстру який
підтверджував право власності
відповідача на майно.

Таким чином , суд приходить до висновку,
що відповідач ОСОБА_2 мав достатній
обсяг цивільної дієздатності для
укладення договору купівлі - продажу
земельної ділянки.

Для укладення договору купівлі -
продажу нерухомого майна котрим є
земельна ділянка чинним
законодавством передбачено, що такий
договір повинен укладатись у письмовій
формі із нотаріальним посвідченням та
підлягає державній реєстрації.

19.05.2013 р. сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2
уклали договір купівлі - продажу у
письмовій формі, що посвідчений
нотаріально приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу ОСОБА_3, і зареєстровано у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно, що підтверджується
витягом за № 3627385 від 19.05.2013 р.

Таким чином суд приходить до висновку,
що договір було укладено у формі , яка
передбачена чинним законодавством.

Враховуючи ту обставину, що за
відчуження земельної ділянки
позивачем було передано обумовлені
договором грошові кошти, а відповідач
передав належне йому право власності
на майно, відповідно є достатні
підстави вважати, що угода була
направлена на реальне настання
правових наслідків, що обумовлювались
договором.

Дослідивши всі обставини укладення
договору купівлі - продажу від 19.05.2013 р.
земельної ділянки розміром 1,0000 га, що
розташована за адресою: Київська
область, Обухівський район, с.Плюти,
кадастровий номер земельної ділянки
:04:030:0045, укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що
сторони при його укладенні дотримались
всіх необхідних умов для чинності
правочину у зв'язку із чим вказаний
правочин є дійсним та таким, що
породжує права та обов'язки.

Враховуючи вищевикладене, оскільки
грошові кошти відповідачем ОСОБА_2
були отримані на підставі дійсного
договору купівлі - продажу, який
породив права та обов'язки сторін,
позовні вимоги про стягнення
безпідставно отриманих грошових
коштів не ґрунтуються на нормах
чинного законодавства.

Доводи позивача щодо посилання на
рішення Ленінського районного суду
м. Запоріжжя від 08.12.2011 р. не
приймаються судом до уваги, оскільки в
рішенні встановлено, що з метою
часткового забезпечення договору
позики, відповідач ОСОБА_4 подарував
ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,0000 га,
вартістю 17 771,57 грн. розташовану за
адресою: Київська область, Обухівський
район, Українська міська рада, с. Плюти.
В рішенні районного суду не
встановлено, що земельна ділянка
передавалась саме у заставу
відповідачеві. Діючим законодавством
встановлено, що зобов'язання можуть
забезпечуватись, не лише заставою, а
також й неустойкою, порукою, гарантією,
завдатком.

Крім того, відповідно до ст.546 ЦК
України передбачено , що договором або
законом можуть бути встановлені інші
види забезпечення виконання
зобов'язання. Таким чином , доводи
позивача, що земельна ділянка
передавалась саме у заставу, а не у
будь - який інший із способів
забезпечення зобов'язань, які
передбачені чинним законодавством не
знайшли свого підтвердження, та
спростовуються самим рішенням суду в
якому зазначено, що земельна ділянка в
забезпечення зобов'язань була саме
подарована, а не заставлена .

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59,60, 88, 208, 209, 212,
213,214-215, 292, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
В. М. Світлицька