Справа № 1328/3471/12
Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/4347/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її
представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 на рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 21 лютого 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
здійсненні права власності та
виселення та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя, -

в с т а н
о в и л а:

У квітні 2012 року позивачка ОСОБА_4
звернулась до суду з позовом про
зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди
у здійсненні права власності земельною
ділянкою № НОМЕР_1 в урочищі «Клепарів»
садівничого кооперативу «Мічурінець»
та будинком, розташованим на даній
земельній ділянці шляхом виселення з
даного будинку та земельної ділянки
ОСОБА_2 В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що на підставі
реєстраційного посвідчення за нею було
зареєстровано на праві власності
будинок № НОМЕР_1 розташований в
урочищі Клепарів садівничого
товариства «Мічурінець» у м. Львові.
Дана реєстрація відбулась на підставі
довідки № 11 від 05.07.1994 року на основі
рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради депутатів
трудящих від 25.03.1966 року за № 169 та
записано в реєстраційну книгу № 2 за
реєстраційним № 55 в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».
15.08.1994 року їй виданий технічний
паспорт на садовий будинок № НОМЕР_1 в
урочищі «Клепарів» садівничого
кооперативу «Мічурінець», а 17.05.2000 року
виданий Державний акт про право
приватної власності на землю IV-ЛВ №
6-475, відповідно до якого їй
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,0517 га. Відповідач
ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком,
оскільки згідно рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 22.12.2010 року
шлюб між ними розірвано. Він без
законних підстав проживає у спірному
будинку, який розташований на
земельній ділянці № НОМЕР_1, яка є її
власністю та не допускає її до цих
об'єктів, тим самим чинить їй перешкоди
у здійсненні права власності та
користування майном. Оскільки ОСОБА_2
порушує її права як власника майна,
просила позов задовольнити.

09.07.2012 року позивачка ОСОБА_4 звернулась
до суду із заявою про уточнення
позовних вимог та просила ухвалити
рішення, яким визнати за нею право
власності на цілий цегляний будинок,
який розташований на земельній ділянці
№ НОМЕР_1 в садівничому кооперативі
«Мічурінець», зобов'язати її виплатити
відповідачу половину вартості першого
поверху даного будинку станом на 1994
року, а скважину, яка розташована на
земельній ділянці № НОМЕР_2 у
кооперативі «Мічурінець» залишити у
спільному користуванні між ними. Також
відповідачу залишити у в користуванні
дерев'яний будинок, розташований на
земельній ділянці № НОМЕР_2, яка
належить йому на праві власності у
садівничому кооперативі «Мічурінець»,
зобов'язати відповідача виплатити їй
половину вартості даного будинку та
залишити в його користуванні сарай зі
шлакоблоків на земельній ділянці №
НОМЕР_2, крім того - зобов'язати
відповідача виплатити їй половину
вартості даного сараю, зобов'язати
відповідача відшкодувати їй вартість
автомобіля марки ВАЗ 21063 д.н.з. НОМЕР_3 в
розмірі 10 400 грн. та стягнути з нього на
її користь судові витрати по справі.

У травні 2012 року ОСОБА_2 подав до суду
зустрічну позовну заяву, в якій просить
поділити спільне сумісне майно
подружжя, визнати за ним право
власності на 1/2 частину садового
будинку № НОМЕР_1, який розташований в
садівничому товаристві «Мічурінець» в
урочищі Клепарів у м. Львові та
поділити будинок в натурі. В
обґрунтування зустрічних позовних
вимог зазначає, що їх шлюб з
відповідачкою ОСОБА_4 був
зареєстрований 02.07.1977 року, рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
шлюб було розірвано. Дачний будинок №
НОМЕР_1 розташований в урочищі Клепарів
у м. Львові - садівничого товариства
«Мічурінець» зареєстрований на ім'я
позивачки ОСОБА_4 в 1994 році і є спільним
майном подружжя, оскільки вони
перебували в шлюбі і в період 1993-1994
років він та позивачка отримали
земельну ділянку в садівничого
товариства «Мічурінець». З огляду на
те, що ОСОБА_4 була його дружиною, то він
при будівництві спірного будинку не
заперечував щодо його реєстрації на її
ім'я. Фактично садовий будинок
будувався ним, і тому даний будинок є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Оскільки ОСОБА_4 безпідставно
вважає себе власником спірного будинку
в цілому, тому вимушений звернутись до
суду із зустрічним позовом.

17.10.2012 року ОСОБА_2 звернувся з
уточненою позовною заявою, якою просив
поділити спільне сумісне майно
подружжя, визнати за ним право
власності на 1/2 ідеальну частину
садового будинку № НОМЕР_1 (дачі), яка
розташована у садівничому товаристві
«Мічурінець» в урочищі Клепарів у м.
Львові.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Львова від 21.02.2013 року позовні
вимоги ОСОБА_4 в частині: «Визнання
права власності в цілому на цегляний
будинок, який розташований на
земельній ділянці № НОМЕР_1 в урочищі
«Клепарів» садівничого кооперативу
«Мічурінець», зобов'язання її
виплатити ОСОБА_2 половину вартості
першого поверху даного будинку станом
на 1994 рік та зобов'язання ОСОБА_2
виплатити їй половину вартості сараю» -
залишено без розгляду (а.с. 55 т. 2). Дана
ухвала суду не оскаржувалась.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Львова від 21 лютого 2013 року у
задоволенні первісного та зустрічного
позовів відмовлено.

Рішення в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову
оскаржив ОСОБА_2 В апеляційній скарзі
зазначає, що таке ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, а тому підлягає скасуванню.
Стверджує, що дачний будинок
зареєстрований на праві власності за
ОСОБА_4 на підставі реєстраційного
посвідчення Львівського МБТІ та ЕО №
52-68-89 від 18.08.1994 року на основі рішення
виконкому Львівської міської ради від
25.03.1996 року та є об'єктом права спільної
власності подружжя. Відповідно до п. 23
Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя» спільною сумісною власністю
подружжя можуть бути зокрема садові
будинки. Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, суд прийшов до
помилкового висновку, що спірний
будинок є самочинним будівництвом і що
право власності виникає на нього з
моменту його державної реєстрації.
Стверджує, що спірний садовий будинок
належним чином зареєстрований та
побудований на підставі наданого
дозволу, а посилання суду на технічний
паспорт і довідку ОКП ЛОР БТІ та ЕО від
21.12.2012 року про реконструкцію будинку є
безпідставним, оскільки дані документи
не є правовстановлюючими. Вважає
документи про право власності на
садовий будинок належними доказами,
однак судом всупереч вимог ст. ст. 60, 61
ЦПК України не дано їм правової оцінки.
Крім цього, зазначає, що суд
посилаючись в рішенні на ст. 376 ЦК
України, вийшов за межі позовних вимог,
оскільки такі сторонами не заявлялись.
Просить рішення суду в частині відмови
у задоволенні зустрічного позову
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог. В
решті рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі зазначає,
що вона є власницею земельної ділянки
№ НОМЕР_1 відповідно до Державного
акта, однак суд прийшов до невірного
висновку, що їй як власниці не чиняться
перешкоди у здійсненні права
власності. Зазначає, що суд неправильно
посилається у рішенні на пояснення
сторін в судовому засіданні, а саме, що
будівництво та реконструкція спірного
будинку здійснювалась спільно з
відповідачем, під час їхнього
подружнього проживання. Стверджує, що
будинок було побудовано спільно у 1994
році, однак його реконструкцію вона
проводила самостійно за власний
рахунок після припинення спільного
проживання з відповідачем. Вважає, що
визнання відповідачем у судовому
засіданні спільним майном подружжя:
скважини; придбання земельної ділянки
з дерев'яним будинком за 500-600 доларів
США; сараю із шлакоблоків та автомобіля
- є доказом по справі, а відтак судом
першої інстанції неправомірно
відмовлено у задоволенні позовних
вимог про поділ спільного майна
подружжя. Просить рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 21 лютого 2013 року в частині
відмови їй в задоволенні позовних
вимог про усунення перешкод в
здійсненні права власності, виселення
ОСОБА_2 та поділ спільного майна
подружжя скасувати та ухвалити нове,
яким її позовні вимоги до ОСОБА_2
задовольнити, а в частині відмови у
позові ОСОБА_2 рішення залишити без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її
представника ОСОБА_5, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скаргу слід відхилити,
виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України
права і свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно ч. 3 до ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та статтею 372 ЦК України.

У судовому засіданні встановлено, що
сторони є колишнім подружжям, які
перебували в зареєстрованому шлюбі з
02.07.1977 року до 22.12.2010 року.

Згідно свідоцтва про зміну імені від
19.10.2012 року серія НОМЕР_4 ОСОБА_4 змінила
прізвище на ОСОБА_4 (а.с. 26 т. 2.).

На підставі реєстраційного
посвідчення управління
житлово-комунального господарства
ЛОДА Львівського міжміського бюро
технічної інвентаризації від 18.08.1994
року № 52-68-89 за позивачкою було
зареєстровано на праві особистої
власності будинок № НОМЕР_1
розташований в урочищі Клепарів у м.
Львові - садівничого товариства
«Мічурінець». Дана реєстрація
відбулась на підставі довідки № 11 від
05.07.1994 року на основі рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради депутатів трудящих від
25.03.1966 року за № 169 та записано в
реєстраційну книгу № 2 за
реєстраційним № 55 в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
(а.с. 8 т. 1). 15.08.1994 року Львівським
міжміським бюро технічної
інвентаризації виданий технічний
паспорт на садовий будинок № НОМЕР_1 в
урочищі «Клепарів» садівничого
кооперативу «Мічурінець» (а.с. 5-7 т.1).
Згідно технічного паспорту будинок
складався з першого поверху: коридор,
кухня, кладова і житлова кімната та
мансарди, всього по будинку 81,8 кв.м.

17.05.2000 року Департаментом землеустрою
та планування забудови міста
Львівської міської ради народних
депутатів видано Державний акт про
право приватної власності на землю IV-ЛВ
№ 6-475, згідно якого ОСОБА_4 є
власником земельної ділянки площею 0,0517
га., розташованої на території
садівничого кооперативу «Мічурінець»
урочища «Клепарів» (а.с. 4 т. 1).

Судом встановлено, що на будинок №
НОМЕР_1, розташований зазначеній
земельній ділянці в урочищі Клепарів у
м. Львові - садівничого товариства
«Мічурінець» 15.08.1994 року Львівським
міжміським бюро технічної
інвентаризації був виданий технічний
паспорт. Окрім цього в ході розгляду
справи судом встановлено, що до 2009 року
сторонами була проведена самочинна
реконструкція даного дачного будинку.

Як вбачається з довідки ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО» від 21.12.2012 року № 10583 в результаті
обстеження будинку № НОМЕР_1
розташованого в урочищі Клепарів у м.
Львові - садівничого товариства
«Мічурінець» було виявлено: 1) На 1-му
поверсі вищеназваного садового
будинку обладнано санвузол; 2)
Мансардний поверх реконструйовано у 2-й
поверх розміром 6,80х10.0; 3) Прибудовано 2-х
поверхову сходову клітку літ. «а-2»
розміром 2,40х2,30; 4) Прибудовано тамбур
літ. «а-1» розміром 2,90х1,35» Документів на
реконструкцію, переобладнання та
прибудови не надано (а.с. 44 т. 2).

Дані реконструкції, переобладнання та
прибудови були відображені у
технічному паспорті на садовий будинок
№ НОМЕР_1 в урочищі «Клепарів»
садівничого кооперативу «Мічурінець»,
виданому ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 25.12.2012
року (а.с. 51-54 т. 2), проте не узаконені.

Відповідно до ст. 376 ЦК України нерухоме
майно вважається самочинним
будівництвом, якщо воно збудоване без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 331 ЦК
України, право власності на нову річ,
яка виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі.

Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

З пояснень сторін у судовому засіданні,
вбачається, що будівництво та
реконструкція спірного будинку
здійснювалася спільно, під час їх
подружнього проживання.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України
предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відмовляючи в позові, районний суд
дійшов висновку, що вимоги позивачки за
первісним позовом щодо виселення
ОСОБА_2 з будинку № НОМЕР_1
розташованого в урочищі Клепарів у м.
Львові - садівничого товариства
«Мічурінець» та земельної ділянки не
підлягають до задоволення, оскільки
існуючий будинок збудований ними
спільно сторонами під час перебування
у шлюбі, на час розгляду даної справи
спір щодо будинку не вирішений, а тому в
цій частині у позовних вимогах слід
відмовити.

З зазначених підстав слід відмовити і у
задоволенні позовних вимог щодо
залишення у спільному користуванні
скважини, сараю, так як сторонами не
представлено жодних документів на
будівництво сараю, скважину та
документів на право власності на
дерев'яний будинок. Сторонами не
заявлялися клопотання про проведення
дослідження щодо вартості майна, у т.ч.
і щодо наявності та вартості
дерев'яного будинку на земельній
ділянці № НОМЕР_2, яка належить на праві
власності ОСОБА_2

У судовому засіданні також
встановлено, що автомобіль ВАЗ 21063 д.р.н.
НОМЕР_3 не належав на праві власності
сторонам у справі. Позивач не надала
доказів того, що даний автомобіль був
придбаний під час шлюбу та оформлений
на відповідача.

З пояснень ОСОБА_2 у суді вбачається, що
він користувався даним автомобілем на
підставі довіреності, у його власності
автомобіль не перебував.

Отже, позовні вимоги позивачкою не
доведені, а тому не підлягають до
задоволення.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 про
поділ спільного сумісного майна
подружжя, визнання за ним права
власності на 1/2 частину садового
будинку № НОМЕР_1, який розташований в
садівничому товаристві «Мічурінець» в
урочищі Клепарів у м. Львові та поділу
будинку № НОМЕР_1 в натурі, то суд
вважав, що позов є безпідставним та не
підлягає задоволенню в повному обсязі
з наступних підстав.

ОСОБА_2 не представлено і судом не
здобутого жодних доказів на
підтвердження того, що майно зокрема
будинок, який він просить поділити як
спільне сумісне майно подружжя, а саме
визнати за ним право власності на 1/2
частину садового будинку, який
розташований в садівничому товаристві
«Мічурінець» в урочищі Клепарів у м.
Львові, поділивши будинок в натурі,
прийнято до експлуатації чи
зареєстровано у встановленому законом
порядку.

Як зазначалося вище, будинок № НОМЕР_1,
що знаходиться на земельній ділянці,
яка перебуває у власності ОСОБА_4, з 1994
року і до 2009 року був реконструйований,
змінилася його площа. Сторонами не
надано суду підтверджуючих документів
на будівництво будинку та його
реєстрацію. Таким чином, оцінюючи
зібрані у справі докази у сукупності,
суд вважає, що ОСОБА_2 не доведено
обставин зустрічного позову і, як
наслідок, позовні вимоги не підлягають
до задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в
суд апеляційної інстанції сторони
також не представили будь-яких
письмових доказів приналежності
спірного майна кому-небудь із них, крім
садового будинку № НОМЕР_1, який, як
документально підтверджено -
переобладнаний та реконструйований
(а.с. 44 т. 2) без відповідної технічної
документації та дозволів. Позивачка
(вона й відповідачка за зустрічним
позовом) ОСОБА_4 не представила суду
акту територіального органу
Держархібудінспекції України про
прийняття в експлуатацію
переобладнаного та реконструйованого
садового будинку № НОМЕР_1, який
розташований в садівничому товаристві
«Мічурінець» в урочищі Клепарів у м.
Львові, тому він не може бути предметом
поділу.

Посилання ОСОБА_2, як на підставу
задоволення його позову, на те, що
спірний садовий будинок № НОМЕР_1
належним чином зареєстрований та
побудований на підставі наданого
дозволу, а посилання суду на технічний
паспорт і довідку ОКП ЛОР БТІ та ЕО від
21.12.2012 року про перебудову,
реконструкцію будинку є
безпідставними, оскільки дані
документи не є правовстановлюючими, -
не заслуговують на увагу з огляду на
Порядок прийняття в експлуатацію
індивідуальних (садибних) житлових
будинків, садових, дачних будинків,
господарських (присадибних) будівель і
споруд, прибудов до них, громадських
будинків I та II категорії складності,
які збудовані без дозволу на виконання
будівельних робіт і проведення
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж,
затверджений наказом Міністерства
регіонального розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 24 червня 2011 року № 91.

Зважаючи на викладене, районний суд
правильно керувався ч.ч. 1, 2 ст. 331 та 376
ЦК України.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 21 лютого 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.