У Х В А Л А

Іменем України

25 грудня 2013 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Куштан Б.П., Мацунич М.В.

при секретарі - Пудак О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
06 вересня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради,
Виконавчого комітету Ужгородської
міської ради та Комунального
підприємства «ЖРЕР №1», третьої особи
ОСОБА_2 про захист житлових прав,-

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням у задоволенні
вищевказаного позову відмовлено.

Позивач оскаржив це рішення в
апеляційному порядку, порушив питання
про його скасування та ухвалення
нового рішення, яким позов
задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апелянт скаргу з
наведених підстав підтримав.

Представники Ужгородської міської
ради, Виконавчого комітету
Ужгородської міської ради, КП «ЖРЕР №1»
вважали, що підстав для задоволення
скарги немає.

Третя особа в судове засідання не
явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином.
Тому суд розглянув справу у її
відсутності відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК
України.

Заслухавши доповідача, осіб, які
приймали участь у судовому засіданні
та дослідивши матеріали справи колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що ордер на спірне житлове
приміщення №234 від 31.03.1995 року, виданий
на ім'я ОСОБА_3 , остання не отримувала,
про що свідчить її підпис в такому, і
таким чином відмовилась від подальшої
реалізації наданого їй права на
користування житловим приміщенням, яке
знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Крім
того, судом встановлено, що договір
найму, який є передумовою законного
користування жилим приміщенням, між
ОСОБА_3 та житлово-експлуатаційною
організацією не укладався, а сам по
собі акт про проведення добровільного
виконання судового рішення від 08.07.1995
року, на який посилається позивач як на
підтвердження вселення, не є належним
доказом правомірного вселення та
користування ОСОБА_3 спірною квартирою.
Також, зі змісту наявних в матеріалах
справи копій рішень судів різних
інстанцій, вбачається, наявність
тривалого конфлікту між позивачем та
ОСОБА_3 до її смерті, пов'язаного саме з
обміном спірної квартири, ініціатором
якого являвся позивач, що також ставить
під сумнів можливість їх спільного
проживання. Окрім того, померла ОСОБА_3
за життя не вважала себе наймачем
спірної квартири та не укладала
відповідно договору найму квартири, і
така на момент прийняття рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради №373 від 05.10.2011 року була
вільною, а тому підстав для визнання
позивача наймачем вказаної квартири
судом не встановлено.

І такий висновок суду першої інстанції
є вірним.

Доводи апеляційної скарги є
аналогічними обґрунтуванню позовної
заяви. Також апелянтом стверджується,
що не є підставою визнавати законним
звільнення спірної квартири після
постановлення 05.10.2011 року Виконкомом
Ужгородської міськради спірного
рішення №273, яке здійснено КП «ЖРЕР №1»
07.10.2011 року шляхом виламування вхідних
дверей спірної квартири без
попередження апелянта та з порушенням
встановленого законом України порядку;
також вказує, що посилання суду першої
інстанції на те, що ОСОБА_3 не
отримувала ордер на спірну квартиру
АДРЕСА_1 є безпідставним, оскільки
ксерокопію ордера апелянт взяв не у
відповідачів, а з особистих речей його
матері, що свідчить про те, що такий
ордер остання отримувала; крім того
стверджує, що мати ОСОБА_3 до останніх
днів життя судилася за право
проживання спірній квартирі, що
свідчить про те, що вона не
відмовлялась від користування житлом.

Однак, з даними доводами апеляційної
скарги погодитись не можна на підставі
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Ужгородського міського суду
Закарпатської області від 10.01.1995 року,
ОСОБА_3 переселено в кв. АДРЕСА_1, ОСОБА_1
в АДРЕСА_2, а осіб які проживали у
вказаних квартирах переселено в
квартиру АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що
стверджується свідоцтвом про її смерть
Серії НОМЕР_1 від 12.08.2011 року. При цьому,
місцем її смерті значиться с. Вільшани
Хустського району.

В подальшому, п.п. 1.9 і 1.10 рішенням
виконавчого комітету Ужгородської
міської ради №373 від 05.10.2011 року «Про
укладення договорів найму»,
двокімнатну квартиру, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1, закріплено за
Ужгородським міським управлінням УМВС
України в Закарпатській області як
гуртожиток та поселено у ній сім'ю
начальника відділу цього управління
ОСОБА_2

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України,
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення. Договір найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду
укладається в письмовій формі на
підставі ордера на жиле приміщення між
наймодавцем - житлово-експлуатаційною
організацією (а в разі її відсутності -
відповідним підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції розглядає
справу в межах заявлених позовних
вимог та доводів апеляційної скарги, за
які не може вийти.

В матеріалах справи наявні документи,
які підтверджують, що ОСОБА_3 за життя
не вважала себе наймачем спірної
квартири та не укладала ніякого
договору найму квартири. На момент
прийняття рішення виконавчого
комітету Ужгородської міської ради №373
від 05.10.2011 року квартира була вільною.

ОСОБА_1 належними та допустимими
доказами не довів, що він був членом
сім'ї належного наймача квартири
АДРЕСА_1, а тому у нього не виникло
будь-яких житлових прав щодо
вищевказаної квартири, які в свою чергу
не були порушені та не могли бути
порушеними.

На підставі вищевказаного, колегія
суддів приходить до висновку, що
підстав для визнання позивача наймачем
вказаної квартири немає.

Доводи апеляційної скарги не можуть
бути прийняті до уваги, оскільки не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не ґрунтуються на вимогах
закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів
констатує, що суд першої інстанції
вірно встановив фактичні обставини
справи, правильно застосував
матеріальний закон, дотримався
процедури розгляду справи та вирішив
спір у відповідності з чинним
законодавством.

Рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстав для його зміни
чи скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308,314 ЦПК України,
судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 06 вересня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до касаційного суду протягом
двадцяти днів з дня проголошення
шляхом подачі скарги безпосередньо до
цього суду.

Головуючий:

Судді :