Справа №784/4618/13 09.12.2013 09.12.2013 09.12.2013
Провадження № 22-ц/784/3642/13
Головуючий у першій інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2013 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання -
Яценко Л.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

відповідачів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

представника відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_7,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4
на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 30 вересня 2013 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
визнання договору оренди житлового
будинку недійсним, -

у с т а н о в и л а :

04 червня 2013 року ОСОБА_3 пред'явив до
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначений позов, який
обґрунтовував наступним.

В силу свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 01.04.2010 року, виданого
виконавчим комітетом Миколаївської
міської ради і зареєстрованого у
Миколаївському міжміському бюро
технічної інвентаризації за
реєстраційним № 28196530, його батькові
ОСОБА_8 на праві приватної власності
належав АДРЕСА_1, з прилеглими до нього
господарськими, побутовими будівлями
та спорудами.

На підставі нотаріально посвідченого
договору дарування від 10 листопада 2010
року батько подарував названий будинок
йому.

З цього часу він став повновладним
господарем житла, проте у повній мірі
здійснювати правомочності власника не
має можливості, оскільки відповідачі
відмовляються звільнити будинок, в
який вселилися за, ще укладеним з
батьком, договором оренди з правом
подальшого викупу, , і який не бажають
викуповувати.

Посилаючись на те, що договір оренди
укладено без дотримання належної форми
та без проведення державної
реєстрації, просив позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідачі позов
не визнали, пояснивши, що вселилися у
спірний будинок на підставі договору
оренди з правом подальшого викупу
об'єкта оренди від 17 квітня 2009 року,
укладеному між ними та ОСОБА_8 З дозволу
останнього, вони провели капітальний
ремонт будинку, витративши близько 190 000
гривень власних коштів, проте придбати
його не можуть, оскільки син колишнього
власника - позивач по даній справі,
відмовляється його продавати.

Рішенням Ленінського районного суду
Миколаївської області від 30 вересня 2013
року у задоволенні позову відмовлено
за його безпідставністю.

Представник позивача - ОСОБА_4 подав на
це рішення апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити у
повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи і положенням чинних цивільного
та земельного законодавств.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_3 у
позові, суд першої інстанції виходив з
того, що законних підстав для визнання
договору оренди будинку недійсним
немає, тим більше, що вже є преюдиційне
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 20 червня 2012
року, яке набрало законної сили і в
якому дана оцінка дійсності названого
договору. А оскільки належних та
допустимих доказів іншому у справі
немає, то позовні вимоги ОСОБА_3
задоволенню не підлягають.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції, його
висновки щодо них та результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Так, в силу ст. 11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та
обов'язки виникають із договорів та
інших правочинів, зміст яких,
відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України,
не суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; вони вчинені у
формі, встановленій законом, особами,
які мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення і відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України,
недодержання виписаних вимог в прямо
визначених законом випадках робить
правочин нікчемним, а у разі
відсутності такого зазначення - може
тягнути його недійсність за судовим
рішенням.

У разі, коли:

- зміст правочину суперечить ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства;

- він вчинений особою, яка не має
необхідного обсягу цивільної
дієздатності або волевиявлення якої не
є вільним і не відповідає його
внутрішній волі;

- сторонами недотримано
встановленої законом форми правочину;

- правочин не спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, то, якщо це прямо
встановлено законом, він є нікчемним, а
у разі, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, то він
може бути визнаний недійсним за
судовим рішенням.

Правові наслідки визнання правочину
недійсним, у зв'язку із недодержанням
сторонами при його вчинені виписаних
вище вимог закону, передбачені
статтями 218 - 235 ЦК України.

Однією з них, а саме ст. 220 ЦК України
передбачається, що у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», з підстав
недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню.

При розгляді таких справ суди повинні
з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

Крім того, вирішуючи названу категорію
спорів суд зобов'язаний беззастережно
дотримуватися норм чинного
цивільно-процесуального
законодавства.

Відповідно ж нього, а саме, статей 1, 3-4,
10-11, 303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків, прямо
встановлених ЦПК України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

При цьому слід мати на увазі, що справа,
яка вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Оскаржене рішення районного суду
ухвалено у повній відповідності з
виписаним.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3
та його виступу у судах 1 та апеляційної
інстанцій, він, пославшись на ст.ст. 220,
793-794 ЦК України, просив визнати
недійсним договір оренди АДРЕСА_1 від 17
квітня 2009 року, укладеному між його
батьком та ОСОБА_5

Підставою своєї вимоги назвав
недодержання сторонами форми договору,
якої вимагав закон, та відсутність його
державної реєстрації.

Проте, названа вимога та посилання
позивача не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до ст. 793 та 794 ЦК
України, договір найму будівлі або
іншої капітальної споруди (їх окремої
частини) укладається у письмовій формі.

Договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини) строком на три роки і більше
підлягає нотаріальному посвідченню (Із
змінами, внесеними згідно із Законом
України від 20.12.2006 р. N 501-V).

Договір найму будівлі або іншої
капітальної споруди (їх окремої
частини), укладений на строк не менше
ніж на три роки, підлягає державній
реєстрації.

З тексту оспорюваного договору
вбачається, що його укладено 17 квітня
2009 року з часом дії до 31 грудня 2010 року,
а потім пролонговано до 23 грудня 2013
року.

Таким чином, за першою умовою він діям
менше двох років, а за другою - менше 3-х
років, а тому не потребував ні
нотаріального посвідчення, ні
державної реєстрації.

За такого визнати його недійсним з
названої позивачем підстави неможливо,
тим більше, що саме до такого висновку,
який є приюдиційним, дійшов
апеляційний суд Миколаївської області
в своєму рішенні від 20 червня 2012 року
при вирішені попередньої справи,
порушеної провадженням за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про виселення.

У зв'язку з наведеним, у задоволені
даного позову ОСОБА_3 слід відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень, допущених
судом при розгляді судом даної справи,
то вони не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки частина
з них не має підтвердження, а ті ж, що
мали місце, носять формальний характер
і не вплинули на результат вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313 -314, 316 ЦПК
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 30 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: