У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Ткачука О.С.,

суддів: Колодійчука В.М., Савченко В.О.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання заповіту недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 31 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтня 2011 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із вказаним позовом, в якому
просив суд ухвалити рішення яким
визнати заповіт ОСОБА_8, складений 18
лютого 2009 року та посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу
Харківської області ОСОБА_9, реєстровий
номер 80, недійсним.

Позовні вимоги ОСОБА_7 обґрунтовано
тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 покінчивши життя
самогубством померла ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була його рідною
племінницею. Після її смерті ОСОБА_7
звернувся до Восьмої Харківської
Державної нотаріальної контори із
заявою про намір прийняти спадщину,
після чого дізнався, що під час свого
життя його племінниця ОСОБА_8 склала
заповіт, за яким все своє майно остання
заповіла своїй троюрідній племінниці
ОСОБА_2

ОСОБА_7 вважає вищезазначений заповіт
недійсним, оскільки ОСОБА_8 з 1978 року
перебувала на обліку у
психоневрологічному диспансері №3 м.
Харкова, була інвалідом II групи, та на
момент складення заповіту не могла
усвідомлювала своїх дій та керувати
ними.

Рішенням Жовневого районного суду м.
Харкова від 20 березня 2013 року,
задоволено позовні вимоги ОСОБА_7
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_8,
складений 18 лютого 2009 року та
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу Харківської області ОСОБА_9,
реєстровий №80.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 31 липня 2013
року, рішення Жовневого районного суду
м. Харкова від 20 березня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 посилаючись
на порушення судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати ухвалене судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 посилаючись
на порушення судом апеляційної
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати ухвалене судове рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України перевіряє правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
в межах касаційної скарги.

За вимогами ст.ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При вирішенні спору суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Однак вказані вимоги судами дотримані
не були.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлені наступні обставини у
справі.

ОСОБА_8 з 1978 року перебувала на обліку в
психоневрологічному диспансері № 3 м.
Харкова, з діагнозом шизофренія у
параноїдальній формі.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла.

За життя ОСОБА_8 склала заповіт, який
був посвідчений 18 лютого 2009 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального року ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі за номером 80.

Згідно даного заповіту все своє майно
ОСОБА_8, заповіла своїй троюрідній
племінниці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до висновку акту посмертної
судово-психіатричної експертизи №1153
від 21 листопада 2012 року, ОСОБА_8 мала
стійкий хронічний психічний розлад у
вигляді шизофренії параноїдальної
форми з безперервним перебігом.
Ретроспективна оцінка психічного
стану ОСОБА_8, на період часу, що
відноситься до подій вчинення нею
юридичної дії - оформлення заповіту 18
лютого 2009 року дозволила експерту
зробити висновок, що ОСОБА_8
знаходилась в цей момент у
вищевказаному стані психічного
розладу, при якому була нездатна
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7,
суд першої інстанції виходив з їх
доведеності та обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив з
відсутності правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_7,
зазначив, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, а
встановлені висновки суду не
відповідають обставинам справи, які
були встановлені під час апеляційного
розгляду справи, а також зазначив, що
суд першої інстанції під час перевірки
й оцінки експертних висновків не
з'ясував їх відповідність іншим
фактичним даним та матеріалам справи,
внаслідок чого дійшов передчасного
висновку про те, що ОСОБА_8 на момент
складання заповіту не розуміла
значення своїх дій і не могла керувати
ними.

З такими висновками судів погодитися
не можна виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Положення вказаної норми закону
поширюється на правочини, вчинені
особою, за обставин, які свідчать про
тимчасову наявність у неї такого стану,
який призводить до дефектів у
формуванні внутрішньої волі та її
волевиявлення.

Згідно положень ст. 203 ЦК України однією
з умов чинності правочину є дотримання
вимоги закону про те, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі, при
цьому ч. 1 ст. 225 ЦК України
визначено умови фактичного стану, які
не дозволяють фізичній особі адекватно
виразити свою волю щодо вчинюваного
правочину.

Для визнання правочину таким, що має
дефекти волі і волевиявлення, а врешті
і недійсним суду необхідно встановити
наявність хоча б одного з двох
факторів, які мали місце в момент
вчинення правочину, а саме: щоб вона не
усвідомлювала значення своїх дій або
не могла керувати своїми діями.

Із висновку акту посмертної
судово-психіатричної експертизи №1153
від 21 листопада 2012 року вбачається, що у
ОСОБА_8 був стійкий хронічний психічний
розлад у вигляді шизофренії
параноїдальної форми з безперервним
перебігом. Ретроспективна оцінка
психічного стану ОСОБА_8, на період
часу, що відноситься до подій вчинення
нею юридичної дії - оформлення заповіту
18 лютого 2009 року дозволила експерту
зробити висновок, що ОСОБА_8
знаходилась в цей момент у
вищевказаному стані психічного
розладу, при якому була нездатна
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Разом з цим мотивувальна частина
посмертної судово-психіатричної
експертизи вказує на порушення
психічної діяльності ОСОБА_8 в момент
складення заповіту які лише істотно
впливали на здатність останньої
усвідомлювати значення своїх дій.

Суд апеляційної інстанції, ухваляючи у
справі нове рішення, вважав що такі
суперечності у висновку експерта разом
із свідченнями нотаріуса, який був
допитаний у справі як свідок, є
підставою для того, щоб відхилити
висновок експерта.

При цьому апеляційний суд прийшов до
переконання що ОСОБА_8 на момент
вчинення заповіту розуміла значення
своїх дій та могла керувати ними.

Такий висновок судом зроблено у
порушення ст.,ст 147,212 ЦПК України.

Крім того, в порушення ст. 10 ЦПК
України, суд взагалі не сприяв
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи, у достатньому обсязі
не роз*яснив сторонам їх право заявляти
клопотання про проведення повторної чи
додаткової експертизи.

За таких обставин, апеляційний суд не
виконав своїх обов'язків, визначених
законом, повно, всебічно й об'єктивно не
з'ясував усіх обставин справи та не
надав їм належної оцінки та ухвалив
рішення, яке не можна визнати в повній
мірі законним та обґрунтованим, у
зв'язку з чим воно підлягає скасуванню
з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК
України з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 31 липня 2013 року скасувати, а
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:

В.М. Колодійчук

В.О.
Савченко

О.В. Умнова

І.М. Фаловська