Справа № 524/1565/13-ц
Провадження № 2/524/1069/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2013 року Автозаводський районний
суд м. Кременчука Полтавської області в
складі:

Головуючого судді - Кривич Ж.О.,

при секретарі - Сичовій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кременчуці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи державний нотаріус ОСОБА_3
та приватний нотаріус ОСОБА_4, про
визнання заповіту частково недійсним
та про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О
В И В :

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_2 Доповнивши
позовні вимоги (а.с.155,156), він просив суд
визнати частково недійсним заповіт,
який 13 березня 2009 року ОСОБА_5 склала на
користь відповідачки, а також стягнути
на його користь у відшкодування
моральної шкоди 10 000 грн.

Позивач та його представник
ОСОБА_6 суду пояснили, що спадкодавець
ОСОБА_5 була дуже близькою позивачу
людиною; завдяки їй позивач став
священником. Весь час його навчання в
семінарії вона всіляко матеріально і
морально підтримувала його. Із свого
боку він також турбувався про ОСОБА_5 і
допомагав їй. 22 жовтня 1998 року ОСОБА_5
залишила на його користь заповіт на
належну їй квартиру АДРЕСА_1 (далі по
тексту рішення - квартира, спірна
квартира). До останнього дня свого
життя ОСОБА_5 говорила, що квартиру вона
залишила позивачу.

За життя ОСОБА_5 була власницею ще і
частки будинку по АДРЕСА_2, який вона
хотіла залишити ОСОБА_2 Тільки після
смерті ОСОБА_5 з»ясувалося, що
заповітом від 13 березня 2009 року їй вона
заповідала все своє майно

Позивач пояснив, що так сталося через
помилку - як людина юридично
необізнана, ОСОБА_5 помилково вважала,
що квартира їй вже не належить,
оскільки заповіт на квартиру вона
раніше склала на його користь.

ОСОБА_2 позов не визнала. Її представник
ОСОБА_7 суду пояснив, що оспорюваний
заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2,
посвідчений 13 березня 2009 року
державним нотаріусом ОСОБА_3,
відповідав дійсній волі спадкодавця і
жодних законних підстав для визнання
його недійсним повністю чи частково
немає. Наголошував, що скасування чи
визнання недійсним заповіту не
відновлює дію попередніх заповітів.

Третя особа - державний нотаріус ОСОБА_3
- суду пояснила, що зараз неможливо
пригадати, про що саме йшла мова в
момент посвідчення заповіту, але
завжди нотаріус розпитує заповідача
про майно, власником якого він є, про
попередні заповіти, щоб з»ясувати
дійсні наміри щодо розпорядження
особою своїм майном на випадок смерті.
Посилаючись на приписи частини 4 статт1
1254 Цивільного Кодексу України
зауважила, що навіть визнання судом
заповіту недійсним через помилку
заповідача не відновить дію
попереднього заповіту на користь
ОСОБА_1

Третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_4
- просила суд слухати справу без її
участі (а.с. 126).

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили суду, що
ОСОБА_5 ставилася до позивача як до
рідного сина. Він теж турбувався про
неї, особливо під час тяжкої хвороби в
останні місяці її життя. Свідок ОСОБА_12
розповіла, що у 2001 році ОСОБА_5 передала
заповіт як дарунок позивачу на день
його народження. Свідки ОСОБА_13, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 зі слів ОСОБА_5 знали, що
квартиру вона залишила ОСОБА_1 Свідки
ОСОБА_11, ОСОБА_10 та ОСОБА_13 поміж іншим
повідомили також, що ОСОБА_5 шкодувала
про своє рішення заповідати частину
будинку ОСОБА_2, яка її не доглядає і
нічим не допомагає. Свідки підтвердити,
що всі клопоти по похованню та
поминальним обідам взяла на себе
родина позивача.

Суд, вислухавши пояснення сторін та
дослідивши надані ними докази,
встановив такі фактичні обставини
справи:

За життя ОСОБА_5 була власницею
однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та
частини будинку по АДРЕСА_2. Із
позивачем ОСОБА_1 ОСОБА_5 пов»язували
давні дружні стосунки, вони дбали один
про одного як рідні люди.

22 жовтня 1998 року ОСОБА_5 заповідала
ОСОБА_1 належну їй квартиру АДРЕСА_1
(а.с.11). 29 лютого 2000 року належну їй
частку будинку вона заповідала ОСОБА_15
13 березня 2009 року ОСОБА_5 звернулася до
державного нотаріуса ОСОБА_3 і
скасувала заповіт на користь ОСОБА_15,
що підтверджується Витягом про
реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 83).
Тоді ж вона залишила заповіт, яким все
своє майно, де б воно не було та з чого б
воно не складалося, а також все те, що
належатиме їй на день смерті, і на що
вона за законом матиме право,
заповідала ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Влітку 2012 року у ОСОБА_5 виявили
онкологічне захворювання. Надавав
допомогу в обстеженні, лікуванні та
догляд за нею до останніх днів її життя
здійснював ОСОБА_1 Поховання ОСОБА_5,
організацію ритуальних обідів взяв на
себе ОСОБА_1 У подальшому ОСОБА_2 у
рахунок компенсації таких витрат
передала йому 900 доларів США.

У число спадкоємців ОСОБА_5 за законом
ОСОБА_1 не входить.

Відповідно до статті 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов»язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків встановлених законом.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 19 Постанови №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також, що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі. Недійсність
окремого розпорядження, що міститься у
заповіті, не має наслідком недійсніть
іншої його частини. У разі недійсності
заповіту спадкоємець, який за цим
заповітом був позбавлений права на
спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах (стаття 1257 ЦК України).

Відповідно до статті 1254 ЦК України
заповідач має право в будь-який час
скласти новий заповіт. Заповіт, який
було складено пізніше, скасовує
попередній заповіт повністю або у тій
частині, в якій він йому суперечить.
Кожний новий заповіт скасовує
попередній і не відновлює заповіту,
який заповідач склав перед ним. Якщо
новий заповіт, складений заповідачем,
був визнаний недійсним, чинність
попереднього заповіту не
відновлюється, крім випадків,
встановлених статтями 225 і 231 цього
кодексу.

З огляду на зазначені норми права та
встановлені обставини справи, суд
приходить до висновку про те, що
підстав для задоволення позову ОСОБА_1
про визнання заповіту частково
недійсним немає. Так, оспорюваний
заповіт не містить кількох окремих
розпоряджень заповідача, а складається
з одного розпорядження всім майном на
користь відповідачки. Пояснення
позивача, показання допитаних свідків
є явно недостатніми доказами для
висновку про те, що ОСОБА_5, яка до цього
двічі вже складала заповіти,
помилялась щодо природи такого
правочину, а також прав та обов»язків,
які на його підставі можуть виникати. З
дати складання заповіту на користь
ОСОБА_2 і до смерті заповідача пройшов
тривалий час - більше трьох років. Сама
ОСОБА_5 не внесла зміни у заповіт, не
скасувала його і не склала новий
заповіт через свою помилку щодо
істотних обставин спірного правочину.

Пояснення свідків, які знали зі слів
ОСОБА_5, що квартиру вона залишила
ОСОБА_1, нічим іншим не підтверджуються.
Їх показання про те, що за своїми
релігійними переконаннями така
порядна та достойна людина, якою була
ОСОБА_5, не могла б залишити дорогу для
неї особу, до того ж священика, без
обіцяного йому майна, по суті є
міркуваннями свідків щодо обставин
справи. У відповідності до частини 4
статті 60 ЦПК України доказування не
може грунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення
моральної шкоди, суд виходить із
положень частини 1 статті 23 ЦК України
про те, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Заповідач ОСОБА_5 ніяких зобов»язань на
спадкоємця ОСОБА_2 щодо вчинення певних
дій немайнового характеру або
спрямованих на досягнення суспільно
корисної мети не покладала. Ні позивач,
ні його представник не пояснили суду
яке саме правопорушення вчинила
ОСОБА_2, яке б давало підстави для
стягнення з неї моральної шкоди на
користь позивача. «Неморальна»,
нечесна на його думку, поведінка
відповідачки, яка стала причиною
переживань позивача, за законом не є
підставою для стягнення моральної
шкоди.

На підставі викладеного, відповідно до
статей 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання заповіту ОСОБА_5 недійсним в
частині розпорядження квартирою
АДРЕСА_1, та про стягнення моральної
шкоди в сумі 10 000 грн. - залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Полтавської області
через Автозаводський районний суд м.
Кременчука шляхом подання апеляційної
скарги на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строків подання
апеляційної скарги або розгляду справи
Апеляційним судом, якщо рішення не
скасовано.

Суддя