У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Дьоміної О.О.,

суддів:
Касьяна О.П., Кафідової О.В.,

Штелик С.П., Попович
О.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Бучанської
міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа - приватний нотаріус
ОСОБА_7, про визнання недійсними та
скасування рішень Бучанської селищної
ради, визнання недійсними мирової
угоди, державного акта на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та визначення порядку
користування земельною ділянкою за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 25
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 03 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Бучанської міської
ради Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_9,
ОСОБА_6 про визнання недійсним та
скасування рішень Бучанської селищної
ради, визнання недійсними мирової
угоди, державного акта на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та визначення порядку
користування земельною ділянкою.

Посилалася на те, що вона є власником 4/10
частини будинку АДРЕСА_1. Згідно з
рішенням Бучанської селищної ради від
28 жовтня 2005 року № 1501 за вказаним
будинком було встановлено норму
землекористування земельною ділянкою
площею 1332 кв. м, з яких: 1500 кв.м - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, 1832 кв м - для ведення
особистого селянського господарства, а
також надано дозвіл на виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо подальшої приватизації земельної
ділянки: ОСОБА_4 площею 1435 кв.м., з яких:
500 кв.м.- для будівництва та
обслуговування жилого будинку, 938 кв.м.-
для ведення особистого селянського
господарства, таОСОБА_3 площею 1157 кв.м.,
з яких: 500 кв.м.- для будівництва та
обслуговування жилого будинку, 657 кв.м. -
для ведення особистого
сільськогосподарського господарства.

Вважає, що дане рішення є протиправним,
і просить скасувати його, оскільки вона
є власником 4/10 частини цього будинку і
відповідно до ст.ст. 42, 118 ЗК України (в
редакції 1990 року) має право на
приватизацію згідно зі своєю часткою
1332,8 кв.м., тому вказане рішення в
частині його п. 2 та п.3 порушує її
земельні права.

При цьому, спірне рішення прийнято на
підставі мирової угоди від 29 червня 2005
року, якою встановлено конкретне
землекористування між співвласниками
будинку, проте вона мирову угоду не
підписувала, в зв'язку з чим вона є
недійсною.

28 листопада 2005 року ОСОБА_4 отримала
державний акт на земельну ділянку
площею 1435 кв.м., з яких: 500 кв.м.- для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, 938 кв.м. - для особистого
сільського господарства, і відчужила
ці земельні ділянки на користь ОСОБА_6
на підставі договору купівлі-продажу
від 30 листопада 2005 року.

У зв'язку з тим, що рішення про надання
дозволу на приватизацію є
протиправним, воно підлягає
скасуванню, внаслідок чого підлягає
визнанню недійсним і державний акт,
виданий на ім'я ОСОБА_4, а також
зазначений вище договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, та встановити порядок
користування земельною ділянкою
згідно з варіантом № 2 висновку
судово-будівельної експертизи від 18
січня 2010 року № 11615, виділивши їй у
відокремлене користування земельну
ділянку площею 1332,8 кв. м.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням Ірпінського
міського суду Київської області від 25
червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 03 жовтня 2013 року, позов
задоволено частково. Визнано
незаконним та скасовано п.п.2, 3 рішення
Бучанської селищної ради Київської
області від 28 жовтня 2005 року № 1501-53
«Про землекористування. Про надання
дозволу на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складення документів, що посвідчують
право приватної власності на землю»
про надання дозволу ОСОБА_4 та ОСОБА_10
на виготовлення технічної
документації із землеустрою на
земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано
рішення Бучанської селищної ради
Київської області від 24 листопада 2005
року № 1554-55 «Про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання державних актів, що
посвідчують право приватної власності
на земельні ділянки» в частині
передачі безкоштовно в приватну
власність земельної ділянки та видачі
державного акта про право приватної
власності на земельну ділянку ОСОБА_4
площею 0,1438 га. Визнано недійсним
державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,1438 га по АДРЕСА_1, виданий на ім'я
ОСОБА_4

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1438 га по АДРЕСА_1,
укладений 30 листопада 2005 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Визнано недійсним державний акт про
право приватної власності на земельну
ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_6

Встановлено порядок користування
земельною ділянкою між ОСОБА_3, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 за варіантом № 2 висновку
судової будівельно-технічної
експертизи від 18 січня 2010 року № 11615.

У задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

У касаційний скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_8 ставить питання про скасування
судових рішень, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, та ухвалення
нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи та перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з яким погодився і
апеляційний суд, виходив із того, що
межі земельної ділянки під час
виготовлення технічної документації
визначені без погодження позивачки,
отже визначенням меж, установлених
оскаржуваними рішеннями селищної ради,
порушуються її права і тому ці рішення,
а також виданий на підстав них
державний акт є недійсними. Оскільки є
недійсними первинні правовстановлюючі
документи на земельну ділянку, то
підлягають визнанню недійсними і угода
купівлі-продажу земельної ділянки та
державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку, виданий
на ім'я ОСОБА_6

Проте висновки суду першої інстанції
не відповідають дійсним обставинам по
справі.

Згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Наведеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_9 та
ОСОБА_6 є співвласниками жилого будинку
АДРЕСА_1.

Позивачці ОСОБА_3 належить на праві
власності 4/10 частини вказаного
будинку, що становить квартиру № 1,
ОСОБА_4 належала квартира № 3 у цьому ж
будинку.

12 серпня 2005 року ОСОБА_3 було подано до
Бучанського селищного голови заяву про
виділення їй частини земельної ділянки
за адресою:

АДРЕСА_1 для обслуговування частини
будинку без зазначення розмірів
земельної ділянки (т.1 а.с.19).

26 серпня 2005 року аналогічну заяву із
зазначенням меж та розмірів земельної
ділянки в АДРЕСА_1 було подано ОСОБА_4
(т.1 а.с.17).

Рішенням Бучанської селищної ради від
28 жовтня 2005 року за зазначеним будинком
встановлено норму землекористування
площею 3332,00 кв.м., з яких: 1500,00 кв.м. для
будівництва та обслуговування жилого
будинку господарських будівель та
споруд та 1832,00 кв.м. - для ведення
особистого селянського господарства.

Цим же рішенням ОСОБА_4 було надано
дозвіл на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право приватної власності на земельну
ділянку площею 1438 кв.м, з яких: 500 кв.м
для обслуговування житлового будинку
та 938 кв.м для ведення особистого
селянського господарства.

Цим же рішенням ОСОБА_3 було надано
дозвіл на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
прав приватної власності на земельну
ділянку площею 1157 кв.м, з яких - 500 кв.м
для будівництва та обслуговування
житлового будинку та 657 кв.м - для
ведення особистого селянського
господарства.

28 листопада 2005 року ОСОБА_4 отримано
державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку площею
1438 кв.м, з яких: 500 кв.м для
обслуговування житлового будинку та 938
кв.м для ведення особистого
селянського господарства.

30 листопада 2005 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 укладено нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
квартири та частини земельної ділянки.

02 серпня 2006 року ОСОБА_6 видано
державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку площею
1,438 га, яку він придбав на підставі
договору купівлі-продажу від 30
листопада 2005 року.

Державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку

ОСОБА_3 не отримувала.

Так, виходячи зі змісту ст. ст. 13, 14, 41, 55
Конституції України гарантовано
державний захист майнових прав
громадян і не обмежено можливість
такого захисту прав землекористувачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За ст. 321 ЦК України, право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його
здійсненні.

Стаття 328 ЦК України встановлює, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. За ч.2 цієї
статті право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не
встановлена судом.

Способи захисту прав на земельні
ділянки встановлені ст. 152 ЗК України.
За ч. 2 цієї статті, власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом, зокрема, відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 з підстав
порушення при наданні земельної
ділянки відповідачу вимог ЗК України
щодо відсутності погодження меж
земельної ділянки з нею як із суміжними
землекористувачем, суд першої
інстанції не врахував, що таке
погодження при кадастровій зйомці як
комплексу робіт, виконуваних для
визначення та відновлення меж
земельних ділянок, здійснюється з
метою вірного визначення меж земельної
ділянки, а не виявлення обмежень у
можливості її використання, в тому
числі з боку суміжних
землекористувачів, а також не звернув
увагу на те, що ОСОБА_3, і ОСОБА_4,
звернулись до селищної ради із
особистими заявами відповідно до вимог
ст. 118 ЗК України про надання їм у
власність земельних ділянок, при цьому
заява ОСОБА_4 містила конкретні розміри
земельної ділянки, як і вимагає стаття
118 ЗК України.

Не можуть залишатись в силі і судове
рішення в частині визнання недійними
договору купівлі-продажу, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Стаття 204 ЦК України передбачає
презумпцію правомірності угоди, якщо
її недійсність прямо не встановлена
законом або якщо вона не визнана судом
недійсною.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України,
саме на момент вчинення правочину. За
ч.3 статті, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Дійшовши висновку про те, що позовні
вимоги ОСОБА_3 в частині визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки підлягають
задоволенню, суд першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
не звернув увагу на те, що в матеріалах
справи відсутні докази порушення актів
цивільного законодавства під час
укладання оспорюваного правочину між
ОСОБА_4, та ОСОБА_6, такі докази
позивачкою не надавались, отже судове
рішення про задоволення позову в цій
частині містяться на припущеннях, що
заборонено з огляду на положення ч.4 ст.
60 ЦПК України.

З тих же підстав підлягають скасуванню
і судове рішення в частині визнання
недійсним державного акту про право
приватної власності на земельну
ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_6, адже
матеріали справи не містять будь-яких
доказів про те, які саме порушення були
допущені при видачі оспорюваного
державного акту.

Враховуючи наведене, а також положення
ст. 3 ЦПК України про те, що кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду, але лише
за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, колегія суддів
вважає, що правових підстав у позивачки
для звернення до суду зі вказаним вище
позовом не було.

Зважаючи на вищевикладені обставини по
справі, а також те, що судом апеляційної
інстанції не були в повній мірі
перевірені доводи апеляційної скарги,
не взято до уваги всі обставини по
справі, ухвала колегії суддів
апеляційного суду Київської області
від 03 жовтня 2013 року підлягає
скасуванню з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України, з направленням
справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 03 жовтня 2013 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до Бучанської
міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа - приватний нотаріус
ОСОБА_7, про визнання недійсним та
скасування рішень Бучанської селищної
ради, визнання недійсними мирової
угоди, державного акту на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу земельної
ділянки та визначення порядку
користування земельною ділянкою
направити до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.Дьоміна

Судді:
О.П.
Касьян

О.В. Кафідова

О.В. Попович

С.П. Штелик