Головуючий суду 1 інстанції - Бабічева
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 407/501/13-ц
Провадження № 22ц/782/4893/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого - Фарятьєва С.О.

суддів - Іванової І.П.,
Украінцевої Л.Д.

при секретарі - Вербицькому
І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську цивільну
справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на
рішення Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 07 жовтня 2013 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної
злочином,-

В С Т А
Н О В И Л А :

В січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, який в
подальшому уточнив, та в якому
вказував що 1 червня 2007 року приблизно о
0 год. 15 хв. на автодорозі «Київ-Харків»
відповідач, керуючи належним йому на
праві власності автомобілем «ЗІЛ-496110»,
держ. НОМЕР_2, допустив порушення Правил
дорожнього руху, в результаті чого
вчинив зіткнення з автомобілем
«КАМАЗ-5320», держ.НОМЕР_1, пасажиром якої
був він (позивач) і внаслідок чого
отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідач притягався до
кримінальної відповідальності за ч.2
ст.286 КК України, але постановою
Пирятинського районного суду
Полтавської області від 16 квітня 2008
року до нього був застосований Закон
України «Про амністію» і він був
звільнений від кримінальної
відповідальності.

В результаті травми його (позивача)
було визнано інвалідом 2-ої групи і він
втратив 60% загальної та професійної
працездатності, а в подальшому
висновком МСЕК від 28.09.2010 року йому було
встановлено 3-тю групу інвалідності на
строк з 01.10.2010 року до 01.10.2012 року.
Рішенням Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 29.03.2011 року з відповідача на
його користь було стягнуто з 01.09.2010 року
по 01.09.2012 року щомісячні платежі в сумі
2000 грн., в рахунок втрати
працездатності, вартість придбаних за
час лікування ліків у 2010-2011 р.р. та
вартість проїзду до місця знаходження
лікарні.

28.09.2012 року йому повторно було
встановлено 3-тю групу інвалідності на
термін до 01.10.2014 року, в зв`язку з чим він
знову вимушений був проходити
лікування в медичних закладах, які
спеціалізуються на лікуванні
опорно-рухового апарату.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив суд стягнути з
відповідача на його користь витрати на
лікування у м.Пирятин Полтавської
області з 22.03.2011 року по 15.04.2011 року, з
09.11.2011 року по 19.11.2011 року і з 08.021.2012 року
по 29.02.2012 року та у лікарні м.Луганська з
25.07.2012 року по 17.08.2012 року в загальній
сумі 3998 грн. 20 коп., а також вартість
проїзду до лікувального закладу в сумі
215 грн. 30 коп. та 40 грн. 93 коп., а всього 256
грн. 23 коп. Крім того, позивач просив
суд, у відшкодування доходу, втраченого
внаслідок втрати загальної та
професійної працездатності, у зв`язку з
травмою з вини відповідача, стягнути з
нього на його користь по 2000 грн.
щомісячно з 01.09.2012 року по 01.09.2014 року.

Рішенням Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 07 жовтня 2013 року позовні
вимоги позивача було задоволено
частково.

З відповідача на користь позивача у
відшкодування доходу, втраченого
внаслідок втрати 60% загальної та
професійної працездатності, було
стягнуто по 1333 грн. щомісячно з 01 жовтня
2012 року по 01 вересня 2014 року, витрати на
лікування в сумі 2671 грн. 03 коп., вартість
проїзду до лікарні у сумі 189 грн. 53 коп.
та судові витрати за проведення
експертизи у розмірі 549 грн. 96 коп., а
всього 3410 грн. 52 коп.

У задоволенні іншої частині
позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
суду першої інстанції, відповідач
подав на нього апеляційну скаргу, в
якій просить його, в частині стягнення
з нього на користь позивача, у
відшкодування доходу, втраченого
внаслідок втрати 60% загальної та
професійної працездатності по 1333 грн.
щомісячно з 01 жовтня 2012 року по 01
вересня 2014 року, скасувати, та ухвалити
нове рішення, в зв`язку з неповним
з'ясуванням судом обставин, які мають
суттєве значення для правильного
вирішення справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу
відповідача позивач просить її
залишити без задоволення.

Про місце, день та час слухання
справи в суді апеляційної інстанції
сторони були повідомлені своєчасно та
належним чином, але до судового
засідання не з'явились і про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Вислухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та обговоривши доводи
апеляційної скарги, судова колегія не
знаходить підстав для її задоволення.

В силу ст.124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з вимогами ст.2 Закону
України «Про судоустрій та статус
суддів», суд, здійснюючи правосуддя на
засадах верховенства права, забезпечує
кожному право на справедливий суд та
повагу до інших прав і свобод,
гарантованих Конституцією і законами
України.

Положеннями ст.4 ЦПК України
передбачено, що здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

У відповідності із ч.1 ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних та
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Крім того, вимогами ст.ст.213,214 ЦПК
України передбачено, що рішення суду
повинно бути законним та
обґрунтованим. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

Чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин та
інше.

З матеріалів справи вбачається, що
вказані вимоги закону судом першої
інстанції виконано було.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1187 ЦК
України, шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що 1 червня 2007
року приблизно о 0 год. 15 хв. на
автодорозі «Київ-Харків» відповідач,
рухаючись за кермом належного йому на
праві приватної власності автомобіля
«ЗІЛ-496110», держ. НОМЕР_2, вчинив
зіткнення з автомобілем «КАМАЗ-5320»,
держ.НОМЕР_1, в якому в якості пасажира
їхав позивач, внаслідок чого останній
отримав тяжкі тілесні ушкодження та в
подальшому був визнаний інвалідом 2-ої,
а потім 3-ої групи із втратою 60%
загальної та професійної
працездатності.

Винним у скоєнні зазначеної ДТП
було визнано відповідача, який
допустив порушення Правил дорожнього
руху України, за що його було
протягнуто до кримінальної
відповідальності. Постановою
Пирятинського районного суду
Полтавської області від 16 квітня 2008
року відповідача було звільнено від
кримінальної відповідальності за ч.2
ст.286 КК України внаслідок
застосування до нього Закону України
«Про амністію».

Рішенням Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 30 грудня 2009 року з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 у відшкодування
матеріальної шкоди за період з 01.06.2007
року по 01.12.2009 року було стягнуто 65459
грн. та суму в розмірі 2000 грн. щомісяця з
01.12.2009 року по 01.09.2010 року.

Рішенням вищевказаного суду 1-ої
інстанції від 29 березня 2011 року з
відповідача на користь позивача у
відшкодування доходу, втраченого
внаслідок втрати загальної та
професійної працездатності, було
стягнуто по 2000 грн. щомісячно за період
з 01 жовтня 2010 року по 01 вересня 2012 року,
а також у відшкодування додатково
витрачених коштів на лікування - 4558,66
грн. і вартість проїзду до лікарні в
сумі 996,73 грн., а всього 5555, 39 грн.

Відповідно до довідки МСЕК від
28.09.2012 року позивачу з 01.10.2012 року по
01.10.2014 року знову було встановлено 3-тю
групу інвалідності.

У відповідності із вимогами ч.1.
ст.1195 ЦК України, фізична або юридична
особа, яка завдала шкоди каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я фізичній
особі, зобов'язана відшкодувати
потерпілому заробіток (дохід),
втрачений ним внаслідок втрати чи
зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

З матеріалів справи вбачається, що
на час отримання травми позивач був
суб`єктом підприємницької діяльності і
його доход за період з 01.04.2006 року по
31.12.2006 року склав 20000 грн., а за період з
01.01.2006 року по 31.03.2006 року він доходів не
мав.

В силу ч.1 ст.1198 ЦК України розмір
доходу фізичної особи - підприємця,
втраченого фізичної особою внаслідок
каліцтва або іншого ушкодження
здоров`я, що підлягає відшкодуванню,
визначається з її річного доходу,
одержаного в попередньому
господарському році, поділеного на
дванадцять. Якщо ця особа отримувала
дохід менш як дванадцять місяців,
розмір її втраченого доходу
визначається шляхом визначення
сукупної суми доходу за відповідну
кількість місяців. А ч.2 ст.1198 ЦК України
передбачає, що розмір доходу від
підприємницької діяльності,
втраченого фізичною особою -
підприємцем внаслідок каліцтва або
іншого ушкодження здоров`я,
визначається на підставі даних органу
державної податкової служби.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача в частині стягнення з
відповідача на його користь у
відшкодування доходу, втраченого
внаслідок втрати 60% загальної та
професійної працездатності по 1333 грн.
щомісячно з 01 жовтня 2012 року по 01
вересня 2014 року, суд першої інстанції
виходив з того, що оскільки позивач у 2006
році отримував доход менше як 12
місяців, за 1-ий квартал 2006 року він
доход не отримував, а за 2-4 квартали
його доход склав 20.000 грн., то виходячи
із 60% втрати ним загальної та
професійної працездатності розмір
втраченого доходу, який підлягає
відшкодуванню щомісячно, складає саме
таку суму.

Такий висновок суду 1-ої інстанції, з
огляду на вищенаведене, є
обґрунтованим.

Погоджується з таким висновком суду
1-ої інстанції і судова колегія
апеляційного суду, оскільки зроблено
його на підставі встановлених ним у
судовому засіданні обставинах справи,
всебічно, повно та об'єктивно
досліджених доказах, наданих
сторонами.

В іншій частині рішення суду 1-ої
інстанції не оскаржується, а тому
підстав для перевірки його законності
та обґрунтованості у судової колегії
немає.

Посилання апелянта на те, що суд 1-ої
інстанції не надав належної оцінки
довідкам Антрацитівської ОДПІ, які
містять різні дані стосовно доходів
позивача, судова колегія до уваги не
приймає виходячи з того, що відповідно
до вимог ст.46 Податкового Кодексу
України податкова декларація,
розрахунок - документ, що подається
платником податків контролюючому
органу у строки, встановлені законом,
на підставі якого здійснюється
нарахування та/або сплата податкового
зобов`язання, чи документ, що свідчить
про суму доходу, нарахованого
(виплаченого) на користь платників
податків - фізичних осіб, суми
утриманого та/або сплаченого податку.

Як вбачається з декларацій
Антрацитівської ОДПІ, копії яких
знаходяться в матеріалах справи,
доходи одержані ОСОБА_3 за 2-4 квартал
склали 20.000 грн., а за 1-ий квартал 2006 року
він ніяких доходів не мав, що
відповідає довідці від 22.03.2013 року
наданій вказаною ДПІ на запит суду.

Не бере до уваги судова колегія і
твердження апелянта про те, що
уточнюючу декларацію за 2006 рік позивач
подав з порушенням строку, оскільки ця
обставина судом 1-ої інстанції
врахована була.

Згідно з вимогами ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін. якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає вимогам
ст.ст.213,214,215 ЦПК України і ст.ст.,1187, 1195,
1198 ЦК України.

З огляду на вищенаведене доводи
апеляційної скарги висновків суду 1-ої
інстанції не спростовують та не є
підставою для скасуванні рішення суду.
При цьому апеляційним судом
враховується те, що згідно із ч.3 ст.309
ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення суду тільки тоді, коли це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи, чого по даній справі
не сталося.

Керуючись
ст.ст.303,304,п.1ч.1ст.307,ст.ст.308,313,п.1ч.1ст.314,с
т.315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 07 жовтня 2013 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає чинності негайно,
але може бути оскаржена у касаційному
порядку Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів
після її проголошення.

Головуючий:

Судді: