Справа № 101/5080/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року

Алуштинський міський суд
Автономної Республіки Крим у складі
головуючого судді Прищепа А.В., при
секретарі Захаровой Н.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні з залі
суду м.Алушта цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Лучистівської
сільської ради, третя особа - Державна
нотаріальна контора м. Алушта про
визнання права власності на житловий
будин ок в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

07.10.2013 року ОСОБА_1, з посиланням на
вимоги статей 15,16,334,1217,1218,1222,1223,1297,1299 ЦК
України, звернулась до суду з позовом,
у якому просить визнати ОСОБА_2, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що прийняв
спадщину за законом після смерті
матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2
у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1, а
також визнати за ОСОБА_1 право
власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті брата, ОСОБА_2, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2
її мати, ОСОБА_3 померла. За життя їй на
праві власності належав будинок
АДРЕСА_1.

На час її смерті в будинку з нею був
зареєстрований та проживав брат
позивача, - ОСОБА_2, який після смерті
матері фактично вступив в права
спадкоємця за законом, як спадкоємець
першої черги спадкування. Саме він
продовжив користуватись та утримувати
спадкове майно, тобто він фактично
вступив в права управління та
володіння майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Їю, у
відповідності до закону, було подано
заяву про прийняття спадщини до
Алуштинскої міської нотаріальної
контори. Заведено спадкову справу
№356/2006.

26 червня 2013 року, вона звернулась до
Алуштинської ДНК про видачу свідоцтва
на спадщину, але своєю постановою від
того ж дня, державний нотаріус відмовив
їй у видачі свідоцтва оскільки не
надані правовстановлюючи документи на
будинок.

Отже без звернення до суду не
уявляється можливим вирішити питання
про спадщину.

Представник позивача до суду не
з'явився, повідомлений належно, надав
заяву, в якій просить розглядати
справу у його відсутності, на
задоволенні позовних вимог наполягає.

Представник Лучистівської сільської
ради до суду не з'явився, повідомлений
належно, надав заяву про розгляд справи
у його відсутності, не запреречують
проти позову (а.с.44).

Представник Державної нотаріальної
контори м.Алушти до суду не з'явився,
повідомлений належно, про причини
незявлення суду не повідомив,
заперечень на позов не надав.

Дослідивши матеріали справи, всебічно
і повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав:

Відповідно зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
в межах заявлених вимог та на підставі
доданих доказів.

Обов'язок доказування відповідно зі
ст.10 ЦПК України покладений на стороні
у справі, а суд тільки сприяє
всебічному та повному з'ясуванні
обставин справи шляхом роз'яснення
прав та обов'язків та сприяє в їхньому
здійсненні. Крім того, відповідно зі
ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно зі ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому їх дослідженні.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1,
разом із присадибною ділянкою 0,11 га,
був наданий ОСОБА_3 як переселенцю у 1952
році, про що свідчить копія архівної
довідки Б-271 від 10.02.2007 року. Цей факт
також підтверджується і архівними
довідками К-470 от 30.01.2007 року та Б-272 від
30.06.2007 року (а.с.11,12,13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що
підтверджується свідоцтвом про її
смерть серії НОМЕР_1, яке видане
Лучистівською сільрадою 06.02.2006 року
(а.с.20).

На час її смерті в будинку з нею був
зареєстрований та постійно проживав
брат позивача, - ОСОБА_2, про що свідчить
довідка Лучистівської сільради №325 від
03.08.2006 року (а.с.26).

Ні позивач, ні її брат ОСОБА_2 не
звертались до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини після
матері, але ОСОБА_2 користувався та
утримував спадкове майно, тобто
фактично вступив в права управління та
володіння майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що
свідчить свідоцтво про його смерть
НОМЕР_2, яке видане Лучистівською
сільрадою 04 травня 2006 року, зроблений
актовий запис про смерть №48 (а.с.19).

Позивачем, у відповідності до закону,
було подано заяву про прийняття
спадщини до Алуштинскої міської
нотаріальної контори. Заведено
спадкову справу №356/2006 (а.с., а.с.35-67).

В своєму листі №1509/02-14 від 17 жовтня 2011
року, державний нотаріус повідомляє
позивача, що вона є спадкоємцем майна
свого брата, який прийняв спадщину, в
порядку статті 1297 ЦК України, повинна
звернутися до Алуштинської ДНК і
отримати свідоцтво про право на
спадщину.

26 червня 2013 року, позивач звернулась до
Алуштинської ДНК про видачу свідоцтва
про право на спадщину, але своєю
постановою від того ж дня, державний
нотаріус відмовив їй у видачі
свідоцтва, оскільки не були надані
правовстановлюючи документи на
будинок.

Відповідно до статті 2 Закону України
від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень - це офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень, що
супроводжується внесенням даних до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону, права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема такими, як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 4 Закону України «Про
власність», який діяв на час виникнення
правовідносин, власник на свій
розсуд володіє, користується і
розпоряджається належним йому
майном. Власник має право вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, що не
суперечать закону. Всім власникам
забезпечується рівні умови
здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 12 Закону
України «Про власність» у праві
власності громадян можуть
знаходитись жилі будинки, збудовані
на відведеній у встановленому
порядку земельній ділянці або
придбані на законних підставах.

Згідно статті 13 Закону України «Про
власність» об'єктами права приватної
власності є жилі будинки, квартири,
предмети особистого користування,
дачі, садові будинки, предмети
домашнього господарства, продуктивна
і робоча худоба, земельні ділянки,
насадження на земельній ділянці,
засоби виробництва, вироблена
продукція, транспортні засоби,
грошові кошти, акції, інші цінні
папери, а також інше майно
споживчого і виробничого
призначення.

Відповідно до положень статей 100, 101
Цивільного кодексу УРСР (1963 року)
громадяни могли мати у власності
житловий будинок, при цьому глава 10
«Особиста власність» цього ж кодексу
не пов'язувала наявність такого права
з його обов'язковою державною
реєстрацією.

Згідно чинної на час виникнення
правовідносин дійшли приписи статті
128 Цивільного кодексу УРСР (1963 року),
відповідно до яких право власності у
набувача починається з моменту
передачі майна, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Згідно Інструкції «Про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР» від 31.01.1966 року,
затвердженої Міністерством
комунального господарства
Української СРСР 31.01.1966 року, яка діяла
до затвердження Правил державної
реєстрації об'єктів нерухомого майна,
що знаходиться у власності юридичних
та фізичних осіб, зареєстрований у
Міністерстві юстиції України 19.01.1996
року за № 31/1056 та діючих на час
виникнення правовідносин виникнення
права власності на житлові будинки у
сільській місцевості не було пов'язане
з видачею правовстановлюючого
документу та його реєстрацією в бюро
технічної інвентаризації.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР підтвердженням приналежності
будинку, який знаходиться в сільському
населеному пункті, можуть бути
відповідні довідки виконавчого
комітету сільської Ради депутатів
трудящих, які видавалися в тому числі і
на підставі записів у погосподарських
книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
виконавчими комітетами міських,
селищних, сільських Рад депутатів
трудящих було затверджено зразки
довідок про право власності
колгоспного (селянського) двору на
жилий будинок та про право власності
робітника чи службовця на жилий
будинок.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
житлові будинки, споруди не залежало
від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад
відносилось також питання узаконення
цих будівель та внесення записів про
право власності на будинки за
громадянами у погосподарські книги
місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою
формою статистичного обліку, що
здійснюється в Україні (УРСР) із 1979
року. В погосподарських книгах при
визначенні року побудування
зазначається рік введення в
експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів
УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988
роках сільськими, селищними, районними
радами народних депутатів
ухвалювалось рішення щодо оформлення
права власності та реєстрації будинків
у бюро технічної інвентаризації за
даними погосподарських книг сільських,
селищних рад із додатками списків
громадян, яким ці будинки належали.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу України від 13
грудня 1995 року № 56, передбачала
обов'язкову реєстрацію
(інвентаризацію) будинків і
домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4
Інструкції), в тому числі й на підставі
записів у погосподарських книгах (п. 20
Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах
визнавались в якості актів органів
влади (публічних актів), що
підтверджують право приватної
власності.

Так, органом місцевого самоврядування
у вигляді Лучистівської сільської
ради, було підтверджено факт надання
ОСОБА_3 зазначеного будинку, його
реєстрацію у погосподарських книгах,
та відведення земельної ділянки для
обслуговування цього будинку, що
підтверджується чисельними довідками.

Також встановлено, що брат позивачки, -
ОСОБА_2, фактично вступив в права
спадкування за законом, після смерті
матусі, як спадкоємець першої черги за
законом. Факт прийняття спадщини
підтверджується, в тому числі наданими
довідками.

З аналізу норм Цивільного
законодавства, що діяло на момент
виникнення правовідносин, та норм
діючого цивільного законодавства
(стаття 1296 ЦК), - виходить, що отримання
свідоцтва про право на спадщину є
правом спадкоємця, а не його обов'язком.
ОСОБА_2 до нотаріальної контори за
свідоцтвом про право на спадщину після
смерті матері не звертався.

Згідно зі статтею 1216 Цивільного
кодексу України спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). Відповідно до статті 1217
Цивільного кодексу України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Згідно статті 1258 Цивільного кодексу
України спадкоємці за законом
одержують право на спадкування
почергово.

Відповідно до статті 1262 Цивільного
кодексу України в другу чергу
спадкування за законом мають рідні
брати та сестри спадкодавця.

Статтею 392 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник має право
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документів, який засвідчує його право
власності.

Таким чином можна зробити
висновок, що ОСОБА_2 є спадкоємцем майна
своєї матусі, ОСОБА_3, як спадкоємець
першої черги спадкування, оскільки
фактично прийняв спадщину, а позивачка
є спадкоємцем майна свого брата ОСОБА_2,
як спадкоємець другої черги.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання померлого ОСОБА_2 таким, що
прийняв спадщину за законом після
смерті ОСОБА_3, суд вважає за необхідне
відмовити у цій частині вимог,
оскільки зі смертю фізичної особи
припиняються будь-які права що
належали їй при житті.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 16, 392, 1216, 1217, 1258, 1262 ЦКУ , ст.. 10,60,
213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Лучистівської
сільської ради, 3-тя особа- Державна
нотаріальна контора про визнання
права власності в порядку спадкування -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку
спадкування за законом, після смерті
брата, - ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
як спадкоємцем другої черги
спадкування за законом.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду АРК через Алуштинський міський
суд АРК в порядку та строки,
передбачені ст.ст. 294-296 Цивільного
процесуального кодексу України.

Суддя