Головуючий суду 1 інстанції - Рукас
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 8ц/782/25/13
Провадження № 8ц/782/25/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Малієнко Н.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Борзило О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
заявою Комунального закладу
«Біловодська центральна районна
лікарня» про перегляд рішення
апеляційного суду Луганської області
від 29 жовтня 2013 року та додаткового
рішення апеляційного суду Луганської
області від 19 листопада 2013 року у
зв'язку з нововиявленими обставинами
по справі за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Біловодського
районного суду Луганської області від
15 квітня 2013 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу
«Біловодське районне територіальне
медичне об'єднання» про визнання
незаконним наказу про застосування
дисциплінарного стягнення, поновлення
на роботі і стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

17 жовтня 2012 року позивачка ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до
відповідача Комунальний заклад
„Біловодське районне територіальне
медичне об'єднання", в якому послалася,
що вона з 1986 року працювала у
відповідача лікарем
акушером-гінекологом. Наказом №110 від 01
жовтня 2012 року вона притягнута до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани за неналежне виконання
своїх посадових обов'язків та
порушення наказу МОЗ України №417 від 15
липня 2011 року, а саме форми №113/о
„обмінна карта пологового будинку,
пологового відділення лікарні (талон 1)
і форми №111-о „індивідуальної карти
вагітної і породіллі", підставою став
висновок комісії відповідача про її
роботу, як незадовільну, за
результатами перевірки якості ведення
медичної документації у диспансерній
групі динамічного спостереження за
вагітними. Наказом №116 від 08 жовтня 2012
року вона звільнена за п.3 ст. 40 КЗпП
України за систематичне невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього розпорядку, якщо до
працівника раніше застосовувалися
заходи дисциплінарного чи
громадського стягнення. Позивачка
вважає ці накази незаконними, як
наслідок неприязних стосунків, які
склалися між нею та керівництвом,
оскільки ніяких порушень нею не
допущено, воно сумлінно відносилася до
виконання своїх обов'язків, протягом
багатьох років роботи у відповідача не
мала ніяких зауважень та стягнень.
Також порушено порядок накладення
дисциплінарного стягнення тим, що не
виконання посадових обов'язків, як
зазначено у наказі, не є порушенням
трудової дисципліни, крім того, перед
виданням наказу про дисциплінарне
стягнення пояснення від неї не
відбиралися. Тому позивачка просить

визнати незаконним наказ №110 від 01
жовтня 2012 року про накладення на неї
дисциплінарного стягнення у вигляді
догани,

поновити її на роботі на посаді лікаря
акушера-гінеколога у відповідача,

стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 09 жовтня 2012 року до дня
поновлення на роботі.

Рішенням Біловодського районного
суду Луганської області від 15 квітня
2013 року відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_3 до КЗ „Біловодське
районне територіальне медичне
об'єднання" про визнання незаконним
наказу про застосування
дисциплінарного стягнення, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

На вказане рішення позивачкою було
подано апеляційну скаргу, в якій вона
була не згодна з рішенням суду першої
інстанції та просила його скасувати і
задовольнити її вимоги.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 20 жовтня 2013 року та
додатковим рішенням апеляційного суду
Луганської області від 19 листопаду 2013
року рішення Біловодського районного
суду Луганської області від 15 квітня
2013 року скасовано, прийнято нове
рішення, яким задоволено позовні
вимоги позивачки ОСОБА_3 до
Комунального Закладу „Біловодське
районне територіальне медичне
об'єднання" про визнання незаконним
наказу про дисциплінарне стягнення,
поновлення на роботі і стягнення
середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Поновлено позивачку на посаді лікаря
акушера-гінеколога в Комунальному
Закладі „Біловодське районне
територіальне медичне об'єднання", та
стягнуто середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 09 жовтня 2012 року
по 29 жовтня 2013 року у розмірі 45185,24 гр.,

Рішення апеляційного суду набрало
чинності та підлягає виконанню.

27 листопаду 2013 року до апеляційного
суду звернувся заявник Комунальний
заклад „Біловодська центральна
районна лікарня" з заявою про перегляд
рішення апеляційного суду Луганської
області від 20 жовтня 2013 року у зв'язку з
нововиявленими обставинами, оскільки
на момент прийняття апеляційним судом
вказаного рішення відповідача
Комунального Закладу „Біловодське
районне територіальне медичне
об'єднання", як юридичної особи не
існувало, а замість нього було
засновано юридичну особу заявника
Комунальний заклад „Біловодська
центральна районна лікарня", який до
участі у справі не залучався. Тому
заявник просить скасувати рішення
апеляційного суду, переглянути
апеляційну скаргу та відмовити у її
задоволенні, оскільки рішення суду
першої інстанції відповідає вимогам
закону та обставинам справи.

Заслухавши доповідача, осіб, яки
прийняли участь у розгляді справи,
дослідивши надані докази, судова
колегія приходить до наступного.

Згідно зі ст.. 361, 362, 363 ЦПК України
рішення або ухвала суду, якими
закінчено розгляд справи, що набрали
законної сили, а також судовий наказ
можуть бути переглянуті у зв'язку з
нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду рішення,
ухвали суду чи судового наказу у
зв'язку з нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не
були і не могли бути відомі особі, яка
звертається із заявою, на час розгляду
справи;

2) встановлені вироком суду, що набрав
законної сили, завідомо неправдиві
показання свідка, завідомо
неправильний висновок експерта,
завідомо неправильний переклад,
фальшивість документів або речових
доказів, що потягли за собою ухвалення
незаконного або необґрунтованого
рішення;

3) скасування судового рішення, яке
стало підставою для ухвалення рішення
чи постановлення ухвали, що підлягають
перегляду;

4) встановлена Конституційним Судом
України неконституційність закону,
іншого правового акта чи їх окремого
положення, застосованого судом при
вирішенні справи, якщо рішення суду ще
не виконане.

Заяви про перегляд у зв'язку з
нововиявленими обставинами можуть
бути подані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі,
протягом одного місяця з дня
встановлення обставини, що є підставою
для перегляду.

Рішення, ухвала суду чи судовий наказ
переглядаються у зв'язку з
нововиявленими обставинами судом, який
ухвалив рішення, постановив ухвалу або
видав судовий наказ.

Ухвала суду апеляційної чи касаційної
інстанції, якою було відхилено скаргу
на рішення суду першої чи апеляційної
інстанції, в разі перегляду рішення чи
ухвали у зв'язку з нововиявленими
обставинами втрачає законну силу.

Як вбачається з зазначеного рішення
апеляційного суду воно постановлено
стосовно відповідача КЗ „Біловодське
районне територіальне медичне
об'єднання", куди поновлено позивачку
на роботі та з якого стягнуто середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, ще з 04 січня 2013 року, тобто
на момент прийняття апеляційним судом
Луганської області вказаного рішення,
такої юридичної особи вже фактично не
існувало.

Замість вказаної юридичної особи, 04
січня 2013 року було зареєстровано у
встановленому порядку юридичну особу
Комунальний заклад „Біловодська
центральна районна лікарня".

Про вказані обставини апеляційному
суду не було відомо при прийнятті
свого рішення.

Отже, зазначивши у якості відповідача
КЗ „Біловодське районне
територіальне медичне об'єднання", та
поклавши на нього зазначений обов'язок,
апеляційний суд фактично прийняв
рішення, яке не надається можливим
виконати.

Таким чином, вказана обставина щодо
ліквідації відповідача та створення
замість нього іншої юридичної особи,
існувала на момент прийняття
апеляційним судом свого рішення, однак
апеляційному суду відома не була,
тому є підстави вважати її по цій
справі обставиною нововиявленою та
істотною, яка могла вплинути на рішення
апеляційного суду.

Про зазначені вище нововиявлені
обставини по справі заявнику стало
відомо тільки 29 жовтня 2013 року, тобто
після прийняття апеляційним судом
вказаного рішення, отже строк
звернення з вказаною заявою заявнику
слід обчислювати з зазначеної дати,
тому є підстави вважати, що
встановлений законом місячний строк
для звернення з заявою дотримано.

Таким чином, судова колегія вважає, що
рішення апеляційного суду підлягає
перегляду у зв'язку з вказаними
нововиявленими обставинами, та
скасуванню його у зв'язку з таким
переглядом.

Оскільки рішення апеляційного суду
скасовується, то є підстави для
перевірки законності та
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції за апеляційною скаргою
позивачки.

Судова колегія, відповідно до вимог
ст..303 ч.1 ЦПК України, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що зазначені
вимоги закону судом першої інстанції
дотримано.

Відмовляючи позивачці у задоволенні
позову суд першої інстанції виходив з
того, що позивачка допустила
систематичне невиконання без поважних
причин обов'язків, покладених на неї
трудовим договором та правилами
внутрішнього трудового розпорядку, а
тому у відповідача були підстави для
її звільнення за ст.. 40 п.3 КЗпП України,
оскільки раніше її було обґрунтовано
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності у вигляді догани за
невиконання своїх обов'язків, і після
оголошення їй догани, вона знову не
виконувала свої обов'язки без поважних
причин, про що складено відповідні
акти.

Такі висновки суду відповідають
вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зі ст.. 139 КЗпП України
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу, додержувати
трудової і технологічної дисципліни,
вимог нормативних актів про охорону
праці, дбайливо ставитися до майна
власника, з яким укладено трудовий
договір.

Ст. 147 КЗпП України встановлено, що за
кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення. Заходами
стягнення є догана і звільнення

Стаття 147- КЗпП України передбачає, що
дисциплінарні стягнення
застосовуються органом, якому надано
право прийняття на роботу (обрання,
затвердження і призначення на посаду)
даного працівника.

Строки для накладення дисциплінарних
стягнень у порядку загальної
дисциплінарної відповідальності
встановлені у ст. 148 КЗпП України.

Дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця від дня
його виявлення, не враховуючи часу
звільнення працівника від роботи у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю
або перебуванням його у відпустці. У
жодному разі дисциплінарне стягнення
не може бути накладене пізніше шести
місяців від дня здійснення проступку.

Відповідно до ст.. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Судом встановлено, що позивачка
знаходилася з Комунальний заклад
„Біловодське районне територіальне
медичне об'єднання", у трудових
відносинах з 1986 року, працювала
лікарем акушером-гінекологом. До її
посадових обов'язків згідно посадової
інструкції входило ведення медичної
документації у диспансерній групі
динамічного спостереження за
вагітними. 06 вересня 2012 року у
встановленому порядку у зв'язку з
надходженням скарг на її роботу, було
проведено експертну оцінку якості
ведення документації, під час якої було
виявлено неналежне виконання
позивачкою своїх посадових
обов'язків, передбачених посадовою
інструкцією, та порушення наказу МОЗ
України №417 від 15 липня 2011 року, в
частині ведення медичної документації,
а саме: форми №113/о „обмінна карта
пологового будинку, пологового
відділення лікарні (талон 1) і форми
№111-о „індивідуальної карти вагітної
і породіллі", про що було зазначено у
висновку комісії за результатами
перевірки. На підставі результатів
цієї перевірки було видано наказ №110
від 01 жовтня 2012 року, яким вона
притягнута до дисциплінарної
відповідальності у вигляді догани за
неналежне виконання своїх службових
обов'язків.

Вказані обставини
підтверджуються наданими суду
доказами, які досліджені у
встановленому порядку.

За таких обставин суд дійшов
правильного висновку щодо відсутності
підстав для скасування вказаного
наказу про притягнення позивачки до
дисциплінарної відповідальності,
оскільки порядок та строки притягнення
позивачки до дисциплінарної
відповідальності дотримано,
застосовано засіб, який передбачено
законом, та притягнення до
дисциплінарної відповідальності
здійснено органом, який має на це право.

Доводи апеляційної скарги про те, що
висновки експертної комісії, яка
перевіряла якість її роботи, є
надуманими, на увагу не заслуговують,
оскільки нічим не підтверджені, та ці
висновки нічим не спростовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що
порушено порядок притягнення її до
дисциплінарної відповідальності, не
витребувано від неї пояснення,
належним чином не ознайомлено її з
наказом, на увагу не заслуговують,
оскільки з наданих суду доказів
вбачається, що позивачка від надання
пояснень відмовилася, також
відмовилася від ознайомлення з наказом
про притягнення до дисциплінарної
відповідальності, про що складено
відповідні акти, які нічим не
спростовані.

Доводи апелянта про те, що було для
ознайомлення надано копію наказу, яку
неможливо було прочитати, на увагу не
заслуговують, оскільки ніяких доказів
з цього приводу не надано, доказів
того, що вона вимагала надати їй копію
наказу і їй було відмовлено у цьому не
надано.

Таким чином, судова колегія вважає, що
рішення суду в цій частині відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.. 142 КЗпП України
трудовий розпорядок на підприємствах,
в установах, організаціях визначається
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, які затверджуються
трудовими колективами за поданням
власника або уповноваженого ним органу
і виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представником) на
основі типових правил.

Отже, зі змісту вказаної норми
випливає, що працівники повинні не
тільки сумлінно виконувати свої
трудові обов'язки, передбачені
посадовими інструкціями, а і
виконувати правила внутрішнього
трудового розпорядку, куди входить і
виконання наказів керівництва,
виданих у межах їх повноважень.

Згідно зі ст.. 40 п. 3 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
п. 22 постанови від 06 листопада 1992 року
№ 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів", у справах про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за порушення трудової дисципліни,
судам необхідно з'ясовувати, у чому
конкретно проявилося порушення, що
стало приводом до звільнення, чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП
України; чи додержано власником або
уповноваженим ним органом
передбачених статтями 1471, 148, 149 КЗпП
України правил і порядку застосування
дисциплінарних стягнень

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п. 23
зазначеної постанови, за передбаченими
п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами
працівник може бути звільнений лише за
проступок, вчинений після застосування
до нього дисциплінарного чи
громадського стягнення за невиконання
без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим договором
або правилами внутрішнього трудового
розпорядку. У таких випадках
ураховуються ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП
України), і ті громадські стягнення, які
застосовані до працівника за порушення
трудової дисципліни відповідно до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення не минуло більше одного
року.

Виходячи зі змісту вказаних правових
норм, звільнення за систематичне
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення вважається законним якщо:

- працівник не виконує чи неналежно
виконує трудові обов'язки, згідно з
трудовим договором, правилами
внутрішнього трудового розпорядку, що
свідчить про його протиправну винну
поведінку в процесі праці;

- неповажність причин невиконання чи
неналежного виконання трудових
обов'язків,

- систематичність винного порушення -
до працівника раніше застосовувалися
заходи дисциплінарного чи
громадського стягнення.

Отже, законодавством передбачено, що
підставою звільнення може бути лише
безпосереднє порушення трудової
дисципліни чи невиконання працівником
без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим договором
або правилами внутрішнього трудового
розпорядку, за наявності
застосованого й не втратившого
юридичної сили за давністю або не
знятого заходу дисциплінарного чи
громадського стягнення.

Таким чином, у справі про звільнення за
п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен
з'ясовувати, чи передував
безпосередньо звільненню
дисциплінарний проступок, за який не
застосовувалися інші заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення, та чи можна вважати у зв'язку
з вчиненням його систематичним
невиконанням працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Судом встановлено, що наказом
відповідача №103 від 30 серпня 2012 року
„О кадровой ротации
акушерко-гинекологической службы"
(мовою оригіналу), яким з метою
покращання якості динамічного нагляду
за вагітними і організації
амбулаторної
акушерсько-гінекологічної допомоги в
жіночій консультації та на підставі
наказу МОЗ України від 15 липня 2011 року
№417 „Про організацію амбулаторної
акушерсько-гінекологічної допомоги в
Україні", з 01 жовтня 2012 року були
перерозподілені функціональні
обов'язки між лікарями жіночої
консультації, а саме: динамічний
диспансерний нагляд за вагітними було
доручено лікарю акушеру-гінекологу 1
кваліфікаційної категорії ОСОБА_4, а
позивачку - лікаря акушера-гінеколога
2 кваліфікаційної категорії було
переведено до кабінету планування
сім'ї і покладено на неї обов'язок по
веденню диспансерних груп
гінекологічних хворих та роботу по
плануванню сім'ї. Однак позивачка
відмовилася виконувати цей наказ, і
протягом 1, 2, 3 жовтня 2012 року на своєму
робочому місці не знаходилася та
вказані обов'язки не виконувала. У
зв'язку з після отримання згоди
профспілкового комітету, наказом
відповідача №116 від 08 жовтня 2012 року
вона звільнена за п.3 ст. 40 КЗпП України
за систематичне невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього розпорядку, якщо до
працівника раніше застосовувалися
заходи дисциплінарного чи
громадського стягнення.

Вказані обставини підтверджуються
наданими доказами, які досліджені
судом у встановленому порядку.

За таких обставин суд дійшов
правильного висновку щодо відсутності
підстав для визнання звільнення
незаконним, оскільки порядок та строки
вирішення питання про звільнення
позивачки з зазначених підстав
відповідачем дотримано, факт
невиконання вказаного наказу щодо
перерозподілу службових обов'язків, не
заперечує сама позивачка, що є
порушенням трудової дисципліни, яке
вчинено нею після притягнення до
дисциплінарної відповідальності за
інше порушення, строк дії якого не
сплив, на таке звільнення отримано
згоду профспілкового комітету,
порядок та строки притягнення
позивачки до вказаного виду
дисциплінарної відповідальності
дотримано, застосовано засіб, який
передбачено законом, притягнення до
дисциплінарної відповідальності
здійснено органом, який має на це право.

Доводи апелянта про те, що судом
не досліджено правомірність видання
наказу №103 від 30 серпня 2012 року „О
кадровой ротации
акушерко-гинекологической службы",
яким не враховано, що вона, як інвалід,
згідно індивідуальної програми
реабілітації потребує створення
відповідачем відповідного робочого
місця для інвалідів, на увагу не
заслуговують, оскільки з матеріалів
справи вбачається, що індивідуальна
програма щодо неї діяла тільки до 01.01.
2011 року.

Доводи апелянта про те, що суд
безпідставно відмовився розглядати її
уточнені вимоги про незаконність
вказаного наказу, на увагу не
заслуговують, оскільки з матеріалів
справи не вбачається, що нею заявлялося
клопотання про долучення до розгляду
уточнених позовних вимог щодо
вказаного наказу, і судом у задоволенні
цього клопотання їй було відмовлено.

Оскільки судом питання щодо законності
вказаного наказу не розглядалося та
ніякого рішення з цього приводу не
приймалося, апеляційний суд
позбавлений можливості роботи будь-які
висновки щодо його законності та
правомірності, що не перешкоджає
позивачці у разі необхідності
звернутися до суду з самостійним
позовом стосовно цього наказу.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що
підстав для звільнення не було,
оскільки не зважаючи на те, що вона
була не згодна з наказом про
перерозподіл обов'язків, бо при цьому
не було враховано її стан здоров'я, вона
все таки виконувала покладені на неї
обов'язки при перерозподілі, про що
вона повідомляла відповідача, на
увагу не заслуговують, оскільки ніяких
доказів з цього приводу не надано,
навпаки з наданих актів вбачається, що
позивачка цих обов'язків не
виконувала. Наведене в актах нічим не
спростовано.

Доводи апелянта про те, що в день
видання наказу про її звільнення, було
підписано їй заяву про надання
відпустки, на увагу не заслуговують,
оскільки сама по собі заява з
резолюцією не означає надання
відпустки, надання відпустки
оформлюється відповідним наказом і
тільки наявність наказу свідчить про
знаходження працівника у відпустці.

Доводи апелянта про те, що відсутні
відомості щодо кворуму профспілкового
комітету при вирішенні питання про
надання згоди на її звільнення, на
увагу не заслуговують, оскільки з
наданих доказів вбачається, що питання
про надання згоди на її звільнення
надано повноважним складом
профспілкового комітету.

Інші доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, оскільки вони
містять у собі переоцінку доказів,
цитування нормативно-правових норм та
їх суб'єктивне тлумачення позивачкою,
що не є підставою для висновків про
незаконність необґрунтованість
рішення суду першої інстанції з
підстав, зазначених у запереченнях, які
знаходяться у справі.

Таким чином, рішення суду і в цій
частині відповідає обставинам справи
та вимогам закону.

Згідно з ч. 2 ст. 235 цього ж Кодексу при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже зі змісту вказаної правової
норми вбачається, що вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу є похідними від
задоволення позовних вимог про
поновлення на роботі.

Оскільки у даному випадку суд не
знайшов підстав для поновлення
позивачки на роботі, тому суд
правильно дійшов висновку щодо
відсутності підстав для задоволення
позову і в цій частині.

Таким чином, апеляційною інстанцією не
встановлено обставин, які дають
підстави визнати решення суду першої
інстанції таким, що не відповідає
вимогам закону та обставинам справи.

Згідно зі ст.. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Отже, судова колегія не вбачає підстав
для скасування або зміни
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції, оскільки воно відповідає
вимогам закону та обставинам справи,
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не є підставою для його
скасування або зміни.

Керуючись ст.ст.303,308,313,314,315,361-363 ЦПК
України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Заяву Комунального закладу
«Біловодська центральна районна
лікарня» про перегляд рішення
апеляційного суду Луганської області
від 29 жовтня 2013 року та додаткового
рішення апеляційного суду Луганської
області від 19 листопада 2013 року у
зв'язку з нововиявленими обставинами -
задовольнити.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 29 жовтня 2013 року та
додаткове рішення апеляційного суду
Луганської області від 19 листопада 2013
року - скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Біловодського районного суду
Луганської області від 15 квітня 2013 року
- відхилити.

Рішення Біловодського районного суду
Луганської області від 15 квітня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3
до Комунального закладу «Біловодське
районне територіальне медичне
об'єднання» про визнання незаконним
наказу про застосування
дисциплінарного стягнення, поновлення
на роботі і стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу -
залишити без змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий :

Судді: