Справа № 464/2175/11
Головуючий у 1 інстанції: Мичка Б.Р.
Провадження № 22-ц/783/4231/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 27 лютого 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа
«АГС № 13» Львівської міської
громадської організації інвалідів, про
усунення перешкод у користуванні
майном, зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, треті особи «АГС № 13»
Львівської міської громадської
організації інвалідів, Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, скасування свідоцтва,
про право власності, анулювання
реєстраційного посвідчення та
визнання права власності на гаражний
бокс, -

в с т а н
о в и л а:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив
зобов'язати останнього усунути та не
чинити йому перешкоди у користуванні
гаражем з підвалом № НОМЕР_1, загальною
площею 45,1 кв.м., який розташований в
Автогаражному кооперативі «АГС № 13»
Львівської міської громадської
організації інвалідів по АДРЕСА_1 та
належить йому на праві приватної
власності. В обґрунтування позовних
вимог покликався на те, що йому на праві
приватної власності на підставі
зареєстрованого у встановленому
законом порядку договору
купівлі-продажу від 28.12.2010 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, належить гараж з
підвалом № НОМЕР_1 загальною площею 45,1
кв.м., який розташований у «АГС № 13»
Львівської міської громадської
організації інвалідів по АДРЕСА_1. 12 та
13 липня 2011 року відповідач ОСОБА_2, не
маючи жодних правових підстав, зрізав
навісний та внутрішній замки та
самовільно захопив належний йому на
праві приватної власності гараж, де
зберігалися його та колишнього
власника ОСОБА_5 особисті речі. На даний
час спірним гаражем без жодних на те
правових підстав користується
відповідач ОСОБА_2, ставить там свій
автомобіль, здає безпідставно в оренду
та не дає йому доступу до його
приватної власності. Враховуючи
наведене, на підставі ст. ст. 15, 16, 386, 391
Цивільного кодексу України, просив
усунути перешкоди у користуванні
належним йому на праві приватної
власності гаражем.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_3, приватного
нотаріуса Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, який
прийнятий до спільного розгляду з
первісним, в якому з уточненням
позовних вимог просив: визнати
незаконним та скасувати свідоцтво про
право власності на гаражний бокс №
НОМЕР_1 у «АГС №13» Львівської міської
громадської організації інвалідів по
АДРЕСА_1, виготовлене на ім'я ОСОБА_5;
визнати незаконним та зобов'язати
Обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» скасувати витяг №
24582975, реєстраційний номер 28981637 від
26.11.2009 року, що посвідчує право
власності ОСОБА_5 на гаражний бокс №
НОМЕР_1 у «АГС № 13» Львівської міської
громадської організації інвалідів по
АДРЕСА_1; визнати незаконним та
скасувати договір купівлі-продажу
гаражу № НОМЕР_1, загальною площею
45,1кв.м., який розташований у «АГС № 13»
Львівської міської громадської
організації інвалідів по АДРЕСА_1,
укладений 28 грудня 2010 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4; визнати
незаконним та зобов'язати Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
скасувати реєстраційний запис номер
28981637 від 31 грудня 2010 року, що посвідчує
право власності ОСОБА_3 на гаражний
бокс № НОМЕР_1, що знаходиться в «АГС №
13» Львівської міської громадської
організації інвалідів по АДРЕСА_1;
визнати за ним право власності на
гаражний бокс № НОМЕР_1, що знаходиться
в «АГС № 13» Львівської міської
громадської організації інвалідів по
АДРЕСА_1; зобов'язати Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
зареєструвати на його ім'я право
власності на гаражний бокс № НОМЕР_1, що
знаходиться в «АГС № 13» Львівської
міської громадської організації
інвалідів та видати йому реєстраційне
посвідчення. В обґрунтування заявлених
ним вимог покликався на те, що як
вбачається з матеріалів кримінальної
справи про обвинувачення ОСОБА_5 за ст.
190 ч. 2 КК України, 04 березня 2002 року
ОСОБА_5, маючи умисел на придбання майна
шляхом обману, подав заяву про
виключення його - ОСОБА_2 з списків
гаражного кооперативу шляхом подачі
заяви від особи однофамільця - ОСОБА_9 з
метою включити себе в списки. Після
цього, шляхом обману здобувши право на
майно, заволодів недобудованим
гаражним боксом, що розташований на
території автомобільного гаражного
кооперативу № 13 по АДРЕСА_1, який
складається з фундаментних бетонних
блоків, метало-бетонних панелей
перекриття, що включає в себе затрачені
кошти на транспортні послуги, найману
робочу силу, в подальшому добудував
собі гаражний бокс, яким користувався,
спричинивши своїми діями йому - ОСОБА_2
матеріальну шкоду. Рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 28 грудня 2009 року, яке залишено без
змін ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 26 квітня 2010
року, задоволено його позов до ОСОБА_5, а
саме усунуто перешкоди у користуванні
земельною ділянкою розміром 6x4 м. під
будівництво гаражу № НОМЕР_1 в «АГС №
13» Львівської міської громадської
організації інвалідів та зобов'язано
ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту
ним земельну ділянку під будівництво
гаражу № НОМЕР_1 в «АГС № 13» Львівської
міської громадської організації
інвалідів. На даній земельній ділянці,
що виділена йому під будівництво
гаражу, знаходиться цегляний гараж,
яким він постійно користується. 24
червня 2010 року на виконання
вищезазначеного рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 28 грудня 2009
року йому було видано виконавчий лист,
який пред'явлено до виконання в
Сихівський ВДВС ЛМУЮ. В процесі
виконання рішення, 08 червня 2011 року
ОСОБА_5 дав письмову розписку про те, що
добровільно виконає дане судове
рішення. Всупереч наведеному, ОСОБА_5
виготовив собі свідоцтво про право
власності на спірний гаражний бокс №
НОМЕР_1 в «АГС № 13» Львівської міської
громадської організації інвалідів та
зареєстрував його в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»,
що стверджується витягом про державну
реєстрацію прав № 24582975 від 26.11.2009 року.
Оскільки рішенням суду за ним визнано
право на користування земельною
ділянкою, вважає, що оформлені на ім'я
ОСОБА_5 свідоцтво про право власності
на гаражний бокс та витяг про державну
реєстрацію прав не мають законної сили
та повинні бути визнані судом
незаконними і скасовані. 28 грудня 2010
року ОСОБА_5 не володіючи правом на
земельну ділянку № НОМЕР_1 в «АГС №13»
Львівської міської громадської
організації інвалідів, на якій
збудовано його гараж, шляхом укладення
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
продав належний йому гараж іншій особі
- ОСОБА_3 Вважає, що даний гараж належав
та належить йому, оскільки саме він
отримав згідно розпорядження
Львівської міської ради № 773 від 19
липня 1993 року «Про розширення
території автогаражного кооперативу
на встановлення 30 боксів» - право на
встановлення капітального боксу №
НОМЕР_1 в «АГК № 13» по АДРЕСА_1. А відтак,
на підставі ст. 328 та ч. 2 ст. 331
Цивільного кодексу України просить
заявлені ним позовні вимоги
задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 , третя особа АГС № 13 Львівської
міської громадської організації
інвалідів про усунення перешкод
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути та не чинити
ОСОБА_3 перешкод у користуванні гаражем
з підвалом № НОМЕР_1, загальною площею
45,1 кв.м., який розташований у «АГС № 13»
Львівської міської громадської
організації інвалідів по АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_3 на праві приватної
власності.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, треті особи «АГС № 13»
Львівської міської громадської
організації інвалідів, Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу, скасування свідоцтва,
про право власності, анулювання
реєстраційного посвідчення та
визнання права власності на гаражний
бокс - відмовлено. Вирішено питання
судових витрат.

Рішення оскаржив ОСОБА_2. Зазначає, що
не погоджується з рішенням, оскільки
таке ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи. Стверджує, що
спірний гараж належав та належить лише
йому, оскільки на підставі
розпорядження Львівської міської ради
№ 733 від 19.07.1993 року «Про розширення
території авто гаражного кооперативу
№ 13 по вул. Майданній та надання
дозволу на встановлення 30 боксів» йому
надано право на встановлення
капітального боксу № НОМЕР_1 в АГК № 13
по АДРЕСА_1. Однак, згідно доданих до
позовної заяви документів позивачем
ОСОБА_3, вбачається, що його гараж було
продано ОСОБА_5 без прав на земельну
ділянку шляхом укладення договору
купівлі-продажу гаражу, посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_4 Факт
незаконного заволодіння земельною
ділянкою ОСОБА_5 встановлений рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 28 грудня 2009 року. Крім цього, ОСОБА_5
був визнаний винним у вчиненні злочину
передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а
відтак відповідно до ст.61 ЦПК України,
обставини встановлені судовим
рішенням, що набрало законної сили не
доказуються при розгляді інших справ, в
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини. Оскільки рішенням суду від
28.12.2009 року визнано його право на
користування земельною ділянкою на
якій ним збудовано гараж, тому
свідоцтво про право власності на
гаражний бокс № НОМЕР_1 в АГК № 13 та
витяг про державну реєстрацію прав №
24582975 від 26.11.2009 року, виготовлені на ім'я
ОСОБА_5, не мають законної сили та
повинні бути визнані судом незаконними
і внаслідок цього скасовані. Суд
відповідно до ст. 201 ЦПК України повинен
був зупинити провадження у справі, до
вирішення кримінального провадження №
0000024 по факту незаконної видачі
Головою Правління Громадської
організації інвалідів «АГС № 13» Ілюшою
Миколою Григоровичем довідки за вих. №
34 від 24 грудня 2008 року. Крім цього,
заявлена в зустрічному позові вимога
про визнання незаконним та скасування
свідоцтва про право власності на
гаражний бокс № НОМЕР_1 в АГС № 13
виготовлене 12.10.2009 року на ім'я ОСОБА_5 -
є предметом дослідження у
кримінальному провадженні, а тому
подальший розгляд даної справ був
неможливим. Під час ухвалення рішення
судом не були враховані дані обставини,
а тому просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його зустрічні позовні
вимоги.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 214, 215, 217, 222), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України
права і свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

За правилами ст. ст. 317, 319, 658 ЦК України
виключно власникові належить право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном, лише
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд, в т.ч. реалізує право
його продажу.

Статтею 321 ЦК України передбачено
конституційний принцип, закріплений у
статті 41 Конституції України, за яким
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод в здійсненні ним
права користування і розпорядження
своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Судом встановлено, що розпорядженням
міської адміністрації Львівської
міської ради народних депутатів від 19
липня 1993 року за № 773 про розширення
території автогаражного кооперативу №
13 по АДРЕСА_1 та надання дозволу на
встановлення 30-ти боксів, ОСОБА_2 надано
дозвіл на встановлення капітального
боксу № НОМЕР_1 (а.с. 72-73, 75).

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 28 грудня 2009 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Львівської області від 26 квітня 2010
року, задоволено позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_5, зокрема визнано за ОСОБА_2 право
на користування земельною ділянкою
розміром 6x4 м. під будівництво гаражу №
НОМЕР_1 в гаражному кооперативі № 13 по
АДРЕСА_1; усунуто перешкоди в
користуванні земельною ділянкою під
будівництво гаражу № НОМЕР_1 в
гаражному кооперативі № 13 по АДРЕСА_1,
шляхом зобов'язання ОСОБА_5 звільнити
самовільно зайняту ним земельну
ділянку під будівництво гаражу №
НОМЕР_1 в гаражному кооперативі № 13 по
АДРЕСА_1.

Як встановлено вищезазначеними
рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 28 грудня 2009 року та ухвалою
Апеляційного суду Львівської області
від 26 квітня 2010 року, а також
підтверджується матеріалами
кримінальної справи № 1п-6/09, поставною
слідчого Сихівського РВ ЛМУ ГУМВСУ у
Львівській області від 30 вересня 2009
року, відносно ОСОБА_5 було порушено
кримінальну справу за ознаками злочину
передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, по
факту злочинного здобуття ним прав на
недобудований ОСОБА_2 гараж в
автогаражному кооперативі № 13. Будучи
допитаним в якості обвинуваченого
ОСОБА_5 повністю визнав себе винним та
дав пояснення про обставини вчинення
ним інкримінованого злочину, а саме:
умисного заволодіння чужим майном
(гаражем) шляхом обману, що завдало
значної шкоди потерпілому ОСОБА_2 Так,
04.03.2002 року ОСОБА_5, маючи умисел на
придбання майна шляхом обману, подав
заяву на виключення ОСОБА_2 з списків
гаражного кооперативу, шляхом подачі
заяви від особи однофамільця ОСОБА_9, з
метою включити в списки себе. Після
цього, шляхом обману здобувши право на
майно, заволодів недобудованим
гаражним боксом, що розташований на
території автомобільного гаражного
кооперативу № 13 по АДРЕСА_1, який
складається з фундаментних бетонних
блоків, металобетонних панелей
перекриття, що включає в себе затрачені
кошти на транспортні послуги, найману
робочу силу, та в подальшому добудував
собі гаражний бокс, яким користувався,
спричинивши потерпілому матеріальну
шкоду на суму 4230 грн. Постановою
Сихівського районного суду м. Львова
від 16 листопада 2009 року ОСОБА_5
звільнений від кримінальної
відповідальності за вчинення злочину
передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України у
зв'язку з закінченням строків давності,
тобто з нереабілітуючих обставин, а
кримінальну справу відносно нього
закрито (а.с. 27-28, 29-30, матеріали
кримінальної справи № 1п-6/09).

09 квітня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до
Сихівського ВДВС ЛМУЮ з заявою про те,
що ним не чиниться перешкод у
користуванні земельної ділянкою під
будівництво гаражу № НОМЕР_1 в
гаражному кооперативі № 13 по АДРЕСА_1
та така ним добровільно звільнена (а.с.
25), З пояснень сторін вбачається, що на
підставі наведеного державним
виконавцем винесено постанову про
закінчення виконавчого провадження.

Як вбачається з рішення виконавчого
комітету Ленінської районної ради
народних депутатів від 11 лютого 1986 року
за № 84, загальним зборам кооперативу №
13 по АДРЕСА_1 рекомендовано прийняти в
члени ОСОБА_5 (а.с. 66).

Згідно листа «АГС № 13» Львівської
міської громадської організації
інвалідів за № 059 від 29 листопада 2011
року ОСОБА_5 є членом організації АГС №
13» по АДРЕСА_1 з 1986 року.

12 жовтня 2009 року Управлінням
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради ОСОБА_5 видано свідоцтво
про право власності за № С-02549 на
гаражний бокс № НОМЕР_1 у Львівській
міській громадській організації
інвалідів «АГС № 13», площа гаражного
боксу 24,2 кв.м. та підвал площею 20,9 кв.м.
(а.с. 82, 83).

26 листопада 2009 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
за ОСОБА_5 на підставі вищезазначеного
свідоцтва про право власності,
зареєстровано право власності на гараж
№ НОМЕР_1 у Львівській міській
громадській організації інвалідів
«АГС № 13», що стверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 24582975 від 26.11.2009 року (а.с. 84).

Згідно договору купівлі-продажу від 28
грудня 2010 року, посвідченого приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5
продав, а ОСОБА_3 купив гараж з підвалом
№ НОМЕР_1, загальною площею 45,1кв.м., який
розташований в Львівській міській
організації інвалідів «АГС № 13» та
знаходиться по АДРЕСА_1. Як вбачається з
п. 2 даного Договору, цей гараж належить
продавцю ОСОБА_5 на підставі свідоцтва
про право власності на гараж, виданого
12.10.2009 року Управлінням комунальної
власності департаменту економічної
політики Львівської міської ради,
зареєстрованого 08.09.2010 року в ОКП ЛОР
«БТІ та ЕО».

З витягу про державну реєстрацію прав
виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 31 грудня 2010
року видно, що ОСОБА_3 на праві
приватної власності належить гараж №
НОМЕР_1 в «АГС № 13» Львівської міської
організації інвалідів (№ 13
автогаражний кооператив Галицького
району м. Львова) на підставі договору
купівлі-продажу від 28 грудня 2010 року.

Однак, як вбачається з пояснень ОСОБА_2
та не заперечується ОСОБА_3 гараж №
НОМЕР_1 в «АГС № 13» Львівської міської
організації інвалідів (№ 13
автогаражний кооператив Галицького
району м. Львова) знаходиться саме на
земельній ділянці під будівництво
гаражу № НОМЕР_1 в гаражному
кооперативі № 13 по АДРЕСА_1, про яку
зазначено у вищезазначених рішеннях
суду та яку ОСОБА_5 за рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 28 грудня 2009 року зобов'язано
звільнити.

Положеннями ст. 61 ЦПК України
передбачено, що обставини визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Як вбачається з листа «АГС № 13»
Львівської міської організації
інвалідів за № 056 від 12 листопада 2011
року, ОСОБА_2 було подана заява про
вступ в члени «АГС № 13» Львівської
міської організації інвалідів, але не
була розглянута (а.с. 64), з листа за № 058
від 29.11.2011 року вбачається, що земельна
ділянка під будівництво гаража в «АГС
№ 13» Львівської міської організації
інвалідів ОСОБА_2 не виділялась (а.с. 67).

Однак, згідно листа «АГС №13»
Львівської міської організації
інвалідів за № 57 від 15 листопада 2011
року ОСОБА_2 згідно рішення суду від 28
грудня 2009 року та ухвали Апеляційного
суду від 26.04.2010 року і виконавчого
провадження від 17.05.2011 р., користується
гаражним боксом № НОМЕР_1, інший
гаражний бокс за ним не рахується (а.с.
41).

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власник має право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном, яке він
здійснює на власний розсуд незалежно
від волі інших осіб.

Стаття 41 Конституції України
встановлює, що кожен має право
володіти, користуватись та
розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4
даної статті зазначає, що право
приватної власності є непорушним, що
також закріплено і в ч. і ст. 321 ЦК
України, яка вказує, що право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
позбавлений його чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Таким чином, ОСОБА_2 користуючись
гаражним боксом № НОМЕР_1 в «АГС № 13»
Львівської міської організації
інвалідів, що на даний час на підставі
зареєстрованого у встановленому
законом порядку договору
купівлі-продажу від 28 грудня 2010 року
належить ОСОБА_3 на праві приватної
власності, порушує його права та
законні інтереси, як власника на свій
розсуд володіти, користуватись і
розпоряджатись належним майном.

А відтак, позовні вимоги ОСОБА_3, який в
установленому законом порядку набув
право власності на гаражний бокс №
НОМЕР_1 в «АГС № 13» Львівської міської
організації інвалідів та має право
вимагати усунення перешкод у
користуванні своєю власністю, є
підставними та підлягають до
задоволення.

Що ж до зустрічного позову ОСОБА_2, то
такий до задоволення не підлягає,
виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 14
Цивільного процесуального кодексу
України судові рішення, що набрали
законної сили, обов'язкові для всіх
органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Однак, згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись з зустрічним позовом
ОСОБА_2 просить визнати незаконним та
скасувати свідоцтво про право
власності, договір купівлі-продажу,
витяги про державну реєстрацію прав на
нерухоме майно, а також визнати право
власності на нерухоме майно та
зареєструвати таке за ним з
покликанням на положення ст. 328 та ч. 2
ст. 331 Цивільного кодексу України, які
визначають, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів, та вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом
та визначають момент набуття права
власності на новостворене майно,
зокрема, якщо воно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, виникає
з моменту державної реєстрації, - які
відповідно не можуть бути підставою
для задоволення заявлених ним вимог.

Окрім цього, ОСОБА_2 в заявленому ним
зустрічному позові фактично
оспорюється правомірність набуття
права власності на спірний гаражний
бокс ОСОБА_5 та правомірність його
відчуження, однак останній не
залучений позивачем ОСОБА_2 до участі в
справі в якості співвідповідача, не
залучено позивачем до участі у справі в
якості співвідповідача і Управління
комунальної власності департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, яке видало ОСОБА_5
оскаржуване позивачем свідоцтво про
право власності на спірний гаражний
бокс від 12.10.2009 року. Обласне комунальне
підприємство Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» залучене до участі
у справі за ініціативою суду у якості
третьої особи, у свою чергу позивач
ОСОБА_2 ствердив суду, що належним
відповідачами у справі вважає виключно
ОСОБА_3 та приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, незважаючи на те, що
просить зобов'язати Обласне комунальне
підприємство Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», яке не є
відповідачем у справі, скасувати
реєстраційні записи та зареєструвати
право власності на спірний гаражний
бокс на його ім'я, що згідно діючого на
даний час законодавства належить до
компетенції іншої установи - Відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Львівського міського управління
юстиції, який також не залучено
позивачем до участі у справі в якості
співвідповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд
за клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати, за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Позивачем ОСОБА_2 клопотання щодо
залучення вищезазначених осіб у якості
співвідповідачів не заявлялось, а суд
не вправі з власної ініціативою
визначати коло осіб, які повинні
відповідати за пред'явленим позовом.

Враховуючи вище викладене та виходячи
із принципу диспозитивності
цивільного судочинства, визначеного
статтею 11 ЦПК України, відповідно до
якої суд розглядає справу лише в межах
заявлених сторонами вимог і лише на
підставі поданих ними доказів, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не
ґрунтуються на нормах матеріального
права, пред'явлені не до всіх осіб, які
повинні відповідати за позовом та не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні, а тому в задоволенні
зустрічного позову слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті рішення,
дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

Оскільки Держава забезпечує рівний
захист прав усіх суб'єктів права
власності - ст. 386 ЦК України, тому право
власності позивача є непорушним і
охороняється законом, що є підставою
для задоволення позову ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
майном - гаражем з підвалом № НОМЕР_1,
загальною площею 45,1 кв.м., який
розташований у «АГС № 13» Львівської
міської громадської організації
інвалідів по АДРЕСА_1 та належить
ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Також вірний висновок суду першої
інстанції про те, що позов ОСОБА_2
пред'явлено до неналежного
відповідача, з огляду на таке.

Статтею 119 ЦПК України встановлено, що
викладаючи зміст позовної заяви, саме
позивач визначає коло відповідачів, до
яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, має право й
зобов'язаний визначити суб'єктний
склад спору залежно від характеру
правовідносин і норм матеріального
права, які підлягають застосуванню. Це
передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та
іншими нормами процесуального права,
які передбачають заміну неналежного
відповідача чи залучення
співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд
за клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача.

Таким чином, за загальним правилом, для
заміни відповідача чи залучення
співвідповідача повинно бути
клопотання позивача. Пред'явлення
позову до неналежного відповідача та
відсутність клопотання про заміну
первісного відповідача належним
відповідачем чи залучення
співвідповідача - є підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що
клопотання про заміну відповідача чи
залучення співвідповідача від
позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2
не надходило, тому в задоволенні
позову, пред'явленого до неналежного
відповідача, суд відмовив підставно.

Разом з тим, відповідно до положень ст.
307 ЦПК України, до повноважень суду
апеляційної інстанції не входить
вирішення питання щодо заміни
неналежного відповідача чи залучення
співвідповідачів у справі, тому у
випадку заявленого клопотання таке не
може бути розглянуто апеляційним
судом.

Слід зазначити, що після усунення цих
недоліків ОСОБА_2 не позбавлений права
звернутися до суду із заявленими ним
вимогами.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 27 лютого 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.