У х в а л а

23 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гончара В.П.,
Гримич М.К.,

Карпенко С.О.,
Фаловської І.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 листопада 2012 року у справі
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору
незаконним в частині збільшення
процентної ставки, відшкодування
майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» звернулося до суду із
вказаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 19 березня 2007 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
останній отримав кредит у сумі 97 803,10
грн строком до 19 березня 2014 року зі
сплатою 16,08 % річних. З метою
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором 19 березня 2007 року з
ОСОБА_4 укладено договір поруки, за
умовами якого останній взяв на себе
зобов'язання відповідати перед банком
за зобов'язаннями ОСОБА_3, що виникають
із кредитного договору. Оскільки
ОСОБА_3 не виконує умов кредитного
договору, станом на 20 вересня 2011 року
утворилась заборгованість у розмірі 79
049,26 грн, яку ПАТ КБ «ПриватБанк»
просило стягнути з відповідачів.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним
позовом про визнання неправомірним
підвищення банком відсоткової ставки
за кредитним договором від 19 березня 2007
року та просив визнати недійсним пункт
2.3.1 кредитного договору і відшкодувати
завдану майнову та моральну шкоду.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 7 травня 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 13 серпня 2012 року,
позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 19 березня 2007 року у розмірі 79 049,26
грн.

У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 7 листопада 2012
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження за
касаційного скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 7 травня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 13 серпня 2012 року у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» про визнання
кредитного договору незаконним в
частині збільшення процентної ставки,
відшкодування майнової та моральної
шкоди.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 листопада 2012 року з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме ч. ч. 2, 3
ст. 1056 ЦК України та п. 4 ст. 55 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність», що потягло ухвалення
різних за змістом судових рішень у
подібних правовідносинах.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційної інстанції
ч. ч. 2, 3 ст. 1056 ЦК України та п. 4 ст. 55
Закону України «Про банки та
банківську діяльність», що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявники наводять ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 жовтня 2013 року, постановлену
за результатами розгляду касаційної
скарги на рішення апеляційного суду
Донецької області від 11 квітня 2013 року,
якою справу направлено на новий
розгляду до суду апеляційної
інстанції.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30 вересня 2011 року «Про
судову практику застосування ст. ст.
353-360 ЦПК України» постановлення
касаційною інстанцією ухвали про
скасування рішення судів нижчих
інстанцій із передачею справи на новий
розгляд не означає остаточного
вирішення спору у справі й
застосування норм матеріального права
для вирішення спору по суті. Тому на
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 9 жовтня 2013 року
не може здійснюватися посилання на
підтвердження підстави, встановленої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційної інстанції
ч. ч. 2, 3 ст. 1056 ЦК України та п. 4 ст. 55
Закону України «Про банки та
банківську діяльність», що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявники наводять ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 жовтня 2013 року,
постановлену за результатами розгляду
касаційної скарги на рішення
апеляційного суду Вінницької області
від 13 червня 2013 року у справі про
визнання дій незаконними, зобов'язання
здійснити перерахунок платежів; ухвалу
Верховного Суду України від 22 квітня 2010
року, постановлену за результатами
розгляду касаційної скарги на рішення
апеляційного суду Чернігівської
області від 18 вересня 2009 року у справі
про визнання незаконними рішення банку
щодо підвищення процентної ставки за
кредитом, відшкодування моральної
шкоди; ухвалу Верховного Суду України
від 24 вересня 2010 року, постановлену за
результатами розгляду касаційної
скарги на рішення Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 26 квітня 2010 року та ухвалу
апеляційного суду Черкаської області
від 1 липня 2010 року у справі про захист
прав споживачів; ухвалу Верховного
Суду України від 16 лютого 2011 року,
постановлену за результатами розгляду
касаційної скарги на рішення
Смілянського міськрайонного суду
Черкаської області від 1 жовтня 2009 року
та рішення апеляційного суду
Черкаської області від 26 листопада 2009
року у справі про захист прав
споживачів.

Відповідно до п. 6 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 «Про судову практику
застосування ст.ст. 353-360 ЦПК України»
під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин.

Зміст заяви та додані до неї судові
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 жовтня 2013
року, від 22 квітня 2010 року, від 24 вересня
2010 року та від 16 лютого 2011 року, на які
заявники посилаються як на приклади
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права,
зокрема ч. ч. 2, 3 ст. 1056 ЦК України та
п. 4 ст. 55 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»,
містять різні підстави та зміст
позовних вимог і різні фактичні
обставини у порівнянні з судовим
рішенням, про перегляд якого просять
заявники.

За таких обставин колегія судів дійшла
висновку, що заявники не надали різних
за змістом судових рішень, ухвалених
судами касаційної інстанції, за
тотожних предмета спору, підстав
позову, аналогічних обставин і
однакового матеріально-правового
регулювання спірних правовідносин.

Оскільки наведені заявниками доводи не
містять ознак, які згідно з вимогами п. 1
ч. 1 ст. 355 ЦПК України є підставами для
перегляду судових рішень, у допуску
справи до провадження Верховного Суду
України слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором та за позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» про визнання кредитного
договору незаконним в частині
збільшення процентної ставки,
відшкодування майнової та моральної
шкоди до провадження Верховного Суду
України за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 листопада 2012 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С.Ткачук Судді: В.П.Гончар
М.К.Гримич С.О.Карпенко І.М.Фаловська