АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції: Трусова Т.О.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката
ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного
суду м. Києва від 12 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житлом, -

ВСТАНОВИЛА:

22 липня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, у якому
просила визнати його таким, що втратив
право проживання і користування
квартирою АДРЕСА_1. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що ОСОБА_3 більше 18
років на проживає у зазначеній
квартирі, що відповідно до свідоцтва
про право власності від 27 грудня 2011
року належить їй.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 12 листопада 2013 року зупинено
провадження у справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житлом, до
вирішення цивільної справи № 753/17479/13-ц
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті
особи: ЖБК «Молодіжний-18», Відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м.
Києві, про поділ спільного майна
подружжя.

21 листопада 2013 року представник ОСОБА_1
- адвокат ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на вказану ухвалу, у якій,
посилаючись на порушення норм
процесуального і матеріального права,
просила суд її скасувати та направити
справу для продовження розгляду до
суду першої інстанції. В обґрунтування
заявлених вимог апелянт зазначила, що
право власності та реєстрація місця
проживання мають різну правову
природу, наявність чи відсутність
права власності не залежить від
наявності чи відсутності реєстрації
місця проживання. Також апелянт
зазначила, що до дня набрання законної
сили рішенням суду у справі за позовом
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя мине
значний проміжок часу, протягом якого
ОСОБА_3 матиме право користуватися
квартирою, а позивач буде змушена
сплачувати за нього рахунки за
користування житлово-комунальними
послугами. На думку апелянта, у разі
задоволення позову ОСОБА_3 він зможе
відновити реєстрацію місця свого
проживання.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 апеляційну
скаргу підтримала та просила суд її
задовольнити.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився,
був належним чином повідомлений про
день, час та місце апеляційного
розгляду, його представником було
подано клопотання про розгляд справи
за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представника позивача,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Постановляючи ухвалу, що оскаржується,
суд першої інстанції керувався п. 4 ч. 1
ст. 201 ЦПК України та виходив з того, що
розгляд даної справи неможливий до
розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України
суд зобов'язаний зупинити провадження
у справі у разі неможливості розгляду
цієї справи до вирішення іншої справи,
що розглядається в порядку
конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства.

У п. 33 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 2009 року № 2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» судам роз'яснено, що,
визначаючи наявність передбачених ст.
201 ЦПК України підстав, за яких
провадження у справі підлягає
обов'язковому зупиненню, суд повинен,
зокрема, враховувати, що така підстава
для зупинення провадження у справі, як
зазначено в п. 4 ч. 1 цієї статті ‒?
неможливість розгляду цивільної
справи до вирішення іншої справи, що
розглядається в порядку
конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства,
застосовується в тому разі, коли в цій
іншій справі можуть бути вирішені
питання, що стосуються підстав,
заявлених у справі вимог, чи умов, від
яких залежить можливість її розгляду.

Таким чином, необхідність в зупиненні
провадження у справі виникає у випадку,
якщо неможливо прийняти рішення у
даній справі до ухвалення рішення в
іншій справі. Тобто, між двома справами,
що розглядаються, повинен існувати
тісний матеріально-правовий зв'язок. Це
виражається в тому, що факти,
встановлені в одній із справ, будуть
мати преюдиціальне значення (при
оцінці юридичних фактів) для іншої
справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 подано
позов до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1.

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
до обґрунтованого висновку про
зупинення провадження у справі,
оскільки результат розгляду справи про
поділ спільного майна подружжя матиме
важливе значення для вирішення справи
про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив
право користування житлом на підставі
ст. 405 ЦК України.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що
право власності та реєстрація місця
проживання мають різну правову
природу, наявність чи відсутність
права власності не залежить від
наявності чи відсутності реєстрації
місця проживання, ОСОБА_3 не
позбавлений буде можливості відновити
реєстрацію, колегія суддів виходить з
того, що предметом позовних вимог
ОСОБА_1 є визнання особи такою, що
втратила право користування житлом, а
не зняття її з реєстрації місця
проживання.

Також колегія суддів не приймає до
уваги доводи апелянта про те, що до дня
набрання законної сили рішенням суду у
справі за позовом ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя мине значний проміжок
часу, протягом якого ОСОБА_3 матиме
право користуватися квартирою, а
позивач буде змушена сплачувати за
нього рахунки за користування
житлово-комунальними послугами,
оскільки зазначені обставини не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що ухвала
Дарницького районного суду м. Києва від
12 листопада 2013 року є такою, що
постановлена з додержанням вимог
закону, а тому підстав для її
скасування немає.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1
ч. 1 ст. 312, ст.ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- адвоката ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Дарницького районного суду м.
Києва від 12 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді