АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2013 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.

секретаря: Лисак О.А.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,
представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Вижницького
районного нотаріального округу
Чернівецької області ОСОБА_5, про
визнання договорів дарування
недійсними, за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 04 жовтня 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом
про визнання договорів дарування
недійсними.

В позові представник позивачки
вказувала на те, що ОСОБА_4 є інвалідом з
дитинства, у зв'язку з чим отримує
соціальну допомогу. Рішенням виконкому
Берегометської селищної ради № 6 від 21
січня 2009 року над ОСОБА_4 встановлено
піклування і призначено
піклувальником ОСОБА_6.

Зазначала, що будинок, у якому на даний
час проживає ОСОБА_4, належав їй на
праві приватної власності. В 2009 році
відповідач ОСОБА_2 запропонував
позивачці свої послуги по забезпеченню
доглядом, харчуванням, утриманням її
житла і присадибної ділянки в
належному стані. Взамін попросив
відписати йому належний позивачці
будинок по АДРЕСА_1. Вона погодилася і 14
липня 2009 року уклала з

________________________________________________________________________
________________________________________________________

№22-1523/13 Головуючий у 1 інстанції:
Пилип»юк І.В.

Категорія: 21
Доповідач: Литвинюк І.М.

ним у приватного нотаріуса договір,
тексту якого їй не зачитували вголос і
ніхто нічого не пояснював. Окрім того
через вроджену сліпоту і неписемність
позивачки договір було підписано іншою
особою - ОСОБА_7, яка є родичем
відповідача. При укладенні договору
сестри чи піклувальник присутні не
були, рішення про надання дозволу на
укладення ОСОБА_4 договору відчуження
органом опіки та піклування
Берегометської селищної ради не
приймалося. ОСОБА_4 вважала, що в
договорі передбачені всі права і
обов'язки, про які вона домовилася з
ОСОБА_2, а саме про догляд, харчування і
утримання її житлового будинку.

Стверджувала, що три роки після
укладення зазначеного договору ОСОБА_2
сумлінно виконував свої зобов'язання
по відношенню до позивачки, а на
початку січня 2013 року припинив
здійснювати догляд та забезпечувати
харчуванням. На вимогу повернути
будинок, відповідач вимагає сплатити
йому 100 000,00 грн.. З січня 2013 року ОСОБА_2
до неї не приходить та допомогу не
надає, у зв»язку з чим ОСОБА_4
залишилася без догляду і без належного
їй будинку.

Вважала, що будучи особою похилого
віку, якій не зачитали вголос зміст
договору, позивачка дійсно помилилася
щодо природи укладеного нею правочину
і ця помилка для неї має істотне
значення, адже вона позбулася єдиного
житла і немає належного догляду,
посилаючись на ст. 229 ЦК України,
просила визнати недійсним договір
дарування житлового будинку по
АДРЕСА_1, укладений 14 липня 2009 року між
ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та посвідчений
приватним нотаріусом Вижницького
районного округу ОСОБА_5, з поверненням
сторін в попередній стан, тобто визнати
за ОСОБА_4 право власності на вказаний
житловий будинок. Визнати недійсним
договір дарування земельної ділянки
площею 0,15 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_1, укладений 14 липня 2009 року між і
ОСОБА_2 та посвідчений приватним
нотаріусом Вижницького районного
округу ОСОБА_5, з поверненням сторін в
попередній стан, тобто визнати за
ОСОБА_4 право власності на вказану
земельну. Визнати недійсним договір
дарування земельної ділянки площею 0,38
га для ведення особистого селянського
господарства по АДРЕСА_1, укладений 14
липня 2009 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 та
посвідчений приватним нотаріусом
Вижницького районного округу ОСОБА_5, з
поверненням сторін в попередній стан,
тобто визнати за ОСОБА_4 право
власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Вижницького районного суду
Чернівецької області від 04 жовтня 2013
року позов задоволено.

Визнано недійсними договір дарування
житлового будинку по АДРЕСА_1,
укладений 14 липня 2009 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, серія ВМІ № 129751, реєстровий №
3153, посвідчений приватним нотаріусом
Вижницького районного нотаріального
округу ОСОБА_5; договір дарування
земельної ділянки площею 0,15 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1,
укладений 14 липня 2009 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Вижницького районного
округу ОСОБА_5, реєстровий № 3156; договір
дарування земельної ділянки площею 0,38
га для ведення особистого селянського
господарства по АДРЕСА_1, укладений 14
липня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Вижницького районного округу ОСОБА_5,
реєстровий № 3159.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
житловий будинок по АДРЕСА_1, земельну
ділянку площею 0,15 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,38
га для ведення особистого селянського
господарства по АДРЕСА_1

На рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 04 жовтня 2013
року відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду першої
інстанції є необґрунтованим,
незаконним, винесеним з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Посилається на те, що укладені договори
дарування будинку та земельних ділянок
від 14 липня 2009 року не суперечать актам
цивільного законодавства. На момент
укладання договорів дарування ОСОБА_4
мала необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Не приймаючи показання
свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, суд першої
інстанції базувався на припущеннях, що
свідки можуть бути заінтересованими.
Позивачем пропущено трирічний строк
позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, пояснення осіб, що беруть участь
у справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4,
суд першої інстанції виходив з того, що
при даруванні спірного будинку та
земельних ділянок позивачка мала на
меті вчинення договору довічного
утримання, тобто відбулася помилка
щодо природи правочину, яка має істотне
значення, оскільки укладаючи договори
дарування, ОСОБА_4, яка є інвалідом
першої групи по зору з дитинства,
особою похилого віку та не писемною,
фактично позбавила себе права
власності на земельні ділянки та житло,
а іншого житла в неї немає.

Крім того, договори дарування, укладені
14 липня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, не
відповідають вимогам, передбаченим
ст.ст. 203, 207, 719 ЦК України.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Судом першої інстанції та матеріалами
справи встановлено, що 14 липня 2009 року
між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачем
ОСОБА_8 укладено договір дарування
житлового будинку серія ВМІ № 129751, за
яким ОСОБА_4 безоплатно передала у
власність ОСОБА_2 належний їй на праві
приватної власності житловий будинок з
належними до нього надвірними
будівлями та господарськими спорудами,
що знаходиться по АДРЕСА_1. Договір
підписаний замість дарувальника
ОСОБА_7, посвідчений приватним
нотаріусом Вижницького районного
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 3153.

Також 14 липня 2009 року між позивачем та
відповідачем укладено договір
дарування земельної ділянки серія ВМІ
№129755 та договір дарування земельної
ділянки серія ВМІ №129756, за якими ОСОБА_4
безоплатно передала у власність ОСОБА_2
земельну ділянку площею 0,1500 га - для
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель, та
земельну ділянку площею 0,3897 га для
ведення особистого селянського
господарства, що знаходяться по
АДРЕСА_1

Згідно ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

За вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

За приписами ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Як вбачається зі змісту договорів, їх
підписано в присутності нотаріуса.
Особу сторін встановлено, їх
дієздатність та належність ОСОБА_4
будинку та земельних ділянок, що
відчужуються, перевірено. Особу ОСОБА_7,
яка підписала всі договори на прохання
ОСОБА_4 у зв'язку з її похилим віком та
хворобою, встановлено.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом з
дитинства 1-ї групи, у зв»язку з чим
рішенням виконавчого комітету
Берегометської селищної ради № 06 від 21
січня 2009 року «Про розгляд заяв
громадян» вирішено встановити
піклування над ОСОБА_4 і призначено її
піклувальником ОСОБА_6.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції, у порушення
вищезазначених норм матеріального
права, не звернув уваги на те, що
похилий вік та стан здоров'я позивачки
не є тими обставинами, з встановленням
яких закон пов'язує визнання правочину
недійсним на підставі ст. 229 ЦК України,
як укладеним внаслідок помилки.

Тому посилання представника
позивачки та висновок суду першої
інстанції про те, що у ОСОБА_4 не було
волевиявлення на укладення договору
дарування, а відповідачем було
використано безпорадний стан, в якому
вона знаходилась, є безпідставними. У
разі якщо позивач через похилий вік та
стан здоров'я не правильно сприйняв
природу оспорюваного правочину, зміст
прав та обов'язків сторін, то є підстави
для визначення наявності такого стану
позивача на момент укладання
правочину, коли він не усвідомлював
значення своїх дій та (або) не міг
керувати (ст. 225 ЦК України), на підставі
призначеної відповідно ст. 145 ЦПК
України судово-психіатричної
експертизи.

Визнаючи договір дарування
недійсним на підставі ст. 229 ЦК України,
як укладеним внаслідок помилки, судом
не враховано, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

У цій справі встановлено, що за
ініціативою позивачки і саме на
укладення договору дарування було
взаємне волевиявлення сторін, згідно
якого позивачка передала, а відповідач
прийняв в дар житловий будинок по
АДРЕСА_1, що належав позивачці на праві
власності, зареєструвавши на нього
право власності. Дані обставини
підтвердила ОСОБА_4 при розгляді справи
в апеляційній інстанції.

Частиною 1 ст. 722 ЦК України
визначено, що право власності
обдарованого на дарунок виникає з
моменту його прийняття.

В п. 11 договору дарування
зазначено, що прийняттям дарунка
вважатиметься одержання обдаровуваним
оригінального примірника цього
договору після його нотаріального
посвідчення.

Крім того, 23 липня 2009 року
реєстратором ДКП «Вижницьке районне
бюро технічної інвентаризації» за
ОСОБА_2 було зареєстровано право
власності на будинок, про що був
виданий Витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно.

Поза увагою суду першої інстанції
також залишено умови договорів
дарування, зокрема п.п. 5-10, відповідно
до яких сторони стверджували, що
однаково розуміють значення і умови
договору та його правові наслідки,
підтверджували дійсність намірів при
його укладенні, а також те, що він не
носить характер фіктивного та
удаваного правочину, те, що дарування
носить безоплатний характер та те, що з
наслідками визнання недійсними
договору дарування позивачка була
ознайомлена і згідна.

Також з матеріалів справи, зокрема з
довідки Вижницького територіального
центру соціального обслуговування
(надання соціальних послуг) Вижницької
РДА №255 від 19 вересня 2013 року
вбачається, що ОСОБА_4 взята на
обслуговування відділенням соціальної
допомоги вдома згідно рішення
Берегометської селищної ради № 27 від 06
березня 2002 року з квітня 2002 року і
обслуговується по даний час. На даний
час соціальне обслуговування (догляд)
за ОСОБА_4 здійснює соціальний робітник
Стратій П.К., яка надає соціальні
послуги на безоплатній основі.

Вищенаведеним також спростовуються
доводи позивачки про те, що укладаючи
договір дарування з ОСОБА_2, вона мала
на меті вчинення договору довічного
утримання, оскільки потребувала
стороннього догляду та допомоги.

Відповідно до п.16 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України 03
березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 03 березня
2004 року за № 283/8882 (яка діяла на момент
посвідчення спірних договорів)
нотаріально посвідчувані правочини, а
також заяви та інші документи,
підписуються у присутності нотаріуса.

Якщо фізична особа внаслідок фізичної
вади, хвороби або з інших поважних
причин не може власноручно підписати
правочин, заяву чи інший документ, за її
дорученням і в її присутності та в
присутності нотаріуса може підписати
інша особа. Про причини, з яких фізична
особа, зацікавлена у вчиненні
нотаріальної дії, не могла підписати
документ, зазначається у
посвідчувальному написі. Правочин не
може підписувати особа, на користь або
за участю якої її посвідчено.

Якщо фізична особа, яка звернулася за
вчиненням нотаріальної дії,
неписьменна або сліпа, нотаріус, крім
того, прочитує їй текст документа, про
що на документі робиться відповідна
відмітка. Якщо сліпа особа письменна,
вона сама підписує документ.

Матеріали справи свідчать, що за
період з 2004 року по 2009 рік позивачка
неодноразово (три рази) укладала
договори дарування нерухомого майна,
тобто була обізнаною людиною у таких
питаннях; оспорювані договори
дарування від 14 липня 2009 року за
особистим дорученням дарувальника, в
зв»язку з її станом здоров»я, підписано
ОСОБА_7, про що зазначено у договорах
дарування.

З показань свідка ОСОБА_7 в
судовому засіданні видно, що при
посвідченні договору дарування текст
договору було прочитано нотаріусом
вголос, також нотаріус запитала ОСОБА_4
чи вона розуміє зміст угоди. Дані
обставини також підтвердила в судовому
засіданні свідок ОСОБА_8.

За таких обставин, суд
необґрунтовано вважав доведеним, що з
боку позивачки мала місце помилка щодо
правової природи укладеного з
відповідачем договору, оскільки для
цього позивачкою не надано достатньо
переконливих, допустимих та
достовірних доказів.

Щодо посилань позивачки ОСОБА_4 на
очікування надання з боку відповідача
утримання після укладення договору, то
таке не має правового значення для
вирішення даного спору з огляду на
безвідплатну природу договору
дарування і те, що мотиви укладення
угоди не мають правового значення при
визнанні угоди недійсною з підстав її
укладення внаслідок помилки.

Крім того, визнавши договори
дарування недійсними на підставі ст. 229
ЦК України, суд визнав за позивачкою
право власності на відчужене за таким
договором нерухоме майно, хоча ст. 229 ЦК
України не передбачено застосування
такого наслідку недійсності правочину.

Враховуючи викладене, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, розглянувши
справу в межах заявлених позовних
вимог та визначеного позивачем
предмета спору, колегія суддів
приходить до висновку щодо відсутності
правових підстав для задоволення
позовних вимог.

З огляду на викладене, рішення
суду першої інстанції підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вижницького районного суду
Чернівецької області від 04 жовтня 2013
року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про визнання договорів дарування
недійсними відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: