РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2013 року Приморський районний
суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Івченка В.Б.,

при секретарі - Січінава М.А,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення коштів за
договором позики, 3% річних з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та відшкодування моральної
шкоди.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про стягнення коштів за
договором позики, 3% річних з
урахуванням встановленого індексу
інфляції та відшкодування моральної
шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
відповідно до умов укладеного між
сторонами в усній формі договору
позики, відповідач зобов'язався
повернути позивачу суму позики у
розмірі 102 828,70 грн. до 10 грудня 2010 року.
На підтвердження укладення договору
позики та його умов, позичальником,
відповідачем у справі, видано позивачу
розписку, у яких зафіксовано умови
позики та посвідчено факт отримання
ним визначених грошових сум. Однак, у
встановлений договором та розпискою
строк, відповідач не повернув суму
позики, у зв'язку з чим за ним
утворилась заборгованість, яку позивач
і просить стягнути з урахуванням пені
та 3% річних з урахуванням
встановленого індексу інфляції та
відшкодування моральної шкоди.

В судове засідання позивач не з'явився,
про час та місце розгляду справи судом
повідомлявся належним чином. Однак до
суду надійшла заява від представника
позивача, в якій він просить заявлений
позов розглядати за його відсутності.

В судовому засіданні, яке відбулось
18.06.2013 року, представником відповідача
заявлено клопотання про відкладення
розгляду справи для ознайомлення
матеріалами справи, яке задоволено
судом та відкладено розгляд справи до
11.07.2013 року до 16.00 години.

Відповідач в судове засідання після
відкладення, не з'явився, надіславши
клопотання про відкладення розгляду
справи, при цьому не надавши
відповідних доказів поважності причин
неявки, однак згідно вимог ст. 169 ЦПК
України суд відкладає розгляд справи у
разі неявки в судове засідання сторони
або будь-кого з інших осіб, які беруть
участь у справі, оповіщених у
встановленому порядку про час і місце
судового розгляду, якщо вони
повідомили про причини неявки, які
судом визнані поважними.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен при вирішенні судом
питання щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на судовий розгляд
упродовж розумного строку.

Враховуючи те, що відповідач в судове
засідання не з'явився, свого
представника не направив, про час і
місце судового розгляду був оповіщений
у встановленому порядку, доказів
поважності причин неявки не надав та в
силу того, що судовий розгляд
здійснюється упродовж розумного
строку, суд вважає за можливе
розглядати справу на підставі наявних
у ній даних та доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 09
жовтня 2010 року між сторонами було
укладено договір позики, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу, згідно
умов якого позивачем було надано
відповідачу позику в сумі 102 828,70 грн.,
яку відповідач зобов'язався повернути
до 10 грудня 2010 року. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
позичальник видав позикодавцю
розписку.

За правилами ст. 526 Цивільного кодексу
України (далі за текстом - ЦК України)
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики вважається
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначено грошової суми або визначеної
кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідач умов договору позики у
визначений у ньому строк не виконав,
внаслідок чого у нього перед позивачем
утворилась заборгованість.

За таких обставин суд приходить до
висновку про задоволення позовних щодо
стягнення заборгованості за
невиконання умов договору позики у
розмірі 102 828,70 грн.

Крім того, статтею 1050 ЦК України
передбачено, якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 цього Кодексу. А
згідно зі ст. 625 цього Кодексу боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже, враховуючи наведене вище, суд
задовольняє позовні вимоги щодо
стягнення трьох процентів річних з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за невиконання умов договору
позики у розмірі 102 828,70 грн.

Повно та всебічно дослідивши обставини
справи, оцінивши зібрані докази у їх
сукупності, суд прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог щодо
стягнення заборгованості за договором
позики у розмірі 102 828,70 грн., трьох
процентів річних з урахуванням
встановленого індексу інфляції - 8 679.87
грн.

Що стосується заявленої позивачем
вимоги про стягнення моральної шкоди,
судом встановлено наступне.

Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Позивач, звертаючись до суду з вимогою
про відшкодування моральної шкоди
зазначає, як підставою для її
стягнення, понесені нею емоційні та
душевні страждання, порушення
звичайного способу життя та негативний
вплив на стан здоров'я.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу
України (далі по тексту - ЦК України)
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від
матеріальної шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

За загальним правилом, визначеним ч. 1
ст. 1167 ЦК України, моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини. Виключення, що не
потребують доведення вини, визначені у
ч. 2 вказаної норми.

За змістом п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній особі незаконними
діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати у
моральних переживаннях у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, у порушення
нормальних життєвих зв'язків,
порушення стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Таким чином, відповідальність за шкоду
вимагає встановлення складу
правопорушення, елементами якого є
шкода, протиправна поведінка,
причинний зв'язок між шкодою та
протиправною поведінкою. Відсутність
хоча б одного з цих елементів виключає
відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди
потребує доведення у встановленому
законом порядку, оскільки така шкода є
самостійним видом шкоди і умовою
цивільно-правової відповідальності.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

В силу вищезазначеного, суд дійшов
висновку, що у відбувшихся судових
засіданнях не знайшов свого
підтвердження факт порушення прав
позивача, завдання позивачу моральних
чи фізичних страждань або втрат
немайнового характеру діями чи
бездіяльністю відповідача, позивачем
не надано доказів наявності моральної
шкоди, протиправності діяння чи
бездіяння відповідача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням відповідача та
вини відповідача в її заподіянні, тому
позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Судові витрати відповідно до ст. 88
Цивільного процесуального кодексу
України покладаються на відповідача.
Таким чином, з відповідача підлягає
стягненню сума сплаченого судового
збору у розмірі 1 129.23 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного
кодексу України, ст. ст. 57, 60, 88, 174, 209, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення коштів за договором позики, 3%
річних з урахуванням встановленого
індексу інфляції та відшкодування
моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання:
АДРЕСА_1, індивідуальний
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (місце проживання:
АДРЕСА_2; індивідуальний
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) за
договором позики, 3% річних з
урахуванням встановленого індексу
інфляції у розмірі 111 508.57 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання:
АДРЕСА_1, індивідуальний
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (місце проживання:
АДРЕСА_2; індивідуальний
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1)
судовий збір в розмірі 1 129.23 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Приморський районний суд міста
Одеси шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
проголошено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя
Івченко В.Б.