АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції: Савлук Т.В.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Ратнікової В.М., Махлай Л.Д.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
за довіреністю - Жекової Ганни Іванівни
на заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства "Київенерго"
до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
спожиту електричну енергію, -

ВСТАНОВИЛА:

03 липня 2013 року ПАТ «Київенерго»
звернулось з позовом до суду про
стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за
спожиту електричну енергію в сумі 1 410,67
грн., 3% річних та інфляційну складову
боргу в розмірі 286,66 грн. Свої вимоги
позивач обґрунтовував тим, що ОСОБА_2
проживає у АДРЕСА_1. ПАТ «Київенерго»
здійснює постачання електричної
енергії до вказаного помешкання, однак
ОСОБА_2 за спожиту електричну енергію
не сплачує, внаслідок чого станом на 01
травня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 1 410, 67 грн., що
підлягає стягненню разом із втратами
від інфляції та 3 % річних від суми
боргу.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 07 жовтня 2013 року позов ПАТ
«Київенерго» було задоволено частково
і стягнено з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«Київенерго» заборгованість за
спожиту електричну енергію у розмірі 1
410, 67 грн., вирішено питання про розподіл
судових витрат; в задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено.

26 листопада 2013 року представник ПАТ
«Київенерго» за довіреністю - Жекова
Г.І. подала апеляційну скаргу на
вказане рішення, у якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, просила його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов ПАТ
«Київенерго» у повному обсязі. В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказала, що суд помилково відмовив у
задоволенні позову про стягнення втрат
від інфляції та № 5 річних від суми
боргу, оскільки між ОСОБА_2 та ПАТ
«Київенерго» існує грошове
зобов'язання, за неналежне виконання
якого настає відповідальність,
передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Особи, які беруть участь у справі, у
судове засідання не з'явилися, були
належним чином повідомлені про день,
час та місце апеляційного розгляду,
тому розгляд справи на підставі ч. 2 ст.
305 ЦПК України проведено за їх
відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований
та проживає в квартирі АДРЕСА_1, що
підтверджується копією довідки КП
«Житловик» за № 859 від 29 жовтня 2010 року
(а.с. 15 ).

Як підтверджується наявними у справі
доказами, станом на 01 травня 2013 року у
відповідача виникла заборгованість
перед ПАТ «Київенерго» за спожиту
електричну енергію в сумі 1 410, 67 грн., що
підтверджується випискою з особового
рахунку, відкритого на ім'я ОСОБА_2 (а.с.
7-12).

Задовольняючи позов в частині
стягнення боргу за спожиту
електроенергію суд першої інстанції
керувався ст. 68 ЖК України, ст. 26 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», Правилами користування
електричною енергією для населення,
затвердженими Постановою Кабінету
Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999
року, та правильно виходив з того, що
ПАТ «Київенерго» здійснює постачання
електричної енергії до помешкання
ОСОБА_2, однак ОСОБА_2 за спожиту
електричну енергію не сплачує,
внаслідок чого утворилась
заборгованість у розмірі 1 410, 67 грн., що
підлягає стягненню з нього.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині стягнення втрат від
інфляції та 3 % річних від суми боргу суд
першої інстанції виходив з того, що
правовідносини, що виникли між
сторонами з надання
житлово-комунальних послуг,
регулюються спеціальним
нормативно-правовими актами, що мають
пріоритет у застосуванні з основними
нормами права, зокрема Законом України
«Про житлово-комунальні послуги», який
не передбачає можливості притягнення
боржника до відповідальності,
передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» електропостачання належить
до комунальних послуг.

Згідно із ч.1 ст.509 ЦК зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч.1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК, за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а .
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну
грошову суму на користь кредитора
відповідно до цивільно-правового
договору або з інших підстав,
визначених законом, є грошовим
зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу в грошах, а виконавець має
право вимагати від замовника
відповідної оплати, тобто в якому
передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору, є грошовим зобов'язанням.

Правовідносини, які склалися між
сторонами, є грошовим зобов'язанням, в
якому, серед інших прав і обов'язків
сторін, на боржників покладено
виключно певний цивільно-правовий
обов'язок з оплати отриманих
житлово-комунальних послуг, якому
кореспондує право вимоги кредитора (ч.1
ст.509 ЦК) - вимагати сплату грошей за
надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи
правовідносин сторін як грошових
зобов'язань на них поширюється дія ч.2
ст.625 ЦК як спеціальний вид
цивільно-правової відповідальності за
прострочення виконання зобов'язання.

У Постанові Верховного Суду України
від 30 жовтня 2013 року, прийнятій за
наслідками розгляду заяви про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 січня 2013 року,
вказано, що закріплена в п.10 ч.3 ст.20
закону «Про житлово-комунальні
послуги» правова норма щодо
відповідальності боржника за
несвоєчасне здійснення оплати за
житлово-комунальні послуги у вигляді
пені не виключає застосування правових
норм, установлених у ч.2 ст.625 ЦК.
Інфляційне нарахування на суму боргу
за порушення боржником грошового
зобов'язання, вираженого в
національній валюті та 3% річних від
простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних витрат
кредитора від знецінення грошових
коштів у наслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
ці кошти нараховуються незалежно від
сплати ним неустойки (пені) за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання. За відсутності
оформлених договірних відносин, але в
разі існування прострочення виконання
грошового зобов'язання зі сплати
отриманих житлово-комунальних послуг
покладається на боржника
відповідальність, передбачена ч.2 ст.625
ЦК.

Суд першої інстанції на зазначене
уваги не звернув, а тому дійшов до
помилкового висновку про відсутність
підстав для стягнення втрат від
інфляції і 3 % річних від суми боргу.

Як вбачається з матеріалів справи,
заборгованість за спожиту
електроенергію у розмірі 1 416, 51 грн.
існувала у ОСОБА_2 у станом на 1 травня
2010 року, у червні 2010 року ним було
сплачено 9, 51 грн.

Таким чином, втрати від інфляції за
період з 01 травня 2010 року по 31 травня 2013
року складають 141, 06 грн. (1410, 67 грн. *1, 100 -
1410, 67 грн.), 3 % річних за вказаний період
становлять 130, 57 грн. (3, 61 грн. за період з
01.05.2010 року по 31.05.2010 року та 126, 96 грн. за
період з 01.06.2010 року по 31.05.2013 року).

З огляду на викладене, заочне рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 07 жовтня 2013 року підлягає
скасуванню в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ПАТ
«Київенерго» про стягнення втрат від
інфляції і 3% річних від суми боргу з
ухваленням в цій частині нового
рішення про стягнення з ОСОБА_2 суми у
розмірі 271, 63 грн.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
"Київенерго" за довіреністю - Жекової
Ганни Іванівни - задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013
року в частині відмови у задоволенні
позову Публічного акціонерного
товариства «Київенерго» про стягнення
з ОСОБА_2 втрат від інфляції та 3 % річних
у розмірі 286, 66 грн. - скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Київенерго» 3 % річних від суми боргу
та втрати від інфляції у розмірі 271, 63
грн.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді