Справа № 406/6161/13-ц
Провадження № 22ц/782/4938/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Яреська А. В.,
Борисова Є. А.

За участю секретаря:
Кушнарьової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Алчевського міського суду
Луганської області від 31 жовтня 2013 року
за позовом Державного закладу
«Луганський державний медичний
університет» до ОСОБА_1 про
відшкодування вартості за період
навчання,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням
задоволено вищезазначені позовні
вимоги Державного закладу «Луганський
державний медичний університет»,
стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача
на відшкодування вартості навчання
36797.99 грн., на відшкодування судових
витрат (судового збору) - 367.98 грн.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням суду першої інстанції,
відповідачкою

подано апеляційну скаргу з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам справи,

порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
що

призвело до неправильного вирішення
справи, у зв'язку з чим, апелянт просить
скасувати

рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні

позову.

Обговоривши доводи апеляційної
скарги, заслухавши доповідача,
пояснення

осіб, які брали участь у справі,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів

вважає скаргу такою, що задоволенню не
підлягає.

Так, статтею 213 ЦПК України
встановлено, що рішення суду повинно
бути

законним і обґрунтованим, тобто суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,

повинен вирішити справу згідно із
законом, ухваливши рішення на основі
повно і

всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і

заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як вбачається із матеріалів
справи, ОСОБА_1 з 01.09.2004 року по 25.06.2010
року навчалась у Державному закладі
«Луганський державний медичний
університет», де отримала диплом про
вищу освіту, проходила інтернатуру за
спеціальністю «Загальна практика -
сімейна медицина» в Сумській обласній
клінічній лікарні, була звільнена
01.08.2012 року за наказом № 91-к від 31.07.2010
року.

01 вересня 2004 року між
студенткою ОСОБА_1 та ректором
Державного закладу «Луганський
державний медичний університет» було
підписано угоду б/н про підготовку
фахівців з вищою освітою. Відповідно до
положень вищезазначеної

угоди студентка зобов'язується прибути
після закінчення університету на

місце направлення і відпрацювати не
менше трьох років.

Відповідно до частини 2 статті 52
Закону України "Про освіту" випускники
вищих навчальних закладів, які здобули
освіту за кошти державного або
місцевого

бюджетів, направляються на роботу і
зобов'язані відпрацювати за
направленням і в порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Положеннями статті 56 Закону
України "Про вищу освіту"

передбачено, що випускники вищих
навчальних закладів вільні у виборі
місця роботи. Випускник вищого
навчального закладу, який навчався за
державним замовленням і якому
присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою
освітою певного
освітньо-кваліфікаційного рівня,
працевлаштовується на підставі
направлення на роботу відповідно до
угоди, укладеної між замовником,
керівником вищого навчального закладу
та випускником.

Постановою Кабінету Міністрів
України N 992 від 22 серпня 1996 року
затверджено порядок працевлаштування
випускників вищих навчальних закладів,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням (надалі -
Порядок).

Згідно із п. 8 Порядку
випускники, які уклали угоду з вищим
навчальним закладом після зарахування
на навчання, повинні відпрацювати за
місцем призначення не менше трьох
років (період навчання в інтернатурі до
цього терміну не входить).

Пунктом 14 Порядку передбачено,
що у разі неприбуття молодого фахівця
за направленням або відмови без
поважної причини приступити до роботи
за призначенням, звільнення його з
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни, звільнення за
власним бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до державного
бюджету вартість навчання та
компенсувати замовникові всі витрати.

Тобто Угоду було укладено відповідно
до вимог Закону України "Про вищу

освіту".

Після закінчення навчання
відповідачку відповідно до
направлення на роботу від 28 січня 2010
року було направлено для
працевлаштування у сільську лікарську

амбулаторію с. Яблучне
Великописарівського району УОЗ
Сумської області. Однак до

місця призначення ОСОБА_1 не прибула.

Таким чином, відповідачка не
дотрималась вимог Угоди від 01.09.2004 року,
а

саме, не відпрацювала визначеного в
Угоді трирічного терміну, що є
порушенням п.п.8, 14 Постанови КМ України
від 22.08.96 р. № 992, якою затверджено
"Порядок

працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких

здійснювалась за державним
замовленням", норми якого, в свою чергу,
передбачають повне відшкодування нею
вартості навчання в сумі 36797.99 грн, що і
стало підставною для звернення
позивача до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія
суддів погоджується з рішенням суду
першої

інстанції та надаючи правову оцінку
правовідносинам, що виникли, зазначає
ще й

наступне.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов'язання має виконуватися

належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів

цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв

ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання

сторонами.

Укладена між сторонами Угода є чинною
та не скасована в судовому порядку.

Доводи апелянта у своїй більшості
є доводами, які надавались на
заперечення позовних вимог, були
детально розглянуті судом першої
інстанції, повно, об'єктивно та
всебічно перевірені доказами, наданими
сторонами по справі, і не спростовують
висновків суду.

Інших доводів, які б могли бути
підставою для скасування
оскаржуваного

рішення та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог

Державного закладу «Луганський
державний медичний університет»,
апелянтом не

надано.

На підставі викладеного
колегія суддів вважає оскаржуване
рішення таким, що

ухвалене судом з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому,

згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України,
таким, що підлягає залишенню без змін.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 303,307,308,313-315 ЦПК України,

колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити, рішення Алчевського
міського суду Луганської області від 31
жовтня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно,
але протягом 20 днів може бути оскаржена

шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

o