Справа № 2-118/12
Провадження № 2/752/24/13
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2013 року Голосіївський
районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Новак А.В. при
секретарі Герасимчук А.А., розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Головне управління
юстиції у місті Києві про визнання
договору дарування квартири
недійсним,-

в с т а н о в и в :

позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2,
третя особа яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Головне
управління юстиції у місті Києві про
визнання договору дарування квартири
недійсним.

Мотивувала свої вимоги тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3.
Вона є спадкоємицею першої черги.

При зверненні до нотаріальної контори
вона дізналася, що 03 жовтня 2007 року її
батько подарував належну йому на праві
власності квартиру АДРЕСА_1
відповідачу ОСОБА_2

Позивач зазначає, що оскільки її батько
зловживав алкогольними напоями, а тому
вважає, що зазначений договір потрібно
визнати недійсним, в зв'язку з тим, що
вказаний договір ОСОБА_3 вчинював
будучи дієздатною фізичною особою,
однак в момент підписання не
усвідомлював значення своїх дій та
(або) не міг керувати ними.

З посиланням на правові норми ст. 225 ЦК
України, як на підстави визнання
правочину недійсним, позивач просить
суд ухвалити рішення яким визнати
недійсним з моменту укладення
оспорюваний договір дарування
квартири та зобов'язати обдаровану -
відповідача ОСОБА_2 повернути вказану
квартиру.

В судовому засіданні представник
позивача наполягав на задоволенні
позову та просив його задовольнити
повністю.

Відповідач в судовому засіданні
заперечував проти задоволення позову,
посилаючись на безпідставність його
пред'явлення. Зокрема зазначила, що
померлий добровільно, розуміючи
значення своїх дій подарував їй
квартиру, а тому підстав для
задоволення позовних вимог, на її думку
немає.

Третя особа яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Головне
управління юстиції у місті Києві в
судовому засіданні при вирішення
спору, поклався на розсуд суду. Просив
суд ухвалити рішення згідно вимог
чинного законодавства.

Заслухавши сторони, представників,
дослідивши і проаналізувавши докази,
які містяться в матеріалах справи,
допитавши свідків, суд на основі повно
і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилались як на підставу
своїх вимог і заперечень, дійшов
наступних висновків.

З матеріалів свідоцтва про народження
серії НОМЕР_1 виданого Московським
відділом РАГС м. Києва, ОСОБА_1
народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 і її батьком є
ОСОБА_3.

03 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
був укладений договір дарування
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за номером 4144.
Відповідно до договору, дарувальник -
ОСОБА_3 подарував, а обдарована - ОСОБА_2
прийняла в дар належну дарувальнику
квартиру.

З матеріалів свідоцтва про смерть
Серії НОМЕР_2 виданого відділом
реєстрації смерті у місті Києві
вбачається, що ОСОБА_3 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 52 роки, про що в
Книзі реєстрації смертей 2010 року
квітня місяця 16 числа зроблено
відповідний актовий запис за № 6930.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 в
судовому засіданні пояснили, що
померлий у 1992 році отримав травму
голови і в подальшому почав зловживати
алкогольними напоями. Вів себе
неадекватно, був недоглянутим та не
впізнавав свою дочку і колишню дружину.
На їх погляд ОСОБА_3 в момент підписання
оспорюваного договору не міг розуміти
значення своїх дій, оскільки постійно
був п'яним.

З матеріалів справи, судом встановлено,
що ОСОБА_3 протягом свого життя по
допомогу до лікарів психіатра та
нарколога не звертався та на обліку у
лікаря нарколога і психіатра не
перебував.

У 1992 році ОСОБА_3 отримав
черепно-мозкову травму у вигляді забою
головного мозку, у зв'язку з чим
знаходився на лікуванні в Київській
міській лікарні швидкої медичної
допомоги, де йому була проведена
операція трепанації черепа.

Медична документація, наявна в
матеріалах справи свідчить про те, що
починаючи з 1992 року ОСОБА_3 періодично
оглядався МСЕК і йому у 1998 року було
встановлено ІІ - гу групу інвалідності,
безстроково.

Також матеріали медичної документації
свідчать про те, що він систематично
оглядався лікарями-психіатрами
лікарської консультативної комісії і у
нього було діагностовано діагноз
«Наслідки перенесеної ЧМТ, астенічний
синдром, інтелектуально-мнестичне
зниження, психоорганічний синдром».

Судом на підставі показів свідків та
інших матеріалів справи достовірно
встановлено, що ОСОБА_3 за своє життя
зловживав алкогольними напоями і у
останні роки свого життя вживав такі
систематично, був неохайним і у нього
був втрачений ситуативний контроль, що
є беззаперечно доведеним перед судом
фактом.

З матеріалів посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи № 620
від 26 липня 2013 року вбачається, що
комісія експертів дійшла висновку про
те, що ОСОБА_3 на час укладення договору
дарування квартири АДРЕСА_1(03.10.2007р.)
страждав на органічне ураження
головного мозку
травматично-інтоксикаційного ґенезу з
інтелектуально-мнестичним
зниженням(шифр по МКХ-10:F07.8). На час
укладення договору дарування квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 за своїм психічним
станом міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України,
правочин, який дієздатна особа вчинила
у момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та(або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

З врахуванням проаналізованих вище
доказів у їх сукупності, суд дійшов
висновку, що будь-яких об'єктивних
обставин які б свідчили про те, що на
момент укладення оспорюваного
договору існували обставин, які могли б
свідчити про те, що ОСОБА_3 під час
укладення оспорюваного договору не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) керувати ними, а так само судом не
встановлено факту наявності умов, що
перешкоджали б вільному формуванню
волі померлого і тягнули б
невідповідність його волі і
волевиявленню в розумінні правил ст. 225
ЦК України, і посилання позивача на
такі обставини спростовуються
дослідженими в ході судового розгляду
доказами.

Аналізуючи покази свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 ОСОБА_9 в частині того, що
ОСОБА_3 в момент підписання договору не
міг усвідомлювати значення своїх дій
та (або) керувати ними, суд вважає такі
покази суперечливими та такими, що
спростовані матеріалами справи і
оцінює їх у вказаній частині, як
суб'єктивну думку останніх, яка жодними
об'єктивними доказами, дослідженими в
ході розгляду справи не підтвердилися,
а тому такі не заслуговують на увагу і
суд ставиться до них критично не беручи
такі до уваги.

Із зазначенням вказаних мотивів, суд
обгрунтовано дійшов висновку про
необхідність відмовити у задоволенні
позовних вимог в частині визнання
договору недійсним, оскільки таке не
доведено доказами, дослідженими в ході
судового розгляду та суперечить
матеріалам справи.

Враховуючи відсутність підстав для
задоволення позову в частині визнання
договору недійсним суд вважає, що
відсутні правові підстави для
задоволення решти позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 60
Цивільного-процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилались сторони, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов висновку про необхідність
відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову
повністю.

Розподіл судових витрат між сторонами
вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 212-215, 223, 294-296 ЦПК
України,суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору - Головне
управління юстиції у місті Києві про
визнання договору дарування квартири
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
рішення яке було ухвалено без участі
особи, яка її оскаржує протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.
Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду м. Києва через
Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя
А.Новак