Справа № 2-228/11
Провадження №2/761/2222/2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 грудня 2013 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого
судді: Гайдук С.В.

при секретарі:
Назаренко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Головного управління юстиції у
м. Києві, третя особа Генеральна
прокуратура України про визнання
недійсним довіреності та договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на квартиру, стягнення
матеріальної та моральної шкоди,

та об'єднаним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного управління
юстиції у м. Києві, третя особа:
Генеральна прокуратура України про
визнання незаконними дій та
бездіяльності, стягнення компенсації
завданої моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2008 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Головного управління юстиції у
м. Києві, третя особа Генеральна
прокуратура України про визнання
недійсним довіреності та договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивачка
ОСОБА_1 померла. Ухвалою Апеляційного
суду м. Києва від 30.06.2011 року
провадження було зупинено до залучення
до участі у справі правонаступника
ОСОБА_1, яким визнаний позивач за
об'єднаним позовом ОСОБА_5

Свої позовні вимоги позивачка
ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що на
початку листопада 2007 року відповідачка
ОСОБА_2 разом з своїм сином ОСОБА_3
обманним шляхом вивезли її разом з
усіма документами, цінними речами та
грошовими коштами з квартири АДРЕСА_1
до квартири ОСОБА_3 в Пущу-Водицю. 8
листопада 2007 року її напоїли
психотропними препаратами та привезли
до Четвертої київської державної
нотаріальної контори, де вона будучи в
хворобливому стані, не усвідомлюючи
значення своїх дій підписала
генеральну довіреність на ім'я
ОСОБА_2на право розпорядження всім
своїм майном. Підписуючи довіреність
вона не мала наміру позбавитись усього
особистого майна, грошових коштів та
нерухомості на користь будь-кого, а тим
більше продати житло. Текст та зміст
довіреності стали відомі ОСОБА_1 лише 25
червня 2008 року, коли на її вимогу у
нотаріальній конторі було надано копію
довіреності та роз'яснено наслідки її
видачі. Вважає, що довіреність від 8
листопада 2007 року видана на ім'я ОСОБА_2
була нею підписана без наміру створити
наслідки, нею передбачені. Крім цього, з
огляду на її хворобливий стан здоров'я 8
листопада 2007 року та за відсутності у
неї окулярів, текст довіреності,
всупереч вимогам ч.4 ст. 207 ЦК України, не
містить ознак того, що зазначені вимоги
закону були виконані нотаріусом під
час підписання довіреності.
Ініціатором складання та підписання
спірної довіреності була відповідач
ОСОБА_2, яка скористались її
хворобливим станом і усвідомлюючи
юридичні наслідки такої довіреності
обманним шляхом примусили її
підписати, а нотаріус ОСОБА_4 не тільки
не застеріг її і не пояснив їй
наслідків видачі такої довіреності і
не розтлумачив її зміст, а й сприяв
підписанню такої довіреності,
порушивши при цьому Закон України «Про
нотаріат» та Інструкцію про порядок
вчинення нотаріальних дій та
невідповідність його дій вимогам ст.ст.
203,207, 215, 225, 229-231 ЦК України. Вважає, що
нотаріус виявив повну бездіяльність,
допустив грубі порушення вимог чинного
законодавства, що завдало ОСОБА_1
збитків в особливо великому розмірі.

Скориставшись безпорадним станом
ОСОБА_1, відповідачка ОСОБА_2
використавши довіреність 22 листопада
2007 року у нотаріуса ОСОБА_4 оформила
договір купівлі-продажу квартири
ОСОБА_1 на свого сина ОСОБА_3 за 13800 грн.
Укладення договору купівлі-продажу її
квартири з нею не узгоджувалось, і
такий був укладений всупереч її
інтересам, її внутрішній волі.
Відповідачі ОСОБА_3 скористались її
безпорадним станом, хворобами та
фізичними вадами та уклали договір
купівлі-продажу квартири у її
відсутності, на підставі довіреності,
отриманої обманним шляхом. Дії
відповідачів завдали ОСОБА_1 також
моральної шкоди, оскільки її дійсно
мали намір отруїти, в один момент була
позбавлена усього, що нею було нажито
на протязі всього життя, а тому вважає,
що заявлена нею компенсація моральної
шкоди в розмірі 99,999 тис грн. є лише
незначною часткою реально нанесеної їй
шкоди. Просила суд визнати незаконними
дії та бездіяльність державного
нотаріуса Четвертої Київської
державної нотаріальної контори ОСОБА_4,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати недійсною з
моменту видачі довіреність посвідчену
Четвертою Київською державною
нотаріальною конторою 8 листопада 2007
року за реєстровим номером № 2-9484 на
право управління та розпорядження
майном ОСОБА_1, ОСОБА_2; визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
Четвертою Київською державною
нотаріальною конторою 22 листопада 2007
року за реєстровим номером № 2-9884, між
ОСОБА_2, що діяла від імені ОСОБА_1 на
підставі спірної довіреності, та
ОСОБА_3 з моменту його укладення;
повернути стан речей у первісний,
визнати право власності на нерухоме
майно квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1;
стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 компенсацію завданої
матеріальної шкоди в розмірі по 300000,00
грн. та моральної шкоди в розмірі 33,333
грн. з кожного; стягнути з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_1 компенсацію
матеріальної шкоди в розмірі 300000 грн.
та моральну шкоду в розмірі 33,333 грн.; за
встановленими фактами порушення
чинного законодавства постановити
окрему ухвалу; судові витрати покласти
на відповідачів.

Ухвалою суду від 12.05.2009 року дану
справу було об'єднано в одне
провадження з справою за позовними
вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Головного управління юстиції у
м. Києві, третя особа: Генеральна
прокуратура України про відшкодування
моральної шкоди.

Свої позовні вимоги ОСОБА_5 обґрунтовує
тим, що ОСОБА_1 є його рідною тіткою, яка
проживала одна в АДРЕСА_1. На початку
листопада 2007 року відповідачка ОСОБА_2
та її син обманним шляхом вивезли його
тітку разом з усіма документами та
речами в квартиру ОСОБА_2 до
Пущі-Водиці. 8 листопада 2007 року ОСОБА_2
напоїла тітку психотропними
препаратами та привезла до нотаріуса,
де тітка видала довіреність ОСОБА_2
щодо права управління та розпорядження
майном. Зазначив, що нотаріус виявив
повну бездіяльність при посвідченні
спірної довіреності, з порушенням
вимог чинного законодавства та вимог
Інструкції з вчинення нотаріальних
дій. На підставі тієї довіреності
ОСОБА_2 22 листопада 2007 року уклала з
своїм сином ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу квартири тітки за
низькою ціною. Зауважив, що його тітка
не мала наміру продавати свою квартиру
в якій проживала, а умови договору не
відповідали її інтересам та внутрішній
волі, були укладені під впливом тяжких
обставин, обманним шляхом, з метою
приховати з боку відповідачів ОСОБА_3
їх дійсних намірів щодо заволодіння
майном ОСОБА_1 Порушення
конституційних прав ОСОБА_1 з боку
відповідачів призвело до моральних
страждань ОСОБА_1, оскільки її життя та
здоров'я протягом шести місяців
перебували під загрозою. Позивач
ОСОБА_5 вимушений був докласти нових
непередбачуваних зусиль для поправки
здоров'я тітки, налагодження побуту та
звичних життєвих зв'язків і
спілкування, постійно перебуваючи у
приниженому та пригніченому стані.
Просив суд визнати незаконними дії та
бездіяльність державного нотаріуса
Четвертої Київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_4, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3; стянути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
на його користь компенсацію завданої
моральної шкоди в суму по 1600,00 грн. з
кожного, постановити окрему ухвалу за
фактами порушення чинного
законодавства, судові витрати покласти
на відповідачів.

Позивач ОСОБА_5 та його представник
ОСОБА_6 в судовому засіданні позов
ОСОБА_1 та об'єднаний позов ОСОБА_5
підтримали в повному обсязі та просила
суд їх задовольнити з підстав
наведених у них.

Відповідачка ОСОБА_2, яка також на
підставі довіреності діє від імені
відповідача ОСОБА_3 та представник
ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_1 та позовні вимоги за
об'єднаним позовом ОСОБА_5 не визнали
від надання пояснень відмовились. У
судових дебатах просили у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5
відмовити повністю.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився про розгляд справи
повідомлявся належним чином, а тому суд
вважає за можливе провести розгляд
справи у його відсутності на підставі
наявних у справі доказів.

Третя особа Генеральна прокуратура
України в судове засідання не
з'явилась, про розгляд справи
повідомлялась належним чином,
надіслала до суду листа про розгляд
справи без участі їх представника.
(а.с.105 т.1)

Третя особа Головне управління юстиції
в м. Києві в судове засідання
представника свого не направили, про
розгляд справи повідомлялись належним
чином, у направлених до суду письмових
пояснення зазначили, що при
посвідченні оспорюваних правочинів
державний нотаріус Четвертої
Київської державної нотаріальної
контори Острягін Л.Д. діяв виключно до
вимог законодавства про нотаріат, а
тому вважають що позов ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню.

Суд, вислухавши пояснення позивача
ОСОБА_5 та його представника,
вислухавши пояснення експерта
Мирошниченко О.О., дослідивши матеріали
справи, встановив наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9
визначено: «Судам необхідно
враховувати, що згідно із статтями 4, 10
та 203 ЦК зміст правочину не може
суперечити ЦК, іншим законам України,
які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.».

Частиною 2 статті 202 ЦК України
передбачено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦПК України,
правочин, який вчинений у письмовій
формі, підлягає нотаріальному
посвідченню лише у випадках,
встановлених законом або домовленістю
сторін.

Видача довіреності, письмового
документу, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами - є одностороннім
правочином ( ст. 244 ЦК України).

Перевіряючи обставини по справі, судом
встановлено, що 8 листопада 2007 року
ОСОБА_1 довіреністю уповноважила
ОСОБА_2 управляти та розпоряджатися
усім її майном, з чого б воно не
складалося та де б таке не знаходилося,
укладати усі угоди, що дозволені
законом по керуванню та розпорядженню
майном, а саме - купувати, продавати та
ін.. повноваження. Довіреність
посвідчена 08.11.2007 року ОСОБА_4 державним
нотаріусом Четвертої київської
державної нотаріальної контори та
зареєстрована в реєстрі за №2-9484 (а.с.47
т.1).

22 листопада 2007 року відповідачка
ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_1 на
підставі довіреності, посвідченої
Четвертою київською державною
нотаріальною конторою 8 листопада 2007
року, іменована як «Продавець» уклала з
своїм сином ОСОБА_3 Договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка
належала ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 31.05.1996 року. Договір
підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В цей же
день ОСОБА_4 державний нотаріус
Четвертої київської державної
нотаріальної контори посвідчив
договір та зареєстрував в реєстрі за
№2-9884 (а.с.53-53 т.1).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною ( сторонами ) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається із копії свідоцтва про
смерть, ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1
року.

Частина 1 статті 225 ЦК України визначає,
що правочин, який дієздатна фізична
особа вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06.11.2009р. N 9 Правила
статті 225 ЦК поширюються на ті випадки,
коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння тощо).

Актом посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи №431
від 27.05.2013 року встановлено, що ОСОБА_1 в
період підписання довіреності (8
листопада 2007 року) страждала на
хронічний стійкий психічний розлад у
вигляді шизофренії, параноїдної форми,
безперервний тип перебігу, виражений
апато-дисоціативний дефект на тлі
органічного ураження головного мозку
поєднаного (судинно-дисметаболічного)
ґенезу з психоорганічним синдромом і
за своїм психічним станом у зазначений
період часу не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними (
а.с. 26-38 т. 4).

Також, відповідно до наявної в
матеріалах справи довідки МСЕК від
25.10.1979 року ОСОБА_1 була встановлена ІІ
група інвалідності з діагнозом
«шизофрені» терміном до 01.11.1980 р., а з
17.11.1980 року інвалідність з цією з групою
та діагнозом встановлено безстроково.

Також, протягом тривалого часу ОСОБА_1
перебувала на обліку ПНД, її
хворобливий психічний стан здоров'я
підтверджується наявною в матеріалах
справи медичною документацією, що у
сукупності з висновком посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи, підтверджує психічні
розлади здоров'я ОСОБА_1, а отже в момент
вчинення правочину остання перебувала
в стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та не
могла керувати ними.

Представник відповідачки ОСОБА_2
-ОСОБА_7 в судовому засіданні просила не
брати до уваги як доказ зазначений
висновок, оскільки експертиза
проводилась на недостовірній медичній
картці з ПНД та з порушенням
встановленого порядку
судово-психіатричної експертизи, при
цьому посилається на письмовий
висновок комісії доктора медичних наук
Чуприкова А.П. та лікаря психіатра
Спірідонова В.К.

Разом з тим, суд не може взяти до уваги
зазначені пояснення представника
відповідачки ОСОБА_2 та письмовий
висновок комісії від 19.12.2013 року на тій
підставі, що в судовому засіданні
викликаний експерт-доповідач
Мирошниченко О.О. на поставлені
сторонами питання однозначно
зазначив, що підтримує наданий
комісією висновок щодо психічного
стану померлої ОСОБА_1 на момент
підписання довіреності, оскільки такий
був проведений із сукупного аналізу
усіх наданих на експертизу матеріалів,
з урахуванням клінічних уявлень про
закономірність перебігу захворювань,
на які страждала ОСОБА_1, зіставляючи
об'єктивні та суб'єктивні дані та їхню
узгодженість між собою.

Суд приймає висновок посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи, як належний доказ та надає
йому віри.

З урахуванням наведеного, суд
приходить до висновку, що в момент
підписання довіреності 8 листопада 2007
року ОСОБА_1 не мала повної цивільної
дієздатності, не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

У відповідності до ст. 5 Закону
України «Про нотаріат» (в редакції
станом на 29.08.2007р.) нотаріус
зобов'язаний: здійснювати свої
професійні обов'язки відповідно до
цього закону і принесеної присяги;
сприяти громадянам, підприємствам,
установам і організаціям у здійсненні
їх прав та захисті законних інтересів,
роз'яснювати права і обов'язки,
попереджати про наслідки вчинюваних
нотаріальних дій для того, щоб юридична
необізнаність не могла бути
використана їм на шкоду…

Відповідно до ст. 7 Закону, нотаріуси та
інші посадові особи, які вчиняють
нотаріальні дії, у своїй діяльності
керуються законами України,
постановами Верховної Ради України,
указами і розпорядженнями Президента
України, постановами і розпорядженнями
Кабінету Міністрів України …, наказами
Міністра юстиції України, нормативними
актами обласних, Київської та
Севастопольської міських державних
адміністрацій.

При цьому порядок вчинення
нотаріальних дій станом на 8 листопада
2007 року регулювався Інструкцією про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженою
наказом Міністерства юстиції України
№20/5 від 03.03.2004р., в редакції наказу від
29.08.2007р.

Згідно із пп. 3 та 4 п 16 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, (в подальшому -
Інструкція), якщо фізична особа, яка
звернулася за вчиненням нотаріальної
дії, неписьменна або має вади зору
(сліпа), нотаріус, крім того, прочитує їй
текст документа, про що на документі
робиться відповідна відмітка. Якщо
сліпа особа письменна, вона сама
підписує документ.

Якщо глуха, німа або глухоніма фізична
особа, що звернулася за вчиненням
нотаріальної дії, письменна, вона сама
прочитує документ і підписує його. Якщо
така особа неписьменна, то при вчиненні
нотаріальної дії обов'язково повинна
бути присутня письменна особа, яка може
порозумітися з глухою, німою або
глухонімою особою і посвідчити своїм
підписом, що зміст правочину, заяви чи
іншого документа відповідає волі
учасника нотаріальної дії.

Згідно п. 36 Інструкції, нотаріуси
зобов'язані роз'яснити сторонам зміст і
значення поданих ними проектів
правочинів і перевірити, чи відповідає
зміст посвідчуваних правочинів
вимогам закону і дійсним намірам
сторін.

У відповідності до пп. 1 п. 39 Інструкції
при посвідченні правочинів нотаріус
з'ясовує обсяг цивільної дієздатності
фізичних осіб, які є учасниками
правочинів (стаття 44 Закону України
"Про нотаріат") виходячи з того, що
цивільною дієздатністю фізичної особи
визнається її здатність своїми діями
набувати для себе цивільних прав і
самостійно їх здійснювати, а також
здатність своїми діями створювати для
себе цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та відповідати в разі їх
невиконання.

За пп. 6, 7 п. 39 Інструкції при з'ясуванні
дієздатності учасників правочинів у
разі якщо в нотаріуса виникає сумнів
щодо віку або обсягу дієздатності
учасників правочину, він вимагає
відповідний документ, якщо в нотаріуса
є підстави вважати, що хтось з
учасників правочину страждає на
хронічний, стійкий психічний розлад, що
істотно впливає на здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) керувати ними , а відомостей про
визнання особи недієздатною чи
обмежено дієздатною немає, нотаріус
відкладає вчинення правочину і
з'ясовує, чи є рішення суду про визнання
особи недієздатною або обмежено
дієздатною, яке набрало законної сили.
Якщо таке рішення судом не виносилось,
нотаріус повідомляє про своє
припущення одну з осіб чи один з
органів, указаних у статті 256
(Цивільного процесуального кодексу
України 1963р., вона ж ст. 237 ЦПК України
2003р.), які можуть звернутись до суду із
заявою про визнання цієї особи
недієздатною або обмежено дієздатною.

В судовому засіданні судом було
встановлено, що у ОСОБА_1 на момент
підписання довіреності був поганий
зір, вона була інвалідом другої групи
за психоневрологічним захворюванням, і
на час вчинення довіреності остання не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними.

Разом з тим у спірній довіреності
відсутні записи нотаріуса, що під час
підписання довіреності ОСОБА_1 при
свідках їй оголошувався текст
довіреності, розтлумачувався її зміст,
та наслідки видачі такої довіреності.

Вказані обставини розцінюються судом,
як недотримання з боку державного
нотаріуса Четвертої Київської
державної нотаріальної контори ОСОБА_4
під час посвідчення вказаної
довіреності Закону України "Про
нотаріат", а також Інструкції "Про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України ". а отже дії
нотаріуса були неправомірними, тому
вимоги позивачки в цій частині
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір
купівлі-продажу квартири укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, а згідно з ч. 1 ст.
245 цього ж Кодексу, форма довіреності
повинна відповідати формі, в якій
відповідно до закону має вчинятися
правочин.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів; право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Оскільки, довіреність, на підставі якої
ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу
від імені ОСОБА_1, була видана особою,
яка не усвідомлювала значення своїх
дій та керувала ними, а отже ОСОБА_2 не
мала права відчужувати майно ОСОБА_1,
зокрема квартиру АДРЕСА_1, і,
відповідно, підписувати договір
купівлі-продажу квартири від 22
листопада 2007 року, який внаслідок цього
слід визнаним недійсним відповідно до
ч.2 ст.203 ЦК України, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, і
згідно ст.215 ЦК України призводить до
недійсності правочину.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що договір купівлі-продажу
від 22.11.2007р. також слід визнати
недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Пункт 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009р. № 9 визначає, що відповідно до
ст.ст. 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК, мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Судом встановлено, 24 січня 2009 року
Шевченківським РУГУ МВС України в м.
Києві було відмовлено в порушенні
кримінальну справу за заявою ОСОБА_5
щодо можливих протиправних дій
відносно ОСОБА_1 Дана постанова не була
скасована.

Крім цього, оскільки судом
встановлено, що ОСОБА_1 підписала
довіреність на імя ОСОБА_2 у стані коли
не могла усвідомлювати значення свої
дій та керувати ними, а отже посилання
її на визнання правочинів недійсними з
підстав визначених ст.ст. 229-233 ЦК
України, позбавлені юридичного
обґрунтування.

Щодо вимог позивачки ОСОБА_1 про
стягнення з відповідачів заподіяної
матеріальної шкоди, то вимоги в цій
частині в порядку ст. 60 ЦПК України не
доведені, а тому в цій частині до
задоволення не підлягають.

Щодо вимог позивачки ОСОБА_1 про
стягнення з відповідачів моральної
шкоди то такі вимоги відповідно до
положень ст. 1230 ЦК України не
підлягають відшкодування, так як між
ОСОБА_1 та відповідачами не було
договірних відносин, і за життя ОСОБА_1
моральна шкода їй не присуджувалась.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд приходить
до висновку, що вимоги ОСОБА_1
підлягають задоволенню частково.

Стосовно позовних вимог за об'єднаним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Головного управління юстиції у
м. Києві, третя особа: Генеральна
прокуратура України про визнання
незаконними дій та бездіяльності,
стягнення компенсації завданої
моральної шкоди слід зазначити таке.

Згідно ст. 15 ЦПК України, суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних
сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків встановлених
цим Кодексом. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

У судовому засіданні було встановлено,
що спірна довіреність видавалась
відповідачці ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1, а
не від імені позивача ОСОБА_5, договір
купівлі продажу квартири ОСОБА_1,
укладався між ОСОБА_2, яка діяла на
підставі довіреності від імені ОСОБА_1
та її сином ОСОБА_3

Таким чином, судом встановлено, що
права безпосередньо позивача ОСОБА_5
при укладенні спірних правочинів,
відповідачами не були порушені, а отже
не підлягають захисту в розумінні ст. 3
ЦПК України, а тому в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 в слід відмовити
повністю.

Стосовно позовних вимог в частині
постановлення окремої ухвали, щодо
усунення причин та умов вчиненого
правопорушення, наслідком чого сталося
порушення конституційних прав
позивача, то суд вважає, що позовні
вимоги в цій частині не підлягають
також задоволенню, оскільки, як
визначено в ст. 211 ЦПК України, це є
правом суду, щодо реагування на
порушення закону.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 17, 57-60, 88, 179, 208, 209,
212-215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 16, 203,205,
207, 208, 215 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Головного управління юстиції у м.
Києві, третя особа Генеральна
прокуратура України про визнання
недійсним довіреності та договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на квартиру, стягнення
матеріальної та моральної шкоди -
задовольнити частково.

Визнати дії та бездіяльність
державного нотаріуса Четвертої
Київської державної нотаріальної
контори ОСОБА_4 незаконними.

Визнати недійсною довіреність,
посвідчену Четвертою Київською
державною нотаріальною конторою 8
листопада 2007 за реєстровим № 2-9484, на
право управління та розпорядження
майном ОСОБА_1, ОСОБА_2 з моменту її
видачі.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений Четвертою Київською
державною нотаріальною конторою 22
листопада 2007 року за реєстровим № 2-9884,
укладеного між ОСОБА_2, що діяла від
імені ОСОБА_1 на підставі довіреності
та ОСОБА_3, з моменту його укладення.

Повернути стан речей у первісний -
визнати право власності на нерухоме
майно, квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Позовні вимоги за об'єднаним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Головного управління юстиції у м.
Києві, третя особа: Генеральна
прокуратура України про визнання
незаконними дій та бездіяльності,
стягнення компенсації завданої
моральної шкоди залишити без
задоволення.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ: