Провадження №2/425/715/13
Справа №425/2714/13-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської
головуючого - судді Коваленка Д.С.,
при секретарі - Томко Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні, у приміщенні Рубіжанського
міського суду Луганської області,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Управління
Державної міграційної служби України в
Луганській області, про визнання осіб,
такими, що втратили право користування
квартирою, виселення без надання
іншого житлового приміщення, та зняття
ОСОБА_1 (індивідуальний
ідентифікаційний номер: НОМЕР_1)
звернулась до Рубіжанського міського
суду Луганської області із позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Управління
Державної міграційної служби України в
Луганській області, про визнання
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1,
їх виселення з цієї квартири без
надання іншого житлового приміщення,
та зняття їх з реєстрації у цій
Про місце, день та час розгляду справи
по суті, особи, які беруть участь у
справі повідомлялись належним чином. У
судове засідання 27 грудня 2013 року для
розгляду справи по суті позивач,
відповідачі та третя особа не
з'явились. Позивач через канцелярію
Рубіжанського міського суду
Луганської області подав заяву, якою
просив розглянути справу без його
участі на підставі наявних у справі
доказів, а у випадку неявки
відповідачів вказав, що не заперечує
проти розгляду справи у заочному
порядку та ухвалення заочного рішення.
При цьому зазначив, що правові наслідки
проведення заочного розгляду справи та
ухвалення заочного рішення (у тому
числі особливий порядок набрання таким
рішенням законної сили та порядок його
оскарження) йому відомий та зрозумілий,
а додаткового роз'яснення цих
наслідків судом не потребує.
Відповідачі та третя особа причини
неявки у судове засідання не
повідомили, а правом на подачу
заперечень та доказів, якими вони
обґрунтовуються не скористались.

У зв'язку з неявкою у судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі, в
силу положень частини другої статті 197
Цивільного процесуального кодексу
України фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

У зв'язку з повторною неявкою в судове
засідання відповідачів, які були
належним чином повідомлені про
проведення судового засідання 11 грудня
2013 року та 27 грудня 2013 року (шляхом
публікації в пресі оголошення про
виклик відповідачів), та від яких заяви
про розгляд справи за їх відсутністю не
надходили і причини неявки ними не
повідомлені, а позивач не

заперечив проти вирішення справи у
заочному порядку, розгляд справи
здійснювався за відсутності позивача,
відповідачів та третьої особи, на
підставі наявних у справі доказів (у
заочному порядку), про що судом була
постановлена ухвала без виходу до
нарадчої кімнати, та у порядку частини
п'ятої статті 209 Цивільного
процесуального кодексу України
занесена до журналу судового
засідання.

На основі всебічного, повного,
об'єктивного та безпосереднього
дослідження, кожного наявного у
матеріалах справи доказу окремо, а
також у їх сукупності, суд встановив
наступні обставини, та відповідно до
них визначив такі правовідносини:

На підставі рішення Рубіжанського
міського суду Луганської області від 05
лютого 2009 року, територіальна громада
міста Рубіжне стала власником
відумерлої спадщини ОСОБА_4, у зв'язку з
чим набула право комунальної власності
на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.72-73).

Другого червня 2009 року, на підставі
рішення Виконавчого комітету
Рубіжанської міської ради Луганської
області від 05 травня 2009 року №363, ОСОБА_2
було видано ордер на вселення в жиле
приміщення у вигляді квартири АДРЕСА_1,
разом з братом ОСОБА_3 (а.с.11).

Рішенням Рубіжанського міського суду
Луганської області від 22 травня 2013
року, що набрало законної сили, за
ОСОБА_1 (індивідуальний
ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) по
праву наслідування, було визнано право
власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.72-73).

Четвертого липня 2013 року ОСОБА_1
(індивідуальний ідентифікаційний
номер: НОМЕР_1) зареєструвала право
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1 (а.с.7).

З моменту реєстрації права приватної
власності, ОСОБА_1 не має змоги
потрапити до своєї квартири, хоча бажає
використовувати її для особистого
проживання; ключі від дверей у неї
відсутні, а встановити чи проживають
реально відповідачі у цій квартирі їй
не вдалось, хоча приходила до квартири
неодноразово в різний час, але
відповідачів ніколи не бачила, а двері
ніхто не відчиняв (а.с.3).

При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, починаючи з
початку 2013 року взагалі не оплачують
будь-які житлово-комунальні послуги
(а.с.65-70).

Дев'ятого серпня 2013 року ОСОБА_1
звернулась до Рубіжанського міського
суду Луганської області з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Управління
Державної міграційної служби України в
Луганській області, про визнання
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1,
їх виселення з цієї квартири без
надання іншого житлового приміщення та
зняття з реєстрації (а.с.3-4).

Із встановлених обставин вбачається,
що між позивачем ОСОБА_1, та
відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 виникли
цивільні (зобов'язальні)
правовідносини у сфері найму житла, в
яких позивач виступаючи одночасно і як
власник предмету найму, і як
правонаступник попереднього
наймодавця (територіальної громади
міста Рубіжне в особі виконавчого
комітету Рубіжанської міської ради
Луганської області) оспорює наявність
у відповідачів ОСОБА_2, як наймача, та
ОСОБА_3, як члена сім`ї наймача, права
користування квартирою АДРЕСА_1.

Враховуючи визначені судом
правовідносини, для вирішення спору
суд застосовує такі норми
матеріального права, виходячи при
цьому з наступних мотивів:

Положення частини першої статті 47
Конституції України гарантують право
кожного на житло.

Відповідно до положень частини
четвертої статті 9 Житлового кодексу
Української РСР від 30 червня 1983 року
№5464-Х ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Згідно з положеннями статті 170 цього ж
кодексу, при переході права власності
на жилий будинок (частину будинку,
квартиру), в якому знаходиться здане в
найом жиле приміщення, до іншої особи -
договір найму зберігає силу до
закінчення зазначеного в ньому строку.
Якщо договір найму укладено без
зазначення строку, новий власник
будинку (квартири) вправі вимагати його
розірвання у випадках і в порядку,
передбачених статтею 168 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 7 Основ
житлового законодавства Союзу РСР і
союзних республік, які є чинними та
застосовуються на території України,
жилі приміщення в будинках державного
і громадського житлового фонду, а також
у будинках житлово-будівельних
кооперативів надаються громадянам у
безстрокове користування.

Отже, з огляду на встановлені судом
обставини та зміст норм права, які
підлягають застосуванню, після набуття
ОСОБА_1 права приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1, безстроковий договір
найму, на підставі якого відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право
користування зазначеною квартирою,
зберіг свою силу, але позивач набула
права наймодавця у цього договорі, а
тому й право вимоги його розірвання у
випадку та порядку, передбачених
статтею 168 Житлового кодексу
Української РСР.

Відповідно до положень частини
четвертої статті 168 Житлового кодексу
Української РСР договір найму жилого
приміщення, укладений як на визначений,
так і на невизначений строк, може бути
розірвано за вимогою наймодавця у разі
систематичного невнесення наймачем
плати за комунальні послуги.

Згідно з частиною першою статті 1
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги» від 24 червня 2004 року №1875-VI
комунальні послуги - це результат
господарської діяльності, спрямованої
на задоволення потреби фізичної чи
юридичної особи у забезпеченні
холодною та гарячою водою,
водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням, та
вивезення побутових відходів у
порядку, встановленому законодавством.

З огляду на дані виконавців
комунальних послуг для квартири
АДРЕСА_1, наймачем, починаючи з січня 2013
року, взагалі не вноситься плата за
комунальні послуги, зокрема: за надання
послуг з вивезення побутових відходів
і утримання прибудинкової території
існує заборгованість, яка станом на 01
грудня 2013 року складає 523 (п'ятсот
двадцять три) гривні (а.с.66); за надання
послуг з централізованого опалення
існує заборгованість, яка станом на 01
грудня 2013 року складає 7591 (сім тисяч
п'ятсот дев'яносто одна) гривня (а.с.67);
за надання послуг із обслуговування
мереж водопостачання та
водовідведення (ВДО) існує
заборгованість, яка станом на 01 грудня
2013 року складає 181 (сто вісімдесят одна)
гривня 64 (шістдесят чотири) копійки
(а.с.69-70).

Наведені обставини свідчать про те, що
відповідач ОСОБА_2, як наймач квартири
АДРЕСА_1, систематично не вносить плату
за комунальні послуги, а тому у зв'язку
з вимогою позивача, договір найму між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо вказаної
квартири слід визнати розірваним, а
право користування ОСОБА_2 цією
квартирою, таким, що втрачено.

Оскільки, відповідно до положень
частини першої статті 816 Цивільного
кодексу України та частини першої
статті 160 Житлового кодексу
Української РСР будь-які особи, які
постійно проживають разом з наймачем
набувають рівних з наймачем прав та
обов'язків щодо

користування житлом, тому втрата права
користування житловим приміщенням
наймачем призводить до автоматичної
втрати права користування цим житловим
приміщенням будь-якими особами, які
постійно проживають разом з ним.

Тому, право ОСОБА_3 на користування
квартирою АДРЕСА_1, як члена сім`ї
наймача ОСОБА_2 та особи, яка постійно з
ним проживає, також слід визнати
втраченим.

Отже, матеріально-правову вимогу
позивача про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1, слід визнати
обґрунтованою та такою, що підлягає
задоволенню.

Відповідно до положень частини першої
статті 826 Цивільного кодексу України у
разі розірвання договору найму житла
наймач та інші особи, які проживали у
помешканні, підлягають виселенню з
житла на підставі рішення суду, без
надання їм іншого житлового
приміщення.

Тому, матеріально-правову вимогу
позивача про виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_3
з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого
житлового приміщення, слід визнати
обґрунтованою і такою, що також
підлягає задоволенню.

Розглядаючи вимогу позивача про зняття
з реєстрації місця проживання ОСОБА_2
та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1, суд
виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої
статті 55 Конституції України права і
свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Згідно з частиною першою статті 3
Цивільного процесуального кодексу
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

З огляду на положення частини першої
статті 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11 грудня 2003
року №1382-IV та пункту 3.1. розділу ІІІ
«Порядку реєстрації місця проживання
та місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів», затвердженого
Наказом Міністерства внутрішніх справ
України №1077 від 22 листопада 2012 року,
судове рішення про виселення з
житлового приміщення, яке набрало
законної сили, є достатньою правовою
підставою для реалізації права
власника житлового приміщення на
звернення до територіального
підрозділу Державної міграційної
служби України для проведення цим
органом відповідних реєстраційних дій
щодо зняття з реєстрації місця
проживання осіб, яких виселено з
житлового приміщення власника на
підставі рішення суду.

За таких обставин, та враховуючи
недоведеність позивачем порушення,
невизнання чи оспорювання його
зазначеного права, вимога про зняття з
реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 є
передчасною, та такою, що не підлягає
задоволенню.

Керуючись статтями
1-11,15,57-64,159-197,208,209,212-215,224-233 Цивільного
процесуального кодексу України,

У Х В А Л
И В :

Позов ОСОБА_1 (індивідуальний
ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Управління

Державної міграційної служби України в
Луганській області, про визнання
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1,
їх виселення з цієї квартири без
надання іншого житлового приміщення,
та зняття їх з реєстрації у цій
квартирі, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування квартирою
АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири
АДРЕСА_1, без надання їм іншого
житлового приміщення.

В решті позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Заочне рішення набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано позивачем, або
після закінчення строку для подання
письмової заяви про перегляд заочного
рішення відповідачем, якщо таку заяву
не було подано. У разі подання
апеляційної скарги заочне рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
Апеляційним судом Луганської області.
У разі подання заяви про перегляд
заочного рішення, якщо його не
скасовано, воно набирає законної сили
після розгляду заяви Рубіжанським
міським судом Луганської області.

Заочне рішення може бути оскаржено
позивачем шляхом подання апеляційної
скарги до Апеляційного суду Луганської
області через Рубіжанський міський суд
Луганської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Заочне
рішення може бути переглянуто
Рубіжанським міським судом Луганської
області шляхом подання відповідачем
заяви про перегляд заочного рішення до
цього суду протягом десяти днів з дня
отримання копії заочного рішення.

Суддя -
Д.С.
Коваленко