КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 1512/4844/2012
Провадження № 2/520/5340/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2013 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

при секретарі -
Харитоновій І.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3, публічного акціонерного
товариства «Укргазбанк»,

треті особи - приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, за участю прокуратури
Київського району м. Одеси

про визнання причини пропуску строку
позовної давності поважною, поновлення
пропуску строку позовної давності,
визнання договору дарування недійсним,
повернення майна у власність, визнання
права власності, визнання державного
акту про право власності на земельну
ділянку нечинним, визнання права
власності на земельну ділянку,
визнання договорів іпотеки на
домоволодіння та на земельну ділянку
недійсними, зняття арешту та заборони
відчуження домоволодіння та земельної
ділянки,

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2012 року ОСОБА_2 звернувся
з позовом до ОСОБА_3, ПАТ «Укргазбанк»
про визнання причини пропуску строку
позовної давності поважною, поновлення
пропуску строку позовної давності,
визнання договору дарування недійсним,
повернення майна у власність, визнання
права власності, визнання державного
акту про право власності на земельну
ділянку нечинним, визнання права
власності на земельну ділянку,
визнання договорів іпотеки на
домоволодіння та на земельну ділянку
недійсними, зняття арешту та заборони
відчуження домоволодіння та земельної
ділянки.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 07.08.2012року позовну заяву
ОСОБА_2 було задоволено частково.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 28.11.2012року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
07.08.2012року було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24.07.2013року
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 07.08.2012року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
28.11.2012року скасовано, справу передано
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала суду касаційної мотивована тим,
що суди першої та апеляційної
інстанції помилково вважали договір
дарування та договір іпотеки
нікчемними правочинами, суди одночасно
застосували ч.1 та ч.3 ст. 203 ЦПК України,
кожна з яких є самостійною підставою
для визнання недійсним договору, а
також вказав на неможливість визнання
за позивачем права власності на
земельну ділянку, адже це виключна
компетенція місцевих рад.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2
посилається на те, що 26.12.1995 року між ним
та ОСОБА_3 укладено угоду, відповідно до
якої він за власні кошти придбав два
домоволодіння з надвірними спорудами,
які розташовані на земельній
ділянці площею 643 кв. м. за адресою:
АДРЕСА_1 з оформленням права власності
на ОСОБА_3, яка замість цього
зобов'язалась за власні грошові кошти
придбати для нього дві
чотирьохкімнатні квартири у
Центральному районі м. Одеси до 26.06.1998
року. Окремо сторони домовилися, що
до виконання ОСОБА_3 прийнятого нею
зобов'язання щодо купівлі позивачу
двох квартир, одним із двох придбаних
на її ім'я будинків у
домоволодінні, буде користуватися
ОСОБА_2 У той же день, 26.12.1995 року за
договором купівлі-продажу, укладеного
на Одеській товарній біржі 26.12.1995
року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3
купила домоволодіння з надвірними
спорудами на земельній ділянці
площею 643 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач також вказує, що у січні 1996 року
він зі своєю родиною вселився у будинок
під літ. «В» за вищевказаною адресою.
Влітку 1996 року за власні кошти ОСОБА_2
зробив капітальний ремонт будинку, а
потім почав проводити ремонт у
будинку під літ. «Ж». 17.07.1997 року
ОСОБА_3 отримала державний акт про
право власності на земельну ділянку.

У зв'язку із невиконанням своїх
зобов'язань щодо придбання для
позивача двох квартир в строк
визначений угодою від 26.12.1995 року,
відповідачка ОСОБА_3 за договором
дарування від 29.06.1998 року подарувала
позивачу ОСОБА_2 два зазначених
домоволодіння на земельній ділянці.

У грудні 1999 року після закінчення
позивачем ремонту у будинку під літ.
«Ж», до будинку переїхала проживати зі
своєю родиною ОСОБА_3

В подальшому 26.09.2002 року ОСОБА_2 продав
9/50 частин вказаного домоволодіння. За
його вимогою ОСОБА_3 продала частину
земельної ділянки покупцеві будинку.
Після проведених відчужень у власності
позивача залишилася 41/50 частина
домоволодіння, а у ОСОБА_3 земельна
ділянка площею 487 кв. м.

У вересні 2004 року право спільної
часткової власності на
домоволодіння було припинено і позивач
отримав свідоцтво на право власності
від 16.09.2004 року на домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, як на самостійний
об'єкт нерухомості.

ОСОБА_2 вказує, що ОСОБА_3 продовжувала
вимагати від нього, що б ОСОБА_2
відчужив їй у власність приналежний
йому будинок, а вона виконає
зобов'язання та придбає для позивача
дві чотирьохкімнатні квартири.

21.09.2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали
між собою угоду у простій письмовій
формі, згідно якої ОСОБА_2 прийняв на
себе зобов'язання відчужити на користь
ОСОБА_3 будинок за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом укладення договору дарування
будинку, а ОСОБА_3 зобов'язалася за
власні кошти придбати та оформити на
ім'я ОСОБА_2 дві чотирьохкімнатні
квартири в центрі м. Одеси до 21.09.2008
року. Тобто необхідною умовою
укладення договору дарування, як
зазначає позивач, було обов'язкове
придбання ОСОБА_3 та оформлення на
позивача в обумовлений строк двох
чотирьохкімнатних квартир в центрі м.
Одеси. Внаслідок цього 21.09.2004 було
укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, за яким ОСОБА_2
подарував, а ОСОБА_3 прийняла зазначене
домоволодіння у власність.

Позивач зазначає, що у зв'язку із
складними сімейними відносинами між
ОСОБА_3 та її чоловіком позивач у грудні
2004 року виселився з будинку під літ. «Ж»
за адресою: АДРЕСА_1. В подальшому
відповідачка ОСОБА_3 періодично
зустрічалася з позивачем і пояснювала
йому про тимчасову неможливість
виконати взяті на себе зобов'язання, у
зв'язку із складними сімейними та
життєвими обставинами, посилаючись на
розірвання шлюбу з чоловіком, смерть
бабусі та недостатністю коштів у
зв'язку зі збільшенням обігових коштів
у бізнесі тощо.

Після спливу у вересні 2008 року строку
виконання зобов'язання, ОСОБА_3 просила
продовжити строк виконання
зобов'язання щодо придбання на ім'я
позивача квартир і просила надати їй
таку можливість. 21.09.2008 року між
позивачем та ОСОБА_3 було укладена
додаткова угода до угоди від 21.09.2004
року, згідно якої строк виконання
зобов'язання було продовжено до 21.09.2011
року. Однак і у зазначений термін
ОСОБА_3 не виконала взятих на себе
зобов'язань та не купила для позивача
вказані квартири. Після спливу
продовженого строку виконання
зобов'язання, позивач став вимагати від
ОСОБА_3 повернути йому спірне
домоволодіння і лише тоді дізнався, що
це неможливо, оскільки ОСОБА_3 у 2006 році
уклала з ВАТ «Укргазбанк» кредитний
договір і у якості забезпечення
виконання зобов'язання за договором
передала в іпотеку будинок і земельну
ділянку. Крім того, до укладення
кредитного договору і договорів
іпотеки, ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_7
спірний будинок і земельну ділянку, яку
через деякий час ОСОБА_7 зворотно
відчужив ОСОБА_3 Всі ці операції стали
відомі позивачу після спливу строку
виконання ОСОБА_3 перед ним
зобов'язання щодо купівлі-квартир, яке
вона не виконала - тобто після 21.09.2011
року.

Позивач вважає, що він пропустив строк
позовної давності щодо захисту свого
права шляхом звернення до суду із даним
позовом з поважної причини, оскільки
дізнався про порушення свого права
лише після спливу строку виконання
відповідачкою своїх зобов'язань, який
був між ними обумовлений у письмовій
угоді. Позивач зазначає, що договір
дарування має бути визнаний недійсним,
оскільки ОСОБА_3 навмисно ввела його в
оману, адже, як з'ясувалася вона ніколи
не мала наміру купляти позивачу
квартири, хоча це було обов'язковою
передумовою відчуження на користь
ОСОБА_3 спірного домоволодіння шляхом
укладенням договору дарування на її
ім'я.

Крім того, позивач наполягає на тому, що
сам по собі договір дарування не
відповідав дійсному волевиявленню
сторін, яке мало відплатний характер
вчинення дії майнового характеру на
користь дарувальника, що не відповідає
вимогам ст. 717 ЦК України, тобто
суперечить Закону. Крім того, у зв'язку
із недійсністю договору дарування і
повернення позивачу у власність
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, у
відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377
ЦК України припиняється право
колишнього власника ОСОБА_3 і до
набувача переходить право власності на
земельну ділянку, та нерухоме майно, на
якій воно розміщено. Приймаючі до
уваги, що у договорі дарування було
зазначено площу земельної ділянки, на
якій розміщено домоволодіння та
надвірні споруди із зазначенням
державного акту на земельну ділянку,
позивач вважає, що до нього перейшло
право власності на зазначену частину
земельної ділянки і тому всі
цивільно-правові угоди, укладені
ОСОБА_3, як власником домоволодіння і
земельної ділянки суперечать закону і
є недійсними.

Одночасно, позивач на захист свого
порушеного права просить визнати за
ним право власності на домоволодіння
та земельну ділянку. Також, отримання
ОСОБА_3 акту на право приватної
власності на земельну ділянку, право
власності на яку перейшло до набувача
домоволодіння, є таким, що суперечить
закону і тому зазначений державний
акт є недійсним. У зв'язку із зазначеним
арешт та заборона відчуження
домоволодіння і земельної ділянки
порушують права позивача, як власника і
він просить їх скасувати та вилучити
записи з Державного реєстру заборон
відчуження та з державного реєстру
іпотек.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
його представник позовні вимоги
підтримали.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов не визнала, просила у
задоволенні позову відмовити і
пояснила, що вона є дочкою позивача, у
1995 році вона уклала з батьком письмову
угоду, відповідно до умов якої замість
купленого ОСОБА_2 з оформленням на її
ім'я домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1,
вона прийняла на себе обов'язок купити
для ОСОБА_2 в строк до 26.06.1998 року дві
чотирьохкімнатні квартири у центрі м.
Одеси. У 1997 році вона завернулася до
Одеської міської ради із заявою про
передачу безоплатно у власність
земельної ділянки при домоволодінні,
яке було зареєстровано на неї на праві
приватної власності та отримала
державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку площею 862
кв. м. за адресою: АДРЕСА_1. Однак у
зв'язку із недостатністю коштів
виконати вказане зобов'язання не
змогла, у зв'язку з чим після спливу
26.06.1998 року строку виконання
зобов'язання, вона на вимогу ОСОБА_2
віддарила йому два жилих будинки з
надвірними спорудами, що складали
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідачка також повідомила, що
купівлю даного домоволодіння і
проведення ремонтних робіт здійснював
ОСОБА_2 за свої кошти. У ОСОБА_2 склалися
напружені стосунки з її чоловіком, що
не могло не відображатися на її
стосунках з батьком. Саме цим
пояснюються вимоги позивача, щоб вона
купила йому дві квартири замість
придбаного для неї домоволодіння.
ОСОБА_3 погодилася на пропозицію
позивача і підписала письмову угоду з
огляду на те, що їй та її дітям
необхідне було житло, при цьому що в неї
також погіршилися відносини з
чоловіком і, крім того, вона
розраховувала займатися бізнесом і
через деякий час накопичити гроші та
купити батькові дві квартири і та
відстрочка, що була обумовлена в угоді
їй дійсно була необхідна. Також ОСОБА_3
розраховувала, що у разі невиконання
зобов'язання, позивач, як батько
зрозуміє її і простить. Після того, як
на вимогу ОСОБА_2 вона повернула йому
домоволодіння по договору дарування,
ОСОБА_2 відчужив один із двох житлових
будинків ОСОБА_8, а вона на прохання
ОСОБА_2 здійснила відчуження частини
земельної ділянки площею 375 кв. м.

Також, у 2004 році ОСОБА_3 отримала
державний акт про право власності на
земельну ділянку площею 487 кв. м. і
попросила батька оформити на неї право
власності на домоволодіння замість
чого обіцяла виконати прийняте раніше
зобов'язання щодо купівлі для нього
двох чотирьохкімнатних квартир в
центрі м. Одеси.

21.09.2004 року було укладено письмову
угоду за якою ОСОБА_2 взяв на себе
зобов'язання укласти з ОСОБА_3
договір дарування і подарувати їй
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а
ОСОБА_3 зобов'язалася за власні кошти
купити до 21.09.2008 року для ОСОБА_2 дві
чотирьохкімнатні квартири в центрі м.
Одеси. Того ж дня, було зворотно
укладено договір дарування на її ім'я.
Однак, у вказаний строк вона не змогла
виконати прийняте на себе зобов'язання
у зв'язку із складними сімейними та
життєвими обставинами і тому після
спливу строку знову попросила батька
продовжити строк виконання
зобов'язання. 21.09.2008 року вони уклали
письмове доповнення до угоди від 21.09.2004
року, згідно якого строк виконання
ОСОБА_3 зобов'язання щодо купівлі для
позивача двох квартир було продовжено
до 21.09.2011 року.

ОСОБА_3, підписуючи 21.09.2008 року дану
угоду, приховала від ОСОБА_2, що
домоволодіння і земельна ділянка за
адресою: АДРЕСА_1 передані нею в іпотеку
ВАТ «Укргазбанк» для забезпечення
виконання власних зобов'язань за
кредитним договором. Також, позивачу не
було відомо, що вона намагалася продати
будинок за допомогою ОСОБА_7 Справи у
бізнесі не дозолили їй вийти на той
рівень фінансової спроможності, щоб
виконати зобов'язання перед ОСОБА_2

Представник відповідача ПАТ
«Укргазбанк» в судовому засіданні
позов не визнав, надав письмові
заперечення проти задоволення позову,
у яких просив у задоволенні позову
відмовити.

Прокурор прокуратури Київського
району м. Одеси, що вступив у справу в
інтересах держави в особі ПАТ
«Укргазбанк», в судовому засіданні
просив відмовити у задоволенні позову
з підстав, викладених у запереченнях
ПАТ «Укргазбанк».

Треті особи - приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явилися, надіслали суду письмові
заяви, у яких просили розглянути справу
за їх відсутності.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2,
його представника, відповідачки
ОСОБА_3, представника ПАТ «Укргазбанк»,
прокурора, показання свідків,
дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про необхідність часткового
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого
особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Судом встановлено, що у поданій до суду
позовній заяві ОСОБА_2 ставить питання
про визнання недійсним договору
дарування від 21.09.2004 року, як такий, що
суперечить закону у зв'язку із
наявністю фактичної угоди, укладеної
між сторонами договору дарування про
покладення обов'язку на обдарованого
вчинити на користь дарувальника дії
майнового характеру, а саме: купити дві
чотирьохкімнатні квартири в строк,
продовжений сторонами до 21.09.2008 року, та
в подальшому продовжений сторонами у
вигляді додаткової письмової угоди від
21.09.2008 року до 21.09.2011 року.

Після спливу зазначеного строку
позивач, у зв'язку із порушенням
відповідачкою покладеного обов'язку
щодо купівлі позивачу двох квартир у
центральній частині м. Одеси, почав
вимагати від відповідачки
повернення нерухомого майна і лише
тоді дізнався про те, що відповідачка
ОСОБА_3 таємно від нього здійснювала
неодноразові спроби відчужити спірне
нерухоме майно, а в подальшому передала
домоволодіння і земельну ділянку в
іпотеку банку у якості забезпечення
виконання своїх зобов'язань за
кредитним договором.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява
про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Судом встановлено, що жодна зі
сторін у справі не подавала суду у
письмовому вигляді та не робила усних
заяв про застосування наслідків спливу
позовної давності, крім того, суд
приймає до уваги, що позивачем заявлені
одночасно позовні вимоги щодо визнання
недійсним договору дарування, як
укладеного із порушенням вимог закону
щодо його оплатності так і внаслідок
обману з боку відповідачки, про що
ОСОБА_2 дізнався лише після спливу
встановленого сторонами строку
виконання зобов'язання, покладеного на
відповідачку замість відчуження на її
користь нерухомого майна за договором
дарування - тобто після 21.09.2011 року

З урахуванням того, що позов подано до
суду 03.04.2012 року, суд вважає, що ОСОБА_2
не пропущений строк позовної давності.

Крім того, з огляду на те, що жодна зі
сторін у справі не подала суду заяви
про застосування наслідків спливу
позовної давності, вирішення питання
про поновлення цього строку є
недоцільним, судом не розглядається, а
позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні
згідно угоди від 26.12.1995 року, укладеній
у простій письмовій формі, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 домовилися про те, що
домоволодіння з гаражем по АДРЕСА_1,
разом земельною ділянкою площею 643
кв. м., на якій вони розташовані
купляються повністю за грошові кошти
ОСОБА_2, а оформлюються на ОСОБА_3,
замість чого ОСОБА_3 зобов'язується за
власні кошти до 26.06.1998 року придбати
(купити) ОСОБА_2 і оформити на нього дві
чотирьохкімнатні квартири у
Центральному районі м. Одеси (т.1, а. с. 8).

Того ж дня - 26.12.1995 року відповідно до
умов договору купівлі-продажу
нерухомого майна, укладеного на
Одеській товарній біржі ОСОБА_9
продала, а ОСОБА_3 купила
домоволодіння загальною площею 365 кв.
м., жилою площею 165,5 кв. м. за адресою:
АДРЕСА_1, з надвірними спорудами, які
розташовані на земельній ділянці
площею 643 кв. м. (т.1, а. с. 9-10).

Рішенням Виконавчого комітету
Одеської міської ради № 838 від 12.07.1997
року встановлено, що ОСОБА_10 у 1946 році,
отримавши у користування земельну
ділянку площею 5539 кв. м. в районі
Чубаївки по вул. Червоної Армії буд. 51-53,
в подальшому відмовився від частини
переданої йому у користування
земельної ділянки загальною площею
1900 кв. м., що оформлено рішеннями
Виконкому одеської міської ради № 306
від 25.04.1955 року та № 6 від 07.01.1959 року. У
користуванні ОСОБА_10 залишилася
земельна ділянка площею 3639 кв. м. (в
натурі 3752 кв. м.), яка в подальшому
перейшла у власність ОСОБА_11

За договором купівлі-продажу
нерухомого майна № 221/96,
зареєстрованого на Одеській Новій
біржі 28.12.1996 року ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15 купили у ОСОБА_11
домоволодіння з надвірними спорудами,
розташованими на земельній ділянці
площею 3575 кв. м. по АДРЕСА_1 у рівних
частках кожний. Земельну ділянку
набувачі розділили за мировою угодою,
згідно якої ОСОБА_14 отримав у
користування земельну ділянку площею
1018 кв. м.

За договором № 11960 купівлі-продажу
нерухомого майна, зареєстрованого на
Одеській товарній біржі 26.12.1995 року
ОСОБА_3 купила у ОСОБА_9 домоволодіння
з надвірними спорудами, розташовані на
земельній ділянці площею 643 кв. м. по
АДРЕСА_1. За здійсненими обмірами в
натурі площа земельної ділянки складає
706 кв. м. Збільшення площі на 63 кв. м.
відбулося за рахунок уточнення площі
ділянок в межах кварталу. ОСОБА_14
просив вилучити із його
землекористування ділянку площею 156
кв. м. і передати у користування ОСОБА_3
Претензій у сусідів з приводу
суміжного землекористування не було.

Виконавчим комітетом Одеської
міської ради 12.07.1997 року було
прийнято рішення № 383 про вилучення у
ОСОБА_14 земельної ділянки площею 156 кв.
м. по АДРЕСА_1 за згодою
землекористувача та передано
безоплатно ОСОБА_3 у приватну власність
земельну ділянку площею 862 кв. м. (в тому
числі 63 кв. із земель запасу міста
Одеси) для обслуговування жилого
будинку та господарських споруд (т.1,
а.с. 117 на звороті).

Державний акт серії ОД № 978142 від
17.07.1997 року посвідчує, що ОСОБА_3 було
передано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,0862 га. за адресою:
АДРЕСА_1 для будівництва і
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель (т.1, а. с. 116).

Згідно договору дарування від 29.06.1998
року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_16, ОСОБА_3
подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар
домоволодіння з надвірними спорудами
по АДРЕСА_1, розташоване на земельній
ділянці площею 643 кв. м. (т.1, а.с. 12).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 26.09.2002 року, посвідченого державним
нотаріусом Першої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_2 продав, а
ОСОБА_8 купила 9/50 частин домоволодіння
з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, що
розташоване на земельній ділянці
площею 862 кв. м. (т.1, а. с. 13).

Згідно договору купівлі-продажу від
26.09.2002 року посвідченого державним
нотаріусом Першої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_3 продала, а
ОСОБА_8 купила земельну ділянку по
АДРЕСА_1 площею 0,0375 кв. м. (т.1, а. с. 14).

Відповідно до державного акту серії ОД
№ 085240 від 10.09.2004 року на право
власності на земельну ділянку ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0487 га. (т.1, а. с.
15).

Розпорядженням Київської районної
адміністрації Одеської міської ради №
1278 від 10.09.2004 року було затверджено
висновок КП «ОМБТІ та РОН»від 10.09.2004
року про розділ домоволодіння по
АДРЕСА_1 на два самостійних; визнано
право власності на новоутворені
домоволодіння: № 49-а по вул. Нєдєліна,
яке складається із житлового будинку
під літ. «Ж» та споруди під літ. «З» за
ОСОБА_2 - 1 ціле; № 49-б яке складається
із житлового будинку під літ. «В» та
госпспоруди під літ. «Е» за ОСОБА_8 - 1
ціле, з присвоєнням окремої поштової
адреси домоволодінню -АДРЕСА_1 (т.1, а.
с.16).

Згідно угоди від 21.09.2004 року, укладеній
у простій письмовій формі ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 домовилися про те, що ОСОБА_2
переоформлює шляхом укладення
договору дарування на ОСОБА_3
домоволодіння з гаражем по по
АДРЕСА_1 разом земельною ділянкою
площею 487 кв. м., на якій вони
розташовані, замість чого ОСОБА_3
зобов'язується за її власні кошти до
21.09.2008 року купити та оформити на
ОСОБА_2 дві чотирьохкімнатні квартири у
Центральній частині м. Одеси (т.1, а. с.
23).

Відповідно до умов договору дарування
домоволодіння від 21.09.2004 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, ОСОБА_2 подарував, а
ОСОБА_3 прийняла у дар домоволодіння по
АДРЕСА_1, що складається з одного
кам'яного житлового будинку під літ.
«Ж» житловою площею 128,4 кв.м. та
господарсько-побутових будівель літ.
«З» - гараж, № 1 - огорожа, розташоване на
земельній ділянці площею 487 кв. м.
згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку ОД № 085240,
виданого Одеським міським
управлінням земельних ресурсів 10.09.2004
року (т.1, а. с. 24).

Судом також встановлено, що на підставі
договорів купівлі-продажу від 29.12.2005
року, ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_7
прийняв у власність домоволодіння по
АДРЕСА_1, що складається з одного
кам'яного житлового будинку під літ.
«Ж» житловою площею 128,4 кв. м. та
господарсько-побутових будівель літ.
«З» - гараж, № 1 - огорожа, що розташоване
на земельній ділянці розміром 487 кв.
м. та земельну ділянку площею 0,0487 га., що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку і господарських будівель (т.1,
а. с. 26, 27).

В подальшому згідно договорів
купівлі-продажу від 22.08.2006 року ОСОБА_7
передав, а ОСОБА_3 прийняла у власність
вищезазначені домоволодіння та
земельну ділянку (т.1, а. с. 29, 30).

Судовим розглядом встановлено, що на
підставі кредитного договору № 204/П
від 22.08.2006 року ВАТ АБ «Укргазбанк»
надав ОСОБА_3 кредит в сумі 360000 доларів
США з 22 серпня 2006 року до 21 серпня 2026
року з умовою забезпечення кредиту у
вигляді укладення договору іпотеки
нерухомого майна - домоволодіння
(житлового будинку на земельній
ділянці 487 кв. м.) за адресою: АДРЕСА_1 (т.1,
а. с. 32-33).

Згідно договору іпотеки від 22.08.2006 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, ОСОБА_3 в якості
забезпечення виконання зобов'язання за
кредитним договором № 204/П від 22.08.2006
року передала ВАТ АБ «Укргазбанк» в
іпотеку домоволодіння, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 та складається в
цілому з одного кам'яного житлового
будинку під літ. «Ж» житловою площею 128,4
кв. м. та господарсько-побутових
будівель літ. «З» - гараж, № 1 - огорожа,
розташована на земельній ділянці
розміром 487 кв. м. (т.1, а.с. 34-36).

Зі змісту державного акту серії ЯГ №
950627 від 26.12.2006 року на право власності
на земельну ділянку вбачається, що
ОСОБА_3 є власником земельної ділянки
за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0487 га. (т.1, а.
с. 31).

Згідно договору до договору іпотеки
від 29.01.2007 року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_17, ОСОБА_3 в
якості забезпечення виконання
зобов'язання за кредитним договором №
204/П від 22.08.2006 року додатково передала
ВАТ АБ «Укргазбанк» в іпотеку
земельну ділянку площею 487 кв. м. за
адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 37).

Відповідно до додаткової угоди від
21.09.2008 року про внесення змін та
доповнень до угоди від 21.09.2004 року,
укладеній у простій письмовій формі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовилися про
продовження строку виконання
зобов'язань, прийнятих ОСОБА_3 перед
ОСОБА_2 згідно угоди від 21.09.2004 року до
21.09.2011 року (т.1, а. с. 25).

Відповідно до ст. 3 ЦК України,
загальними засадами цивільного
законодавства, зокрема, є свобода
договору, судовий захист цивільного
права та інтересу, справедливість,
добросовісність та розумність.

Згідно ст. 6 ЦК України, сторони мають
право укласти договір, який не
передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони
в договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін
положень актів цивільного
законодавства випливає з їх змісту або
із суті відносин між сторонами.
Положення частин першої, другої і
третьої цієї статті
застосовуються і до односторонніх
правочинів.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими
актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних
прав та обов'язків, зокрема, є:
договори та інші правочини.

Ст. 12 ЦК України встановлює, що особа
здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні
права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства. При
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або
культурній спадщині. Не допускаються
дії особи, що вчиняються з наміром
завдати шкоди іншій особі, а також
зловживання правом в інших формах.
При здійсненні цивільних прав особа
повинна додержуватися моральних
засад суспільства.

Згідно зі ст. 14 ЦК України, цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій,
вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі тощо.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь - яку дію
майнового або немайнового характеру,
не є договором дарування.

Якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України
істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням.

Виходячи з пояснень ОСОБА_3, вона
підписувала зазначені письмові угоди з
ОСОБА_2 з огляду на те, що їй та її дітям
необхідне було житло, в неї також
погіршилися відносини з чоловіком і,
крім того, вона розраховувала що у разі
невиконання зобов'язання, позивач, як
батько зрозуміє її і простить, тобто
ОСОБА_3, умовивши батька подарувати їй
домоволодіння, в обмін на зобов'язання
в майбутньому придбати на його ім'я дві
квартири, ввела ОСОБА_2 в оману, адже з
моменту виникнення даних
правовідносин не мала наміру та
можливості виконувати своє
зобов'язання.

Тому суд вважає, що наявні правові
підстави для визнання недійсним
договору дарування з підстав,
передбачених ст. 230 ЦК України, як
укладеного стороною внаслідок
навмисного введення сторони договору
в оману іншою стороною щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
тобто обставин, які мають істотне
значення, в даному випадку щодо
покладення зобов'язання на
обдарованого купити дарувальнику
нерухоме майно. Отже, заявлені ОСОБА_2
позовні вимоги в цій частині є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд не погоджується з запереченнями
ПАТ «Укргазбанк» щодо домовленості
сторін у вигляді сприяння ОСОБА_2
ОСОБА_3 у вилученні заставленого
нерухомого майна з іпотеки і таким
чином позбавлення банку від
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором шляхом
укладення письмових угод, не маючих
юридичної сили, оскільки ці
заперечення відповідача не
підтверджені належними і допустимими
доказами та носять характер
припущення, на яких не може
ґрунтуватися ні доказування, ні
рішення суду.

Суд погоджується з запереченнями ПАТ
«Укргазбанк» щодо недотримання форми
вказаних правочинів, та вважає, що
наявні в матеріалах справи угоди
дійсно були укладені із порушенням
форми правочину та змісту щодо
відповідності закону в частині
покладення обов'язку на обдарованого
вчинити дії майнового характеру на
користь дарувальника у вигляді
придбання для нього двох квартир, але в
даному випадку дані письмові угоди, що
укладені сторонами у 1995 році, 2004 році,
2008 році оцінюються судом виключно, як
докази дійсного волевиявлення сторін
при укладенні договору дарування з
метою з'ясування характеру
правовідносин, що склалися між
сторонами укладеного договору
дарування та оцінки його відповідності
вимогам законодавства.

Тобто, угоди, що були укладені у простій
письмовій формі між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
даному випадку судом оцінюються, як
письмові докази по справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

З дослідженого змісту письмових угод
від 26.12.1995 року та 21.09.2004 року суд вбачає
хронологічну послідовність, пов'язану
із зазначенням місця покупки квартир в
першому випадку у Центральному районі
м. Одеси, а в подальшому у центральній
частині м. Одеси, оскільки Центральний
район м. Одеси, як
адміністративно-територіальна одиниця
міста, існував до 2003 року, після чого
був приєднаний до Приморського району
м. Одеси, що в даному випадку
додатково свідчить про відсутність
підстав вважати дані письмові угоди
сторін штучно виготовленими в більше
пізній період з метою звільнення
заставленого нерухомого майна з
іпотеки і таким чином позбавлення
банку від забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Суд також не погоджується з думкою
представника ПАТ «Укргазбанк» про
відсутність підстав для задоволення
позову з посиланням на те, що із
договору дарування не вбачається про
обов'язок обдарованої ОСОБА_3 вчиняти
дії майнового характеру на користь
ОСОБА_2, оскільки само по собі не
зазначення в нотаріально посвідченому
договорі дарування положення, що
суперечить його правовій природі не
є безумовною підставою щодо
неможливості його оскарження та
подальшого визнання недійсним.

Згідно ст. 212 ЦК України, жоден
доказ не має для суду
наперед встановленого значення. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Суд приймає до уваги пояснення
позивача ОСОБА_2 про те, що він купив
домоволодіння по АДРЕСА_1 з оформленням
права власності на ОСОБА_3 згідно
договору купівлі-продажу, укладеного
на Одеській товарній біржі 26.12.1995 року,
за особисті кошти, оскільки ця
обставина була визнана відповідачкою
ОСОБА_3, не заперечувалася іншими
особами, які беруть участь у справі,
підтверджена показаннями допитаного у
судовому засіданні свідка ОСОБА_18

Суд також приймає до уваги пояснення
позивача ОСОБА_2 про те, що саме він за
власні кошти проводив у 1996-1999 роках
ремонтні роботи у придбаному
домоволодінні по АДРЕСА_1, оскільки це
підтверджується показаннями свідків
та наявними у матеріалах справи
письмовими доказами: актом
випробування гідравлічної системи,
актом про готовність водопроводу,
товарно-транспортними накладними на
доставку будівельних матеріалів та
платіжними документами (т.1, а.с. 82-93).

Таким чином, оцінюючі наявні в
матеріалах справи докази в їх
сукупності, суд вважає встановленими
та доведеними наступні обставини:

домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було
придбано за грошові кошти ОСОБА_2, який
також за власні кошти провів ремонтні
роботи у придбаному домоволодінні;

домоволодіння по АДРЕСА_1 було
оформлено на ОСОБА_3 в межах письмової
угоди від 26.12.1995 року за якою ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 домовилися про те, що спірне
домоволодіння разом земельною
ділянкою, на якій воно розташовано,
купляються повністю за грошові кошти
ОСОБА_2, а оформлюються на ОСОБА_3,
замість чого ОСОБА_3 зобов'язується за
її власні кошти до 26.06.1998 року придбати
(купити) ОСОБА_2 і оформити на нього дві
чотирьохкімнатні квартири у
Центральному районі м. Одеси;

ОСОБА_3 у зв'язку із невиконанням
взятого на себе зобов'язання перед
ОСОБА_2, за договором дарування від
29.06.1998 року подарувала, а ОСОБА_2
прийняв у дар домоволодіння з
надвірними спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, що розташоване на земельній
ділянці площею 643 кв. м.;

домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1,
яке розташовано на земельній ділянці
площею 487 кв. м., було подаровано
ОСОБА_2 ОСОБА_3 за нотаріально
посвідченим договором дарування від
21.09.2004 року - на виконання письмової
угоди від 21.09.2004 року, за якою ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 домовилися про те, що ОСОБА_2
переоформлює шляхом укладення
договору дарування на ОСОБА_3
домоволодіння разом земельною
ділянкою, замість чого ОСОБА_3
зобов'язується за свої власні кошти до
21.09.2008 року купити та оформити на
ОСОБА_2 дві чотирьохкімнатні квартири у
центральній частині м. Одеси

Правова оцінка обставин справи,
встановлених на підставі досліджених
доказів, дає суду підстави дійти
висновку, що волевиявлення учасників
договору дарування від 21.09.2004 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не відповідало їх
внутрішній волі щодо безоплатності
характеру даного договору та було
направлено на встановлення обов'язку
обдарованої особи ОСОБА_3 вчинити у
майбутньому на користь дарувальника
ОСОБА_2 зустрічні дії майнового
характеру у вигляді купівлі двох
квартир замість подарованого їй
домоволодіння, що в розумінні ст. 717 ч.2
ЦК України, не є договором дарування.

Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

З урахуванням висновків Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених в ухвалі від 24 липня
2013 року щодо помилкового висновку
судів про нікчемність договору
дарування від 21.09.2004 року, суд при
новому розгляді справи зазначає
наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно положень ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами)
вимог, які встановлені частинами
першою - третьою, п'ятою та шостою
статті 203 цього Кодексу.

Суд вважає, що договір дарування від
21.09.2004 року є не нікчемним, а
оспорюваним правочином та має бути
визнаний судом недійсним у зв'язку із
недодержанням сторонами вимог, які
встановлені законом - ч. 3 ст. 203 ЦК
України - в частині відповідності
волевиявлення сторін їх внутрішній
волі щодо укладення договору
дарування, що повинен мати безоплатний
характер, а також щодо спрямованості
настання реальних наслідків договору
дарування, обумовлених безоплатним
характером його правової природи.

При цьому, посилання позивача на ч. 1 ст.
203 ЦК України як на підставу
недійсності договору дарування є
помилковими, адже сам по собі зміст
договору дарування вимогам закону не
суперечить, однак судом встановлена
невідповідність волевиявлення сторін
їх внутрішній волі щодо укладення
договору дарування, що є підставою для
визнання недійсним договору дарування
згідно ч.3 ст. 203 ЦК.

Суд вважає, що в даному випадку є
підстави для застосування до спірних
правовідносин та визнання
оспорюваного правочину недійсним як на
підставі ст. 230 ЦК України так і на
підставі ст. 215 та ч.3 ст. 203 ЦК України.

Згідно ст. 236 ЦК нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Суд приймає до уваги, що позивачем
заявлені вимоги про повернення йому у
власність домоволодіння по АДРЕСА_1,
переданого на виконання визнаного
судом недійсним договору дарування від
21.09.2004 року, у зв'язку із чим позовні
вимоги ОСОБА_2 в цій частині підлягають
задоволенню, а домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, що складається з
одного кам'яного житлового будинку під
літ. "Ж" - житловою площею 128,4 кв. м. та
господарсько-побутових будівель літ.
"З" - гараж, № 1 - огорожа, розташоване на
земельній ділянці площею 487 кв.м.,
передане на виконання недійсного
договору дарування від 21.09.2004 року,
підлягає поверненню у власність
ОСОБА_2 в порядку реституції, тобто
повернення сторін у первісний стан, що
існував до укладання оспорюваного
договору дарування, шляхом визнання за
ОСОБА_2 права власності на вказане
домоволодіння.

З урахуванням обов'язкових для суду
висновків, викладених в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24.07.2013року, суд вважає позовні
вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за ним
права власності на земельну ділянку
0,0487 га, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, необґрунтованими, та такими,
що не підлягають задоволенню.

В даному випадку, у разі набрання даним
рішенням законної сили та реєстрацією
права власності за позивачем на
домоволодіння по АДРЕСА_1, ОСОБА_2 не
позбавлений можливості звернутися до
органу місцевого самоврядування із
заявою про приватизацію вказаної
земельної ділянки у встановленому
законом порядку.

У відповідності до ст. 236 ЦК України,
договір дарування від 21.09.2004 є
недійсним з моменту його укладання -
тобто з 21.09.2004 року.

Приймаючи до уваги, що на час ухвалення
даного рішення право власності на
спірне домоволодіння та земельну
ділянку зареєстроване за стороною
недійсного правочину - ОСОБА_3 та
судом застосовано реституцію, як
наслідок недійсності правочину шляхом
повернення домоволодіння, яке до його
укладання було зареєстровано за
ОСОБА_2, суд вважає, що державний акт
серії ЯГ № 950627 від 26.12.2006 року на право
власності на земельну ділянку площею
0,0487 га., яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, виданого Одеським міським
управлінням земельних ресурсів ОСОБА_3
є недійсним, оскільки в даному випадку
виникнення права власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку є похідним від
існування права власності на
домоволодіння, на якій воно
розташоване.

При цьому суд враховує, що даний
державний акт був виданий ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 22.08.2006 року,
згідно якої ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_3
купила земельну ділянку площею 487 кв. м.
за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи, що договір дарування від
21.09.2004 є недійсним з моменту його
укладання - з 21.09.2004 року, всі подальші
правочини, що вчинялися ОСОБА_3 або за
її участю та правовстановлюючі
документи на спірні домоволодіння і
земельну ділянку, що були отримані нею,
є такими, що відповідно укладені та
видані не у відповідності із чинним
законодавством в частині норм щодо
захисту права власності.

У разі видання органом виконавчої
влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушуються
права особи щодо володіння,
користування та розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК
України).

Аналіз абз. 1 п. 12 розділу Х «Перехідні
положення» ЗК України з урахуванням ч. 2
ст. 19 Конституції України дає підстави
для висновку про те, що й державний акт
на право власності на земельну ділянку,
виданий органом, який не мав на це
законних повноважень, визнається
недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного суду України від 6
лютого 2013 року у справі № 6-169цс12.

Таким чином, видача державного акта на
право власності на земельну ділянку
без визначеної законом (ч.1 ст. 116 ЗК
України) підстави є неправомірною, а
державний акт, виданий з порушенням
вимог ст.ст. 116, 118 ЗК України, - недійсним
(постанова Судової палати у цивільних
справах Верховного суду України від 24
квітня 2013 року у справі № 6-14цс13).

Тому позовні вимоги ОСОБА_2 щодо
визнання державного акту серії ЯГ №
950627 від 26.12.2006 року про право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,0487 га., яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, виданого Одеським міським
управлінням земельних ресурсів ОСОБА_3
недійсним підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про
іпотеку» предметом іпотеки можуть
бути один або декілька об'єктів
нерухомого майна за таких умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю
на праві власності або на праві
господарського відання, якщо
іпотекодавцем є державне або
комунальне підприємство, установа чи
організація;

нерухоме майно може бути відчужене
іпотекодавцем і на нього відповідно до
законодавства може бути звернене
стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у
встановленому законом порядку як
окремий виділений у натурі об'єкт права
власності, якщо інше не встановлено цим
Законом.

Згідно ст. 583 ЦК України заставодавцем
може бути боржник або третя особа
(майновий поручитель). Заставодавцем
може бути власник речі або особа, якій
належить майнове право, а також
особа, якій власник речі або
особа, якій належить майнове право,
передали річ або майнове право з правом
їх застави. Застава права на чужу річ
здійснюється за згодою власника цієї
речі, якщо для відчуження цього права
відповідно до договору або закону
потрібна згода власника

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК власникові
належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

За обставин встановлених при розгляді
даної справи та висновку суду про
недійсність договору дарування від
21.09.2004 року, державного акту про право
приватної власності на земельну
ділянку площею 0,0487 га., яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, виданого
Одеським міським управлінням
земельних ресурсів ОСОБА_3, суд вважає,
що іпотечний договір від 22.08.2006 року,
укладений між ВАТ «Укргазбанк» та
ОСОБА_3, реєстровий № 16425 від 22.08.2006
року на домоволодіння по АДРЕСА_1,
розташованого на земельній ділянці
розміром 487 кв. м., договір до договору
іпотеки від 22.08.2006 року, укладений
29.01.2007 року між ВАТ «Укргазбанк» та
ОСОБА_3, реєстровий № 882 від 29.01.2007 року
на земельну ділянку площею 0,0487 га., яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 були
укладені з порушенням вимог ст. 5 Закону
України «Про іпотеку», ст. ст. 317, 575, 583 ЦК
України, порушують право власності
позивача ОСОБА_2 на вказане
домоволодіння та мають бути визнані
недійсними судом на підставі ч. 1 ст. 203,
ст. 215 ЦК України.

Разом із тим, суд зазначає, що позовні
вимоги ОСОБА_2 в частині зняття арешту
та заборони відчуження домоволодіння
та земельної ділянки по АДРЕСА_1 шляхом
вилучення відповідних записів з
Державного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна та з
Державного реєстру іпотек задоволенню
не підлягають, оскільки суд не є тим
органом, який відповідно до закону
здійснює державну реєстрацію обтяжень
та їх вилучення, а тому суд не може ні
внести запис до Державного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна та до Державного реєстру іпотек,
ні вилучити такий запис.

Суд має право зобов'язати
відповідний орган здійснити вилучення
відповідних записів, однак такі
позовні вимоги не були заявлені ОСОБА_2.

Однак, згідно ст. 217 ЦПК України суд,
який ухвалив рішення, може
визначити порядок його виконання,
вжити заходів для забезпечення
його виконання, про що зазначає в
рішенні.

Таким чином, рішення суду по справі є
підставою для вилучення запису з
Державного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна: запис №
3636249 від 22.08.2006 року, контрольна сума
1793А96566 - домоволодіння АДРЕСА_1, запису
№ 4418092 від 29.01.2007 року, контрольна сума
0Е00Е1Е40Д - земельна ділянка площею 0,087
га. за адресою: АДРЕСА_1; є підставою для
вилучення запису з Державного реєстру
іпотек № 4082550 від 20.11.2006 року
контрольна сума ГБ43963Г5Д домоволодіння
загальною площею 128,4 кв. м. та надвірних
споруд, розташованих на земельній
ділянці 487 кв. АДРЕСА_1 та зміни у
даному запису від 26.08.2007 року - земельна
ділянка загальною площею 0,0487 га. за
адресою: АДРЕСА_1; є підставою для
скасування державної реєстрації права
власності ОСОБА_3 на домоволодіння
АДРЕСА_1 та скасування державної
реєстрації права власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку загальною площею 0,0487
га. за адресою: АДРЕСА_1, а також
підставою для реєстрації права
власності ОСОБА_2 на домоволодіння
АДРЕСА_1, а тому суд вважає за необхідне
встановити саме такий порядок
виконання рішення.

Відповідно до ст. ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 було сплачено судовий збір у
розмірі 3004,40 грн. (т.1, а.с. 42) та 214,60 грн.
(т.1, а.с. 43), однак прохальна частина
позовної заяви та уточнень до неї
містить вимогу про стягнення з
відповідачки ОСОБА_3 судового збору
лише у сумі 214,60 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий
збір в межах заявлених вимог тобто в
сумі 214,60 грн. підлягає стягненню з
відповідачки ОСОБА_3 на користь
позивача.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215, 217 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
публічного акціонерного товариства
«Укргазбанк», третя особа - приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу - ОСОБА_4, за
участю прокуратури Київського району
м. Одеси про визнання причини пропуску
строку позовної давності поважною,
поновлення пропуску строку позовної
давності, визнання договору дарування
недійсним, повернення майна у
власність, визнання права власності,
визнання державного акту про право
власності на земельну ділянку
нечинним, визнання права власності на
земельну ділянку, визнання договорів
іпотеки на домоволодіння та на
земельну ділянку недійсними, зняття
арешту та заборони відчуження
домоволодіння та земельної ділянки -
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
дарування домоволодіння АДРЕСА_1 від 21
вересня 2004 року, що був укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрований в реєстрі за № 4068.

Повернути сторони договору
дарування домоволодіння АДРЕСА_1 від 21
вересня 2004 року у первісний стан, а
саме: визнати за ОСОБА_2 право власності
на домоволодіння АДРЕСА_1, що
складається з одного кам'яного
житлового будинку під літ. «Ж» житловою
площею 128,4 кв.м та господарсько -
побутових будівель: літ. «З» - гараж, № 1
- огорожа, розташованих на земельній
ділянці площею 487 кв.м.

Визнати недійсним державний акт
серії ЯГ № 950627 на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,0487 га, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_3.

Визнати недійсним договір
іпотеки, що був укладений 22 серпня 2006
року між відкритим акціонерним
товариством «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрований в
реєстрі за № 16425.

Визнати недійсним договір до
договору іпотеки, що був укладений 29
січня 2007 року між відкритим
акціонерним товариством «УКРГАЗБАНК»
та ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за № 882.

Стягнути з ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 214
(двісті чотирнадцять) грн. 60 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Встановити порядок виконання цього
рішення суду відповідно до якого це
рішення у разі набрання ним законної
сили є підставою для вилучення запису з
Державного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна: запис №
3636249 від 22.08.2006 року, контрольна сума
1793А96566 - домоволодіння АДРЕСА_1, запису
№ 4418092 від 29.01.2007 року, контрольна сума
0Е00Е1Е40Д - земельна ділянка площею 0,087
га. за адресою: АДРЕСА_1; є підставою для
вилучення запису з Державного реєстру
іпотек № 4082550 від 20.11.2006 року
контрольна сума ГБ43963Г5Д домоволодіння
загальною площею 128,4 кв. м. та надвірних
споруд, розташованих на земельній
ділянці 487 кв. АДРЕСА_1 та зміни у
даному запису від 26.08.2007 року - земельна
ділянка загальною площею 0,0487 га. за
адресою: АДРЕСА_1; є підставою для
скасування державної реєстрації права
власності ОСОБА_3 на домоволодіння
АДРЕСА_1 та скасування державної
реєстрації права власності ОСОБА_3 на
земельну ділянку загальною площею 0,0487
га. за адресою: АДРЕСА_1, а також
підставою для реєстрації права
власності ОСОБА_2 на домоволодіння
АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. У разі якщо
рішення було ухвалено без участі особи,
яка його оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя
Петренко В. С.