Справа № 463/147/13
Головуючий у 1 інстанції: Шеремета
Провадження № 22-ц/783/7854/13
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді Савуляка
Р.В.,

суддів: Бермеса І.В.,
Мусіної Т.Г.,

за участі секретаря:
Проворної Н.І.

з участю: представника
позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою представника за довіреністю
ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 15 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третьої особи -
Львівського міського управління ГУ МВС
України у Львівській області про
відшкодування шкоди ,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2011 року позивач звернулася до
суду із зазначеним позовом посилаючись
на те, що 15 жовтня 2008 року у м. Львові на
вул. Луганській водій ОСОБА_5, керуючи
автомобілем марки БМВ Х5, здійснив
наїзд на перешкоду (бетонний парапет),
внаслідок чого вона, як пасажир даного
автомобіля, отримала середньої
тяжкості тілесні ушкодження.

Через отримані в ДТП травми, у січні 2009
року, їй було встановлено другу групу
інвалідності з причин ураження
опорно-рухового апарату, яке
унеможливило подальше виконання нею
трудових обов»язків та спричинило
втрату як професійної, так і загальної
працездатності.

З урахуванням змінених та уточнених
вимог позивач, на підставі
ст.ст.1166-1168,1187,1195,1202 ЦК України просила
стягнути з ОСОБА_5 на її користь: 8 475
гривень втраченого заробітку, 18 764,62
гривень додаткових витрат, викликаних
необхідністю придбання медичних
препаратів, отримання медичних,
реабілітаційних і спеціальних
транспортних послуг, послуг
стороннього догляду, 100 000 гривень
моральної шкоди та 1000 гривень витрат на
правову допомогу (а.с.2, 144-147, 229).

Оскаржуваним рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 15 жовтня 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_5, третьої особи - Львівського
міського управління ГУ МВС України у
Львівській області про відшкодування
шкоди - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник за
довіреністю ОСОБА_2 - ОСОБА_4

В апеляційній скарзі посилається на те,
що причиною заподіяння позивачу
тілесних ушкоджень 15 жовтня 2008 року
стало рішення відповідача - водія
ОСОБА_5 спрямувати свій автомобіль
вліво, в сторону бетонного парапету,
яке має внутрішній характер та не є
непереборною силою, прояв якої має
зовнішній характер.

Відтак, суд безпідставно дійшов
висновку про те, що поява на смузі руху
автомобіля пішоходів було
непереборною силою для ОСОБА_5

В даному випадку заподіяння шкоди
позивачу є наслідком того способу, в
який відповідач вирішив уникнути
наїзду на пішоходів, які вибігли на
дорогу, а не наслідком самого факту їх
появи на проїзній частині дороги.

Крім цього вказує, що відповідач не був
позбавлений можливості уникнути
наїзду на пішоходів у інший спосіб,
зокрема виконати маневр відвороту
вправо та застосувати екстрене
гальмування.

Просить рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 15 жовтня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким даний позов задовольнити.

В судове засідання на 20.12.2013 року
відповідач не з»явився, подав заяву про
відкладення розгляду справи, яка
колегією суддів відхилена як
необґрунтована.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3,
на підтримання апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення у межах доводів
апеляційних скарг та вимог заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 15 жовтня 2013 року скасуванню на
підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з
ухваленням нового рішення, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
дорожньо - транспортна пригода 15 жовтня
2008 року, внаслідок якої ОСОБА_2 отримала
ушкодження здоров»я, сталася внаслідок
дії непереборної сили - наявністю
пішоходів на проїжджій частині, при
яких, водій уникаючи зіткнення з ними
не мав технічної можливості уникнути
наїзду на бетонну перешкоду, що
виключає його обов»язок як володільця
джерела підвищеної небезпеки
відшкодувати завдану шкоду, в силу
вимог ч.5 ст.1187 ЦК України.

З таким висновком погодитися не можна
виходячи із наступних підстав.

Як зазначено у ч.1 ст.1187 ЦК України,
джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність пов»язана із використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням, зберіганням
хімічних, радіоактивних, вибухових і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак бійцівських порід тощо, що
створює підвищену небезпеку для особи,
яка цю діяльність здійснює, та інших
осіб.

Шкода завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об»єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187).

Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України).

Як зазначено у п.4 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» -
джерелом підвищеної небезпеки
належить визнавати будь - яку
діяльність, здійснення якої створює
підвищену ймовірність заподіяння
шкоди через неможливість контролю за
нею людини, а також діяльність по
використанню, транспортуванню,
зберіганню предметів, речовин і інших
об»єктів виробничого, господарського
чи іншого призначення, які мають такі ж
властивості. Майнова відповідальність
за шкоду, завдану діями таких джерел,
має наставати як при цілеспрямованому
їх використанні, так і при мимовільному
прояву їх шкідливих властивостей
(наприклад, у випадку заподіяння шкоди
внаслідок мимовільного руху
автомобіля).

Судом та матеріалами справи
установлено, що 15 жовтня 2008 року у м.
Львові на вул. Луганській, відповідач
ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки БМВ
Х5, здійснив наїзд на перешкоду
(бетонний парапет), внаслідок чого
позивач ОСОБА_2, як пасажир даного
автомобіля, отримала значних травм
(а.с.3) (діагноз не розголошується в силу
вимог ст.286 ЦК України).

Через отримані в ДТП травми, у січні 2009
року, позивачу було встановлено другу
групу інвалідності з причин ураження
опорно-рухового апарату, яке
унеможливило подальше виконання нею
трудових обов»язків та спричинило
втрату як професійної, так і загальної
працездатності.

Постановою слідчого СЧ СУ ЛМУ УМВСУ у
Львівській області від 24.10.2008 року
відмовлено у порушенні кримінальної
справи відносно ОСОБА_5, за відсутністю
в його діях ознак злочину
передбаченого ст.286 КК України.

При тому, як убачається із висновку
авто - технічного дослідження від
10.11.2008 року, відповідач ОСОБА_5,
рухаючись в межах населеного пункту в
темну пору доби, повинен був відповідно
до вимог п.п.12.2, 12,4 ПДР вести керований
ним автомобіль з швидкістю не більше 60
км/год, а при виявленні небезпеки для
руху - відповідно до вимог п.12.3 ПДР
негайно вжити заходів для зменшення
швидкості аж до зупинки транспортного
засобу.

У цьому висновку також зазначено, що
наїзд автомобіля БМВ Х5 під керуванням
ОСОБА_5 на нерухому перешкоду (парапет)
спричинений діями пішоходів, які
вибігли на смугу руху автомобіля,
перетинаючи її, на такій відділі, при
якій водій не мав технічної можливості
уникнути наїзду на них шляхом
своєчасного застосування лише
екстреного гальмування, не
застосовуючи при цьому маневру
відвороту.

Однак, поява пішоходів на смузі руху
автомобіля, не може свідчити про
непереборну силу в розумінні ч.5 ст.1187
ЦК України, де мова іде про вплив
зовнішнього чинника стосовно джерела
підвищеної небезпеки, який є основною
причиною виходу джерела підвищеної
небезпеки з-під контролю його
володільця.

В даному випадку, заподіяння шкоди
ОСОБА_2 є наслідком того способу, у який
ОСОБА_5 вирішив уникнути наїзду на
пішоходів, які вийшли на смугу руху
автомобіля, а не наслідком самого факту
їх появи там.

Тому відсутні підстави для звільнення
від відповідальності ОСОБА_5, як
володільця джерела підвищеної
небезпеки, за шкоду заподіяну завдану
ОСОБА_2 внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, що мала
місце 15.10.2008 року.

Встановлено, що внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди позивач
зазнала значних травм, тривалий час (з
16.10.08 - 28.01.2009р.; 02.07.2009р. - 14.07.2008р.; 26.11.09 -
15.12.2009р.; 30.11.2010р. - 18.12.2010р.) перебувала на
стаціонарному та санаторно -
курортному лікуванні у зв»язку із
проходженням реабілітації після травм,
що беззаперечно призвело до значних
матеріальних витрат та моральних
страждань.

Згідно наявних у справі підтверджуючих
документів (копій товарних чеків на
придбання медикаментів, отримання
реабілітаційних і спеціальних
транспортних послуг, послуг
стороннього догляду і.т.і (а.с.182-250)),
впродовж 2008-2011 років позивач понесла
матеріальних витрат на суму 18764,62
гривень, які підлягають стягненню з
відповідача на підставі ст.1187 ЦК
України.

Діями відповідача також спричинена
моральна шкода позивачу.

При визначенні розміру моральної шкоди
суд враховує характер та обсяг
страждань, яких зазнала позивач
зокрема те, що через
дорожньо-транспортну пригоду вона
стала інвалідом другої групи, не може
по даний час продовжувати повноцінне
життя, тяжкість вимушених змін у її
життєвих і виробничих стосунках, час та
зусилля необхідні для відновлення
попереднього стану, а також те, що
відповідач під час досудового слідства
у добровільному порядку компенсував
частину її грошових витрат.

Тому виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості слід
стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 35 000
гривень моральної шкоди.

Вимоги позивача про стягнення на її
користь 100 000 гривень моральної шкоди є
очевидно завищеними, належним чином не
мотивованими, тому моральна шкода, у
такому розмірі, не може бути стягнутою.

Платіжним дорученням від 29.03.2013 року
підтверджується, що за надання
правової допомоги ОСОБА_2, через
установу банку, оплатила адвокатському
об»єднанню «Мицик і партнери» 10000
гривень (т.1а.с.161). Вказана сума також
підлягає стягнення з відповідача на
користь позивача.

У той же час, не можуть бути
задоволеними вимоги позивача про
стягнення з відповідача на її користь
8457 гривень втраченого заробітку,
оскільки з цього приводу не подано
підтверджуючих документів про втрату
такого.

З урахуванням наведеного апеляційна
скарга представника за довіреністю
ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підлягає до часткового
задоволення, рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 15 жовтня 2013
року скасуванню з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення
позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.3
ч.1 ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника за
довіреністю ОСОБА_2 - ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 15 жовтня 2013 року -
скасувати та ухвалити нове рішення.

Цивільний позов ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 18 764
(вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят
чотири) гривні 62 копійок додаткових
витрат викликаних необхідністю
придбання медичних препаратів,
отримання медичних, реабілітаційних і
спеціальних транспортних
послуг,послуг стороннього догляду та
35000 (тридцять п'ять тисяч) гривень на
відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги.

Головуючий :
Савуляк Р.В.

Судді:
Бермес І.В.

Мусіна Т.Г.