РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2013 року

Рівненський міський суд

в особі судді
Тимощука О.Я.,

при секретарі
Грібінчак К.П.,

з участю представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Власової Т.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Рівненського
міського суду цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Плант
Індастрі» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Плант
Індастрі» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що починаючи з 01
серпня 2011року працював у відповідача
на посаді заступника директора, а
наказом №37 від 18 серпня 2012 року його
було звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП
України (прогул без поважних причин).
Рішенням колегії суддів апеляційного
суду Рівненської області від 21 травня
2013 року був поновлений на роботі із 19
липня 2012 року. 22 травня 2013року він
звернувся із письмовою заявою до
відповідача про поновлення та допуск
до роботи, однак у добровільному
порядку рішення суду не було виконане.
В процесі примусового виконання
рішення суду в присутності державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Рівненського
міського управління юстиції 01 липня 2013
року він був ознайомлений із наказом
відповідача про поновлення на роботі,
про що свідчить його власноручний
підпис на ньому. Останнім пунктом цього
наказу його звільнено із роботи за
прогули, допущені із 22 травня 2013 року.
Копії наказу про звільнення з роботи
він не отримав. До роботи його більше не
допускали. В період з 15.07.2013 року по 26
липня 2013 року перебував на лікарняному,
після закінчення якого 29.07.2013 був
допущений до роботи, а 30.07.2013 близько
17.00, перебуваючи на робочому місці,
ознайомився із наказом про звільнення
з роботи за прогули. Звільнення вважає
незаконним, оскільки прогулу не
допускав. Просив суд поновити його на
посаді заступника директора ТОВ «План
Індастрі» із 29 липня 2013 року та
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

04 листопада 2013 року представник
позивача ОСОБА_1 подав заяву про зміну
позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК
України та просив, крім зазначених у
позові вимог, скасувати наказ ТОВ
«План Індастрі» від 29 липня 2013 року за
№20, поновити на роботі з 01 липня 2013 року
та стягнути моральну шкоду.

У судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги у
повному обсязі та додатково пояснив
суду, що 01.07.2013 в процесі примусового
виконання рішення суду позивач був
ознайомлений із наказом №13 від 22.05.2013,
в якому останнім пунктом було значено,
що ОСОБА_3 звільнений з посади за
прогули допущені із 22.05.2013 по 30.06.2013.
Позивач власноручно поставив свій
підпис про ознайомлення на зазначеному
наказі в присутності державного
виконавця. Проте на неодноразові
вимоги з боку позивача, копії цього
наказу відповідач не надав. Отримав
копію наказу про поновлення на роботі
12.07.2013 на його звернення від 03.07.2013,
однак без відмітки про ознайомлення з
ним. 01.07.2013 державним виконавцем було
складено акт, який ОСОБА_3 підписав не
прочитавши, оскільки перебував у стані
сильного нервового напруження, не
розумів, що відбувається, а внаслідок
своєї юридичної необізнаності
покладався на державного виконавця, як
захисника порушених його прав.

Вважає, що вказаний акт
державного виконавця не може
розцінюватися судом, як підтвердження
ознайомлення позивача з наказом №13 від
22.05.2013 в такій редакції, яка знаходиться
в матеріалах справи. В акті державного
виконавця вказується, що наказом №13
від 22.05.2013 скасовано наказ за №37 від
18.08.2013 (помилково зазначено рік,
необхідно 2012).

Крім того, в акті державного
виконавця зазначено, що згідно наказу
№15 здійснено виплату
середньомісячного заробітку у розмірі
22164,93грн., однак на час написання акту
жодних виплат позивачу здійснено не
було. Як вбачається із змісту акта
державного виконавця ОСОБА_3 був
ознайомлений із одним наказом №13-14-15
від 01.07.2013, який відповідачем
приховується. Вважає, що акт державного
виконавця від 01.07.2013 не може бути взятий
судом до уваги, оскільки є неналежним
та недопустимим доказом по справі.

Акт про відсутність позивача на
роботі 01.07.2013 за його твердженням не
відповідає дійсності, оскільки він
постійно впродовж робочого дня
перебував на ТОВ «Плант Індастрі, проте
після обіду не був допущений до роботи.
Акти про відсутність на роботі
складено задніми числами, а факт
відсутності нічим не підтверджений.
Особи, які підписалися в акті фізично
не могли бачити наявність чи
відсутність позивача на роботі,
оскільки не могли одночасно
знаходитися в м. Рівне та с. Нова
Українка Рівненського району.

За твердженням позивача з 02.07.2013
по 12.07.2013 він постійно перебував на ТОВ
«Плант Індастрі» проте до роботи не був
допущений.

Із наказом про поновлення на
роботі від 22.05.2013 за №13 позивача не було
ознайомлено до 12.07.2013, а тому саме з
цього часу відповідачем виконана одна
із умов поновлення на роботі -
ознайомлення працівника з наказом.

29.07.2013 позивач прийшов на робоче
місце о 9.00год., на вимогу директора
надав письмові пояснення відсутності
на роботі, директор надав йому зразки
рослин для вивчення, чим він і займався,
а вже 30.07.2013 о 17.05 він був ознайомлений
із наказом про звільнення з роботи. На
вимогу позивача цього дня йому було
надано для ознайомлення акт про
відсутність його на роботі 01.07. 2013.
Цього дня позивачу було надано лише
вкладиш до трудової книжки, але не
повернута трудова книжка, чим порушено
вимоги ст.47 КЗпП України.

Просить суд задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_3 у повному розмірі.

Представник відповідача Власова
Т.С. позов не визнала, зазначила, що
позивачем в силу ст.60 ЦПК України не
надано належних доказів в
обґрунтування позову. По суті позовних
вимог повідомила суду, що зі сторони
відповідача - ТОВ «Плант Індастрі»
ОСОБА_3 не чинилося жодних перешкод у
поновленні на роботі. Разом з тим, після
подачі заяви щодо виконання рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 21 травня 2013року, він жодного разу на
роботі не з'являвся. ТОВ «Плант
Індастрі» вважало, що позивач надалі не
бажає працювати.

Однак, 01.07.2013року ОСОБА_3 з'явився в
офісі товариства разом із державним
виконавцем відділу ДВС Рівненського
міського управління юстиції. Як
вбачається із Акту державного
виконавця від 01липня 2013року, саме цього
дня ОСОБА_3 був ознайомлений із наказом
№13 від 22.05.2013 щодо поновлення його на
роботі та про допуск до роботи.
Підтвердженням є власноручний підпис
позивача у зазначеному Акті державного
виконавця від 01липня 2013 року.
Відповідно, саме з цього числа
вважається, що позивача було поновлено
на роботі й він повинен був приступити
до виконання своїх обов'язків.
Натомість, вже після ознайомлення з
наказом й після того, коли державний
виконавець Онищук Л.О. залишила
приміщення, позивач без будь-яких
пояснень об 11.45 залишив робоче місце та
до кінця робочого дня на роботі не
з'являвся. Підтвердженням є Акт про
відсутність на роботі від 01.07.2013. В
подальшому позивач лише періодично
з'являвся на роботі 02.07.2013 та 03.07.2013,
однак з питання виплати середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.
Беручи до уваги таку незрозумілу
поведінку позивача, а також щоб у
майбутньому забезпечити докази
правомірних дій зі сторони ТОВ «Плант
Індастрі», акти відсутності на роботі
позивача складалися щоденно як в офісі,
що знаходиться в м. Рівне по вул. Кн.
Ольги, 8, так і на складі товариства, що
знаходиться в селі Нова Українка, 95
Рівненського району.

ТОВ «План Індастрі» заперечує, що
01.07.2013 року за наказом №13 від 22 травня
2013 року позивача було звільнено із
займаної посади за прогули.
Підтвердженням є Акт державного
виконавця від 01липня 2013 року, у якому
нічого не зазначено про те, що позивача
цього ж дня було звільнено з роботи. Дії
держаного виконавця чи Акт від 01липня
2013року позивачем не оскаржено: ані до
безпосереднього керівника, ані до суду.
При цьому, наказом від 22.05.2013 не може
бути звільнено працівника 01.07.2013, тобто
заднім числом.

Твердження позивача, що його
починаючи з 01.07.2013 фактично не було
допущено до роботи, у зв'язку з чим він
звернувся із письмовою заявою від 03
липня 2013 року спростовується заявою
самого позивача, у якій він просив
надати йому копію наказу про
поновлення його на роботі, що не є
тотожним звільненню з роботи, а також
просив виплатити заробітну плату за
час вимушеного прогулу, що є похідним
від поновлення на роботі.

Непослідовним є твердження
позивача, яке полягає в тому, що його
було допущено до роботи 29.07.2013, однак
лише наприкінці робочого дня
відповідач погодився внести записи до
трудової книжки. Не заслуговують на
увагу твердження позивача про те, що як
в день звільнення, так і на час
звернення до суду йому не було видано
трудову книжку.

Щодо заявленої позивачем
моральної шкоди, то вона є
безпідставною й, окрім того, заявлена з
порушенням тримісячного строку
звернення до суду.

За викладених обставин,
представник відповідача просила суд
відмовити ОСОБА_3 у задоволені позову в
повному обсязі за безпідставністю.

Суд заслухавши доводи сторін,
оцінивши письмові докази по справі,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, прийшов до висновку, що в
задоволені позову ОСОБА_3 слід
відмовити з наступних підстав.

Встановлено на підставі
досліджених доказів та пояснень
позивача, які не оспорюються
відповідачем, що позивач працював у ТОВ
«Плант Індастрі» на посаді заступника
директора з 01 серпня 2011року (а. с. 10), а
наказом №37 від 18 серпня 2012 року його
було звільнено з роботи за п.4 ст.40 КЗпП
України (за прогул без поважних причин).
Рішенням колегії суддів апеляційного
суду Рівненської області від 21 травня
2013 року був поновлений на роботі із 19
липня 2012 року (а. с. 11, 91)

22 травня 2013року позивач
звернувся із письмовою заявою до
відповідача про поновлення на посаді.

Відповідачем 22 травня 2013 року
видано наказ №13 «Про скасування
наказу №37 від 18.08.2012 про звільнення, про
поновлення на роботі та допуск до
роботи» (а. с. 14), однак в період до 01
липня 2013 року позивач не працював. Суд
критично оцінює пояснення позивача про
те, що він неодноразово звертався після
22.05.2013 року до відповідача, оскільки він
не надав суду доказів цьому.

Із дослідженого у судовому
засіданні Акту державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Рівненського міського управління
юстиції Онищук Л.О. від 01 липня 2013 року
(надалі Акт) про примусове виконання
виконавчого листа №1715/22013/12 від 30.05.2013
Рівненського міського суду про
поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника
директора ТОВ «Плант Індастрі» (а. с. 101)
судом встановлено, що 22 травня 2013 року
відповідач видав наказ №13, яким
поновлено позивача на роботі та
допущено до посадових обов'язків з
22.05.2013 року. Окрім того, видано наказ №14
від 22 травня 2013 року (а. с.28) згідно якого
позивачу нараховано заробітну плату за
час вимушеного прогулу 27050,20 грн.
Наказом відповідача №15 від 22 травня 2013
року (а. с. 29) передбачено здійснити
виплату нарахованих позивачу коштів у
розмірі 22164,93грн., які станом на 01.07.2013
року позивач не отримав. На Акті
позивачем власноручно здійснено запис
про те, що 01 липня 2013 року він
ознайомився із усіма вищезазначеними
наказами та проставлено підпис.

Суд не бере до уваги твердження
представника позивача про те, що
позивача було ознайомлено з одним
наказом за № 13-14-15 від 01.07.2013, оскільки
таке твердження спростовується
власноручним записом позивача:
«Ознайомився з наказами №13-14-15
1.07.2013р.», який стверджено його підписом.
Зі змісту запису чітко
прослідковується, що позивач 01.07.2013
року був ознайомлений із трьома
наказами, номера яких відповідають
наказам зазначеним в Акті, й у записі
відсутня вказівка на те, що ці накази
видано 01.07.2013 року.

Суд не приймає до уваги також
твердження представника позивача, що
Акт державного виконавця ДВС не є
належним та допустимим доказом по
справі, оскільки це є офіційний
документ, який містить інформацію, що
стосується предмета спору.

Суд критично відноситься до
твердження позивача про те, що 01.07.2013 в
процесі примусового виконання рішення
суду він був ознайомлений із наказом
№13 від 22.05.2013, в якому останнім пунктом
було зазначено про його звільнення з
посади за прогули допущені із 22.05.2013 по
30.06.2013 про що він власноручно поставив
свій підпис про ознайомлення на
зазначеному наказі в присутності
державного виконавця.

Таке твердження позивача суд
вважає безпідставним, оскільки в Акті
державного виконавця від 01липня 2013
року мова йде про наказ №13 від 22.05.2013 й
нічого не зазначено про те, що позивача
цього ж дня було звільнено з роботи.
Окрім того, 01.07.2013 року позивача було
ознайомлено із наказом №13 від 22.05.2013
щодо поновлення його на роботі та
фактично допущено до роботи, що
підтверджено його власноручним
підписом на Акті державного виконавця.
Відповідно до вимог трудового
законодавства наказ про звільнення
працівника з роботи видається, як
правило, у день звільнення, й не може
видаватися минулою датою.

Суд не може взяти до уваги
пояснення представника позивача про
те, що позивач підписав Акт державного
виконавця не прочитавши його, оскільки
перебував у стані сильного нервового
напруження та не розумів, що
відбувається, а внаслідок своєї
юридичної необізнаності покладався на
державного виконавця, тому що на
підтвердження вказаного позивачем не
надано жодних доказів.

Окрім того, судом встановлено, що
дії держаного виконавця та Акт від
01липня 2013 року позивачем не
оскаржувались.

За твердженням представника
позивача із копією наказу про
поновлення позивача на роботі він
довідався лише 12.07.2013, отримавши
рекомендований лист на його звернення
від 03.07.2013, й саме з цього часу
відповідачем виконана одна із умов
поновлення на роботі - ознайомлення
працівника з наказом. Разом з тим, таке
твердження спростовується Актом
державного виконавця від 01липня
2013року, на підставі якого встановлено,
що саме цього дня позивач був
ознайомлений із наказом №13 від 22.05.2013
щодо поновлення на роботі. Відповідно
01.07.2013 року позивача було поновлено на
роботі й він повинен був приступити до
виконання своїх обов'язків.

Дослідженням наданих сторонами
доказів встановлено, що 01.07.2013 року в
період з 11 год. 45 хв. до 17 год. 40 хв. та в
подальшому до 15 год. 47 хв. 29.07.2013 року
позивач був відсутнім на роботі.
Підтвердженням є Акти відсутності
позивача на роботі за вказаний період.

Суд критично відноситься до
пояснень позивача щодо перебування
його на роботі 01.07.2013 року, оскільки
вони під час судового процесу
змінювалися і є суперечливими.

Так, у позовній заяві позивач
вказує, що 01.07.2013 року його було
звільнено з роботи у присутності
державного службовця. В Акті про
відсутність позивача на роботі 01.07.2013
року, який було надано на вимогу
позивача 30.07.2013 року, позивачем
власноручно зазначено, що він був на
робочому місці з 9.00 години. У судових
дебатах представник позивача спочатку
стверджував, що цього дня після обіду
позивача не було допущено до роботи, а
пізніше зазначив, що до роботи 01.07.2013
позивача так і не було допущено.

Щодо відсутності позивача на
роботі після 01.07.2013 року, то у змінах до
позовної заяви від 04.11.2013 року
зазначається про те, що позивач 02.07.2013
року з'явився на роботі, однак до роботи
його не було допущено. Цього дня ним
була написана заява про перерахування
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу на його розрахунковий рахунок
у банку. 03.07.2013 року він звертався до
відповідача з аналогічною вимогою
допустити до роботи та надати копії
наказів. З моменту отримання ним 12.07.2013
листа відповідача він дізнався, що він
«на роботі поновлений та не звільнений,
а тому планував з 15.07.2013 вийти на
роботу».

У судовому засіданні 05.12.2013 року
представник позивача стверджував, що
ОСОБА_3 щоденно з'являвся на ТОВ з метою
поновлення на роботі, отримання
виплати середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, а акти про
відсутність на роботі впродовж з 04.07.13
по 12.07.13 не відповідають дійсності.
Вважає, що позивача фактично
ознайомлено з наказом про поновлення
на роботі №13 від 22.05.2013 лише 13.07.2013,
тобто саме з цього часу його поновлено
на роботі.

Відповідно до пункту 4 статті 40
КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк може
бути розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадках
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Аналіз усіх доказів в сукупності
дає підстави для висновку, що в період з
01 липня 2013 року по 12 липня 2013 року та 29
липня 2013 року позивач допустив прогули
без поважних причин.

Суд бере до уваги наступні факти:
позивачем не надано належних доказів
того, що він не був на роботі через
поважні та непереборні причини.

Поряд з обумовленим, суд критично
відноситься до суперечливих пояснень
позивача, адже за умови його звільнення
з роботи 01.07.2013 року, він не міг ставити
вимоги про його допуск до роботи.
Водночас, за умови створення
відповідачем подальших перешкод у
допуску до роботи, позивач мав
звернутися до державного виконавця,
котрий здійснював його примусове
поновлення на роботі або до начальника
ДВС. Таких доказів судом не здобуто.

Щодо письмового звернення
позивача від 03.07.2013 року, у якому він
просив відповідача надати копію наказу
про поновлення його на роботі, то така
вимога на думку суду не є тотожною
звільненню з роботи, а вимога про
виплату заробітної плату за час
вимушеного прогулу є наслідком
поновлення на роботі. Стосовно
прохання повідомити позивача про
причини недопуску його до роботи, то
суд вважає належним доказом
повідомлення відповідача від 11 липня
2013 року за №01/11-07 (а.с.70), у якому
ставилася вимога в строк до 21.07.2013
надати письмові пояснення про причини
відсутності на роботі на підтвердження
поважної причини відсутності на
робочому місці з 01.07.2013, а також
зазначено застереження, що в разі
залишення цієї вимоги без уваги, його
буде звільнено з роботи за прогули.

Непослідовним є пояснення
позивача щодо дати отримання цього
повідомлення: у позовній заяві -13.07.2013, а
в змінах до позовної заяви - ввечері
12.07.2013.

Дослідженням копії
рекомендованого повідомлення про
вручення поштового відправлення (а. с.
72) позивач отримав цей лист 12 липня 2013
року.

Як вбачається з наданого
позивачем копії лікарняного листка (а.
с. 17) в період з 15.07.2013 по 27 .07.2013 року він
перебував на лікарняному.

Із дослідженого у судовому
засіданні Акту про відсутність на
роботі позивача 29.07.2013 ( а. с. 102), то цього
дня позивач був відсутнім на роботі з 09
год. до 15 год.47 хв.

Суд критично ставиться до
пояснень відповідача про те, що 29.07.2013
року позивач був на робочому місці
впродовж робочого дня, виходячи з
наступного: позивач не надав суду
доказів чим цей факт підтверджується
та яку конкретно роботу виконував
позивач у цей день. За поясненнями
представника позивача, директор надав
ОСОБА_3 зразки рослин для вивчення, чим
він і займався.

У змінах до позовної заяви
позивач зазначає, що після закінчення
лікування 29.07.2013 вийшов на роботу та на
вимогу директора подав листок
непрацездатності, надав письмові
пояснення причин відсутності на
робочому місці та був допущений до
роботи.

У зв'язку з цим, непослідовним є
твердження позивача про те, що лише
наприкінці робочого дня відповідач
погодився внести записи до трудової
книжки про його поновлення на роботі. У
підтвердження вказав на підпис
директора про отримання вкладиша
трудової книжки о 16 год.45хв.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України
до застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

Суд не приймає доводів позивача
про те, що відповідачем у дні з'явлення
його на ТОВ «Плант Індастрі» не
відбиралося пояснення про причини
відсутності на роботі, оскільки вони
спростовуються листом відповідача від
11 липня 2013 року за №01/11-07 (а.с.70), у якому
ставилася вимога в строк до 21.07.2013 року
надати письмові пояснення про причини
відсутності на роботі з 01.07.2013 року.
Водночас судом встановлено, що 29.07.2013
року позивачем написано пояснення (а. с.
80), у якому вказується про те, що
позивача не було допущено до роботи,
оскільки його було ознайомлено з
наказом про звільнення з роботи з 01.07.2013
року. Факт відібрання пояснення
визнано позивачем у змінах до позовної
заяви від 04.11.2013 (а. с. 85), зокрема,
зазначається, що 29.07.2013 року на вимогу
відповідача він надав письмові
пояснення причин відсутності на
робочому місці.

Окрім того, суд бере до уваги, що
звільнення позивача відбулося з
дотриманням вимог ст. 148 КЗпП України,
тобто в межах місячного строку з дня
вчинення позивачем прогулів.

Суд не приймає доводів позивача
про те, що особи, які підписалися в
актах відсутності позивача на роботі
фізично не могли бути свідками його
відсутності на роботі та не могли
одночасно знаходитися в м. Рівне та в
селі Нова Українка Рівненського
району, оскільки із пояснення
представника відповідача вбачається,
що усі працівники ТОВ «Плант Індастрі»,
у тому числі позивач, виконуючи
покладені на них обов'язки, можуть
знаходитися як в офісі за адресою: м.
Рівне, вул. Кн. Ольги, 8, так і на
складських приміщеннях в селі Нова
Українка Рівненського району.

Поряд з цим, суд бере до уваги, що
позивач не надав суду належних доказів
того, що в період з 01.07.2013 по 13.07.2013 та
впродовж 29.07.2013 з 9.00 до 15год.47 хв. він
перебував на роботі у вищевказаних
місцях.

Суд вважає безпідставними та
такими, що не знайшли належного
підтвердження твердження позивача про
те, що в день звільнення і на час
звернення до суду йому не було видано
трудову книжку. Таке твердження
позивача спростовується дослідженням
наданих відповідачем оригіналів заяви
позивача від 29.07.2013 року про прийняття
вкладиша до трудової книжки та
внесення до нього записів (а. с. 107) та
розписки від 30.07.2013 року про отримання
вкладишу до трудової книжки ( а. с. 108).

Зважаючи на вищевикладене, суд
прийшов до висновку, що під час
проведення звільнення позивача 29 липня
2013 року відповідачем були дотримані
вимоги чинного законодавства України.

Щодо заявленої позивачем
моральної шкоди, то у зв'язку із
недоведеністю позивачем правомірності
позовних вимог щодо звільнення з
роботи, вона не підлягає задоволенню.

На підставіст.ст.10,11,60,209,212-215,218 ЦПК
України, ст.ст.40,223,232,233,235 КЗпП
України,суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Плант Індастрі» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Рівненський міський суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Повний текст рішення
виготовлений 11 грудня 2013 року.

Суддя Рівненського

міського суду
О.Я. Тимощук