Ухвала

іменем україни

18 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Гончара В.П.,

суддів: Амеліна
В.І,, Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Олійник А.С.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Комерційна виробничо-впроваджувальна
фірма «Сапсан», третя особа - Державна
реєстраційна служба України, про
визнання права власності, зобов'язання
вчинити дії та за зустрічним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо-впроваджувальна фірма
«Сапсан» до ОСОБА_4, за касаційною
скаргою товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційна
виробничо-впроваджувальна фірма
«Сапсан» (далі - ТОВ «КВВФ «Сапсан») на
рішення апеляційного суду м. Києва від
17 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із вищевказаним позовом та,
уточнивши позовні вимоги, просив
визнати за ним право власності на
торговельний комплекс, розташований за
адресою: АДРЕСА_1, який складається з
будівель: літ. «А» загальною площею 3420
кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ «Б» загальною площею
2850 кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ «В» загальною площею
900 кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ «Г» (другий поверх)
загальною площею 136,1 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ.
«Д» загальною площею 12,8 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ.
«Е» загальною площею 120 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ.
«Ж» загальною площею 12,9 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ.
«З» загальною площею 230 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва;
зобов'язати ТОВ «КВВФ «Сапсан»
передати йому проектну, технічну,
робочу документацію та документи про
прийняття в експлуатацію
вищевказаного торговельного
комплексу.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 07
липня 1994 року між ним та ТОВ «КВВФ
«Сапсан» укладено договір позики, на
підставі якого позивач надав
відповідачу кошти у розмірі 350 000 дол.
США строком повернення до 07 липня 2010
року для будівництва торговельного
комплексу, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, адресу якого у подальшому
змінено на: АДРЕСА_1. В
установлений договором позики строк
ТОВ «КВВФ «Сапсан» кошти не повернуло.

У березні 2013 року ТОВ «КВВФ «Сапсан»
звернулось до суду із зустрічним
позовом, в обґрунтування посилаючись
на те, що на підставі договору позики
від 07 липня 1994 року товариство отримало
кошти у розмірі 350 000 дол. США на
будівництво торговельного комплексу
за адресою: АДРЕСА_1, адресу якого в
подальшому змінено на: АДРЕСА_1. Пунктом
4 договору позики передбачено, що у
випадку неповернення ТОВ «КВВФ
«Сапсан» коштів, ОСОБА_4 має право
вимагати від ТОВ «КВВФ «Сапсан»
частину торговельного комплексу, який
буде збудований за надані ним кошти. На
даний час встановити, яка частина
торговельного комплексу побудована за
кошти ОСОБА_4, неможливо. Крім того,
ОСОБА_4 не надано доказів на
підтвердження використання грошових
коштів за цільовим призначенням -
будівництво торговельного комплексу. У
зв'язку з викладеним, ТОВ «КВВФ
«Сапсан» просило визнати за ним право
власності на торговельний комплекс,
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
який складається з будівель: літ. «А»
загальною площею 3420 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ
«Б» загальною площею 2850 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ
«В» загальною площею 900 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ
«Г» (другий поверх) загальною площею 136,1
кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ. «Д» загальною площею
12,8 кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ. «Е» загальною площею
120 кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ. «Ж» загальною площею
12,9 кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ. «З» загальною площею
230 кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 01 квітня 2013 року, у позові
ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов
задоволено. Визнано за ТОВ «КВВФ
«Сапсан» право власності на
торговельний комплекс, розташований за
адресою: АДРЕСА_1, який складається з
будівель: літ. «А» загальною площею 3420
кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ «Б» загальною площею
2850 кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ «В» загальною площею
900 кв. м (фундамент залізобетон), 1995 року
будівництва; літ «Г» (другий поверх)
загальною площею 136,1 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ.
«Д» загальною площею 12,8 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ.
«Е» загальною площею 120 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ.
«Ж» загальною площею 12,9 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва; літ.
«З» загальною площею 230 кв. м (фундамент
залізобетон), 1995 року будівництва.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
17 вересня 2013 року рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 01 квітня 2013 року в частині
задоволення зустрічного позову
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення про відмову у позові.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «КВВФ «Сапсан»
просить скасувати рішення
апеляційного суду в частині відмови у
зустрічному позові та залишити в силі в
цій частині рішення суду першої
інстанції, посилаючись на
невідповідність висновків
апеляційного суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Судові рішення в частині відмови у
позові ОСОБА_4 не оскаржуються, тому в
силу ч. 1 ст. 335 не переглядаються.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Ухвалюючи рішення про задоволення
зустрічного позову, суд першої
інстанції, посилаючись на положення ст.
392 ЦК України, виходив із того, що право
власності ТОВ «КВВФ «Сапсан» на
торговельний комплекс оспорюється
ОСОБА_4 та останній не надав доказів на
підтвердження використання переданих
за договором позики коштів саме на
будівництво вказаного торговельного
комплексу чи його частини, та дійшов
висновку про наявність підстав для
визнання права власності на
торговельний комплекс за ТОВ «КВВФ
«Сапсан».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову та ухвалюючи в цій
частині нове рішення про відмову у
позові, апеляційний суд виходив з того,
що судом першої інстанції не
встановлено факт отримання ТОВ «КВВФ
«Сапсан» у власність спірного
торговельного комплексу, відсутня
передбачена законом дозвільна
документація для визнання права
власності на спірне майно за ТОВ «КВВФ
«Сапсан».

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна з огляду на
наступне.

Приймаючи до провадження апеляційну
скаргу заступника прокурора
Дніпровського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради та Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві та відкриваючи апеляційне
провадження за вказаною скаргою,
апеляційний суд не звернув уваги на
пропуск заявником строку на апеляційне
оскарження та не розглянув клопотання
про його поновлення у порядку,
встановленому ст. 297 ЦПК України.

Згідно зі ст. 294 ЦПК України апеляційна
скарга на рішення суду подається
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 297 ЦПК України
апеляційна скарга залишається без руху
також у випадку, якщо вона подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка
її подала, не порушує питання про
поновлення цього строку, або якщо
підстави, вказані нею у заяві, визнані
неповажними. Якщо заяву не буде подано
особою в зазначений строк або вказані
нею підстави для поновлення строку
апеляційного оскарження будуть
визнані неповажними, суддя-доповідач
відмовляє у відкритті апеляційного
провадження.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у постанові від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», на звернення особи, яка має
право на апеляційне оскарження
судового рішення, з клопотанням про
поновлення строку на апеляційне
оскарження певного строку не
встановлено. Таке клопотання
відповідно до статті 296 ЦПК подається
разом з апеляційною скаргою через суд
першої інстанції. У ньому мають бути
зазначені причини пропущення строку на
апеляційне оскарження та докази, що
підтверджують наявність поважних
причин його пропуску. За наслідками
розгляду заяви постановляється ухвала:
або про поновлення строку на
апеляційне оскарження у разі
пропущення його з поважних причин, яка
оскарженню не підлягає, або за
відсутності таких причин - про відмову
у відкритті апеляційного провадження.

Апеляційний суд, відкриваючи
апеляційне провадження у справі, на
вищевказані положення закону та
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України уваги не звернув; не розглянув
клопотання заявника про поновлення
строку на апеляційне оскарження та
дійшов передчасного висновку про
відкриття апеляційного провадження,
оскільки наслідками розгляду такого
клопотання відповідно до положень ст.
297 ЦПК України може бути залишення
апеляційної скарги без руху з
подальшою відмовою у відкритті
апеляційного провадження або
відкриття апеляційного провадження.

Крім того, згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 07 липня 1994 року
між ОСОБА_4 та ТОВ «КВВФ «Сапсан»
укладено договір позики, на підставі
якого ОСОБА_4 надав ТОВ «КВВФ
«Сапсан» кошти у розмірі 350 000 дол. США
строком повернення до 07 липня 2010 року
для будівництва торговельного
комплексу, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, адресу якого у подальшому
змінено на: АДРЕСА_1.

24 червня 1994 року розпорядженням № 559
Представника Президента України -
Дніпровської районної державної
адміністрації м. Києва ТОВ «КВВФ
«Сапсан» надано дозвіл на установку
торговельного комплексу із
павільйонів, після розробки і
погодження проекту в установленому
порядку.

Проект затверджено Художньою радою
відповідно до протоколу № 12 від 20
травня 1995 року.

На підставі розпорядженням № 559 від 24
червня 1994 року Спеціальний відділ з
благоустрою виконавчого комітету
Дніпровської районної ради народних
депутатів видав ТОВ «КВВФ «Сапсан»
ордер № 26 на будівництво павільйонів
згідно з проектом, за адресою: АДРЕСА_1.

13 жовтня 1994 року Головним управлінням
архітектури та містобудування м. Києва
«Головкиївархітектура» (далі -
«Головкиївархітектура») ТОВ «КВВФ
«Сапсан» видано дозвіл № 07-1862184.5 на
розробку ескізного проекту розміщення
торговельного комплексу із
павільйонів у районі універмагу
«Дитячий світ» та покладено на
товариство обов'язок вести
проектування відповідно до планового
завдання замовника та
архітектурно-планувального завдання
«Головкиївархітектура».

28 листопада 1994 року
«Головкиївархітектура» видало ТОВ
«КВВФ «Сапсан»
архітектурно-планувальне завдання на
розробку торговельного комплексу із
павільйонів у Дніпровському районі м.
Києва за адресою: АДРЕСА_1.

15 травня 1995 року рішенням виконавчого
комітету Дніпровської районної ради №
296 затверджено проект відведення
земельної ділянки та надано ТОВ «КВВФ
«Сапсан» у тимчасове користування
земельну ділянку.

06 червня 1995 року ТОВ «КВВФ «Сапсан»
отримало дозвіл № 110 на виконання
будівельних робіт щодо спорудження
торговельного комплексу із
павільйонів за адресою: АДРЕСА_1.

08 червня 1995 року Головним управлінням
контролю за благоустроєм виконавчого
комітету Київської міської ради
народних депутатів ТОВ «КВВФ «Сапсан»
видано ордер № 95100024 на виконання робіт
з будівництва торговельного комплексу
з павільйонів по АДРЕСА_1.

21 липня 1995 року державним комунальним
об'єднанням
водопровідно-каналізаціного
господарства «Київводоканал» видано
ТОВ «КВВФ «Сапсан» технічні умови на
каналізування торговельного комплексу
за вищевказаною адресою, а 27 листопада
1995 року ТОВ «КВВФ «Сапсан» отримало
рішення виробничого енергетичного
об'єднання «Київенерго» № 15349А на
електропостачання торговельного
комплексу.

Розпорядженням Дніпровської районної
державної адміністрації № 53 від 30
січня 1996 року надано дозвіл на
здійснення корегування проекту
установки торговельного комплексу по
АДРЕСА_1.

04 лютого 1997 року розпорядженням
Дніпровської районної державної
адміністрації № 88 ТОВ «КВВФ «Сапсан»
надано дозвіл на організацію ринку на
відведеній території під торговельний
комплекс.

Згідно з висновком товарознавчої
експертизи № 192 від 27 січня 1997
року Київського науково-дослідного
інституту судових експертиз на
земельній ділянці розташовано 8
павільйонів, здійснено підключення до
зовнішньої мережі (електро- та
водопостачання, водовідведення, тощо)
та благоустрій території (а.с. 51-95).

Згідно зі ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважаться
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ст. 331 ЦК України, право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлене договором або
законом. Право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва.

Частиною 5 ст. 3 Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
передбачено, що право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються державою.
Відповідно до цього Закону реєстрація
речових прав на нерухомість, їх
обмежень здійснюється лише в разі
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна, а також за заявою власника
нерухомого майна.

Відповідно до акта приймальної комісії
про прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта,
будинку, споруди, затвердженого
Управлінням державного
архітектурно-будівельного контролю
«Головкиївархітектура» Київської
міської державної адміністрації 13
травня 1997 року, прийнято в експлуатацію
першу чергу комплексу з павільйонів та
лотків за адресою: АДРЕСА_1.

У порушення вимог ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК
України апеляційний суд, ухвалюючи
нове рішення про відмову у зустрічному
позові, на вищевказані обставини
справи та вимоги закону уваги не
звернув; залишив поза увагою те, що
частина приміщень спірного
торговельного комплексу введені в
експлуатацію; не з'ясував, які інтереси
держави в особі Київської міської ради
та Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві порушуються рішення суду у
вказаній справі; належним чином не
перевірив доводи та заперечення
сторін; не з'ясував, яка правова норма
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, враховуючи, що апеляційним
судом допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, які мають значення
для правильного вирішення справи,
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з направленням справи до
суду апеляційної інстанції для
вирішення питання про відкриття
апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Комерційна виробничо-впроваджувальна
фірма «Сапсан» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
17 вересня 2013 року скасувати, справу
направити до суду апеляційної
інстанції для вирішення питання про
відкриття апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.П. Гончар

Судді:

В.І. Амеліна

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник