Справа №480/794/13-ц 13.01.2014 13.01.2014 13.01.2013
Провадження №22ц/784/156/14
Головуючий у першій інстанції Карікова
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

13 січня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Шолох З.Л. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання
Богатирьовою В.А.,

з участю:

представника ТОВ «Юридична фірма
Едвайс»- Косяк Л.І.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 рішення Миколаївського
районного суду Миколаївської області
від 19 листопада 2013 року, ухваленого у
цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
Комсомольської сільської ради
Миколаївського району Миколаївської
області про визнання права власності
на квартиру в порядку приватизації, -

у с т а н о в и л а:

09 квітня 2013 року ОСОБА_4 пред'явив до
Комсомольської сільської ради
Миколаївського району Миколаївської
області зазначений позов, який
обґрунтовував наступним.

З дня свого народження і до 2007 року він,
на умовах житлового найму, проживав у
трикімнатній квартирі АДРЕСА_1.

У 1994 році він приватизував названу
квартиру, набувши її в особисту
приватну власність.

Напочатку 2013 року він забажав
розпорядитися своєю квартирою, проте
здійснити цього не зміг, оскільки
втратив правоустановчі документи на
неї.

Можливості відновити їх в інший чим
судовий спосіб він не має, оскільки
державна установа, яка була власником
спірного житла до приватизації, вже
ліквідована, а, відповідно, від неї не
можна отримати дублікати чи копії
необхідних документів.

Відсутні вони і в архіві сільської
ради.

Посилаючись на виписані обставини,
просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову
не заперечував, зазначив при цьому, що
правоустановчих документів на ім'я
позивача в сільській раді немає.

Рішенням Миколаївського районного
суду Миколаївської області від 19
листопада 2013 року в задоволені позову
відмовлено за його недоведеністю.

ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просив його скасувати й
ухвалити нове - про задоволення його
позову в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідність
висновків суду дійсним обставинам
справи, а також положенням чинного
цивільного та цивільно-процесуального
законодавств.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд ухвалив
його з точним дотриманням вимог
чинного цивільного та
цивільно-процесуального законодавств.

Відмовляючи у позові ОСОБА_4, районний
суд виходив з того, що позивач не надав
належних та допустимих доказів тому, що
з дня свого народження і до 1994 року він
на умовах житлового найму займав
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, а потім
за актом приватизації став її
власником.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом 1 інстанції, його
висновки щодо них та результату
вирішення справи вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК України (відповідним пунктом) та
нормою ЦПК України, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

З врахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що оскаржене
рішення районного суду у повній мірі
відповідає виписаному вище.

Дійсно, відповідно до ст.ст. 1, 2, 8, 12
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», , пунктів
16, 23-28 Положення про порядок передачі
квартир (будинків) у власність
громадян, затвердженого наказом
Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
15 вересня 1992 р. N 56 (із змінами та
доповненнями, внесеними наказом
Держжитлокомунгоспу України від 5
серпня 1994 року N 72) кожний громадянин
України мав право приватизувати
займане ним державне житло.

Сутність поняття приватизації
державного житлового фонду становило -
відчуження уповноваженими на це
органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управлінні
яких знаходиться державний житловий
фонд квартир (будинків), житлових
приміщень у гуртожитках, призначених
для проживання сімей та одиноких осіб,
кімнат у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів, та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т. ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Передача квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають у цій квартирі
(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку), виключно за їх заявою й на
підставі рішень відповідних органів
приватизації, що приймаються не
пізніше місяця з дня одержання заяви
громадянина.

Оформлена заява на приватизацію
квартири (будинку) з доданою до неї
довідкою про склад сім'ї та займані
приміщення, а також документ, що
підтверджує право на пільгові умови
приватизації, подаються громадянином
до органу приватизації місцевої
державної адміністрації, виконкому
місцевої Ради народних депутатів чи
державного підприємства, організації,
установи, де вони реєструються.

Зареєстрована заява передається
підприємству по оформленню документів.

Орган приватизації, в разі потреби,
уточнює необхідні для розрахунків дані
залежно від складу сім'ї і розміру
загальної площі квартири (будинку),
оформляє розрахунки та видає
розпорядження.

На підставі оформленого розпорядження
орган приватизації готує паспорт на
квартиру, а на одноквартирний будинок -
паспорт на домоволодіння, свідоцтво
про право власності на житло та
реєструє його у спеціальній
реєстраційній книзі.

Передача квартир (будинків), у
власність громадян з доплатою,
безоплатно чи з компенсацією
оформляється свідоцтвом про право
власності на квартиру (будинок),
житлове приміщення у гуртожитку, яке
реєструється в органах приватизації і
не потребує нотаріального посвідчення.

Відомості про реєстрацію права
власності на житло, копії свідоцтв про
право власності на житло та паспорт на
квартиру (домоволодіння) передаються
органом приватизації до бюро технічної
інвентаризації.

Свідоцтво на право власності на
квартиру (будинок) підлягає
обов'язковій реєстрації в органах
технічної інвентаризації.

Власник приватизованого житла має
право розпорядитися квартирою
(будинком), кімнатою (кімнатами) у
гуртожитку на свій розсуд: продати,
подарувати, заповісти, здати в оренду,
обміняти, закласти, укладати інші
угоди, не заборонені законом. Порядок
здійснення цих прав власником житла
регулюється цивільним законодавством
України. ва України.

З системно-логічного аналізу виписаних
норм закону та підзаконних актів
випливає висновок про те, що передача
квартир (будинків), житлових приміщень
у гуртожитках, призначених для
проживання сімей та одиноких осіб,
кімнат у квартирах та одноквартирних
будинках, де мешкають два і більше
наймачів, та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т. ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України не є компетенцією судів, а тому
вибраний позивачем спосіб захисту
свого інтересу є не належним і лише на
цій підставі його позов не підлягав
задоволенню.

Крім того, ним, взагалі, не доведено
належними та допустимими доказами
підстави його вселення та проживання в
спірній квартирі та обсягу його прав на
неї; дотримання процедури проживання і
виникнення у нього права особистої
приватної власності.

За такого, і з названої підстави позов
не міг бути задоволений.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом цивільної справи, то вони не
можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мали місце, носили формальний
характер і не вплинули на вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду
Миколаївської області від 19 листопада
2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: