Справа №472/478/13-ц 16.12.2013 16.12.2013 16.12.2013
Провадження № 22ц/784/4013/13
Головуючий у І інстанції Орленко
Доповідач апеляційної інстанції
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2013 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання -
Яценко Л.В.

з участю :

позивачів - ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

представника відповідача - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» на
рішення Веселинівського районного
суду Миколаївської області від 08
жовтня 2013 року, ухваленого у цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
комерційний банк "ПриватБанк" про
витребування документів, -

у с т а н о в и л а:

18 березня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
пред'явили до ПАТ КБ «Приватбанк»
(надалі Банк) зазначений позов, який
обґрунтовували наступним.

08 квітня 2008 року ОСОБА_2, в простій
письмовій формі, уклав з Банком договір
про іпотечний кредит № NKVSGI, за
умовами якого кредитодавець надав, а
позичальник взяв і використав за
цільовим призначенням, грошові кошти у
розмірі 200 000 гривень, під зворотне
зобов'язання останнього повернути їх
частинами до 08 квітня 2026 року, зі
сплатою 15,00 % річних за користування
ними, а також сплатою інших платежі в
порядку, на умовах та в строки,
визначені названим договором.

В той же день, на забезпечення
указаного кредитного договору ОСОБА_2
та Банк уклали договір іпотеки, за яким
перший передав, а другий взяв в іпотеку
житловий будинок АДРЕСА_1 та
прибудинкову земельну ділянку, площею 1
338 кв. м., загальною оціночною вартістю у
130 00 гривень.

Того ж дня, з тією ж метою, Банк уклав
аналогічний договір за № NKVSGI з
ОСОБА_3, за умовами якого остання
передала в іпотеку Банку будинок
АДРЕСА_2, оціночною вартістю 140 000
гривень.

На прохання Банку, працівники якого
готували проекти іпотечних договорів,
позивачі передали оригінали
правовстановлюючих документів,
технічні паспорта та будинкові книги
на передані в іпотеку житлові будинки,
а також державні акти на права
власності на прибудинкові земельні
ділянки.

За попередньою домовленістю, після
укладення договорів іпотеки названі
документи підлягали поверненню їх
власникам, проте Банк взятого на себе
обов'язку з повернення зазначених
документів не дотримав, позбавивши їх
не тільки можливості повноцінно
користуватися названими об'єктами
права власності, а й дотримуватися умов
договорів іпотеки, щодо страхування
переданих в іпотеку будинків.

Посилаючись на виписані обставини,
просили позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав, вважає, що
законних підстав для повернення
правоустановчих, технічних та
обслуговуючих документів немає.

Рішенням Веселинівського районного
суду Миколаївської області від 08
жовтня 2013 року позов задоволено у
повному обсязі і розподілено судові
витрати.

Банк подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати і
ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у задоволенні їх
позовних вимог.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи та положенням чинного
цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити і
залишити в силі рішення суду 1
інстанції, оскільки воно ухвалено з
додержання норм матеріального та
процесуального законодавств.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Оскаржене рішення ухвалено у
відповідності з виписаним.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
районний суд виходив з того, що
притримуючи належні позивачам
документи на будинок у себе, Банк
повністю позбавив тих можливості
здійснювати правомочності власника, що
є неприпустимим, у зв'язку з чим
витребував їх від Банку.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
такими обставинами та
правовідносинами, висновки суду І
інстанції щодо них і результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК України (відповідним пунктом) та
нормою ЦПК України, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статей 41, 47 Конституції
України, розділу І книги третьої ЦК
України та статей 9, 150 ЖК України, кожен
має право на власність та житло.

Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження ними.

Право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Місце проживання
власника та місце знаходження майна не
впливають на зміст права власності.

Діяльність власника може бути обмежена
чи припинена або власника може
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
встановленим законом.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном від кого і у який би спосіб
ці перешкоди не виходили.

З системно-логічного буквального
тлумачення зазначених норм випливає
висновок про те, що право власника на
користування належним йому майном може
обмежуватися лише законом або чинним
договором, в якому власник за власної
волі передбачив таку можливість.

Всі інші обмеження є незаконними і
підлягають скасуванню на вимогу
власника.

Право власності може бути порушено не
визнанням такого права; вилученням
майна, а також чиненням перешкод, які
позбавляють власника його
правомочностей.

В останньому випадку, власник має право
вимагати захисту свого права від особи,
яка перешкоджає його користуванню та
розпорядженню своїм майном,
пред'явивши негаторний позов.

Позивачем негаторного позову може бути
власник або титульний володілець, у
якого знаходиться річ і щодо якої
відповідач ускладнює здійснення
повноважень користування або
розпорядження, а відповідачем - лише та
особа, яка перешкоджає позивачеві у
здійсненні його законного права
користування чи розпорядження річчю.

Підставою для подання негаторного
позову є вчинення третьою особою
перешкод власнику в реалізації ним
повноважень розпорядження або (та)
користування належним йому майном.
Негаторний позов має на меті усунення
тривалих порушень повноважень
власника, що обумовлює непоширення на
вимоги за негаторним позовом позовної
давності.

Умов подання негаторного позову є
триваючий характер правопорушення і
наявність його в момент подання позову.

Як на думку колегії, порушенням права
власності слід вважати не тільки
протиправні дії щодо самого об'єкта
названого права, але й такі ж дії і щодо
правоустановчих та обслуговуючих
об'єкт документів.

Документ є основною одиницею
офіційно-ділового стилю, що
використовується в різних галузях
діяльності суспільства, галузях знань,
сферах життя, як засіб фіксації певним
чином конкретної інформації про факти,
події, явища об'єктивної дійсності та
розумової діяльності людини на
спеціальному матеріалі за визначеним
стандартом чи формою.

Документи використовуються для
реєстрації, передачі та збереження
інформації про будь-який предмет.

Соціальною функцією документу є його
використання у суспільних відносинах
людей для взаємозв'язків у галузі
політичних, економічних, соціальних і
культурних відносин, в тому числі, і на
підтвердження права власності особи на
певну річ, правила та обсяг
користування цією річчю.

За змістом зафіксованої в ньому
інформації щодо певного предмета чи до
напряму діяльності, походженням,
призначенням, формою, терміном дії та
стадіями створення документи бувають:
офіційні та особисті; правоустановчі
та обслуговуючі;
довідково-інформаційн,
обліково-фінансові, розпорядчі,
організаційні; господарсько-договірні;
стандартні й індивідуальні; звичайні,
безстрокові, термінові; оригінали та
копії

Правоустановчі та обслуговуючі
документи, як носії певної інформації
належать власникові і повинні
зберігатися у нього, якщо інше не
передбачено договором на збереження,
чи іншим цивільно-правовим договором,
укладеним власником з іншими особами
(договір іпотеки).

Як вбачається з матеріалів справи, 08
квітня 2008 року на забезпечення
кредитного зобов'язання ОСОБА_2, Банк
уклав два окремі договори іпотеки,
перший - з позичальником ОСОБА_2, за яким
останній передав в іпотеку Банку
належний йому житловий будинок АДРЕСА_1
та прибудинкову земельну ділянку,
площею 1 338 кв. м., загальною оціночною
вартістю у 130 00 гривень (а.с. - 10-12); другий
- з ОСОБА_3, за умовами якого остання
передала в іпотеку Банку належний їй
будинок АДРЕСА_2 в тому ж населеному
пункті, оціночною вартістю 140 000 гривень
(а.с. - 13-15).

Для підготовки проектів названих
договорів, власники указаних будинків
та земельних ділянок, передали Банку за
актами прийому-передачі від 08 квітня 2008
року (а.с. - 16,17) правоустановчі та
обслуговуючі документи на об'єкти
іпотеки (технічні паспорти, державні
акти на право власності на землю,
свідоцтва про право власності на
нерухомість і домові книги). При цьому,
ні названі акти, ні договори іпотеки, ні
договір про іпотечний кредит не
передбачали умови про зберігання
Банком названих документів.

Не довів Банк наявності у нього такого
права і у засіданні суду апеляційної
інстанції.

За такого названа фінансова установа
зобов'язана була повернути позивачам
взяті у них документи, оскільки їх
утримання у неї обмежує правомочності
позивачів, щодо користування житлом, а
саме, можливості отримувати певні
довідки, створювати інші, не
суперечливі договорам іпотеки, права
та обов'язки, щодо названого майна.

Оскільки Банк відмовляється повернути
позивачам перелічені вище документи,
то їх треба витребувати у нього за
судовим рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень, допущених
судом при розгляді судом даної справи,
то вони не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки частина
з них не має підтвердження, а ті ж, що
мали місце, носять формальний характер
і не вплинули на результат вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 307- 308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Веселинівського районного
суду Миколаївської області від 08
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
його проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: