Справа № 449/7/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/4543/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3,

представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 02 квітня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
треті особи - приватний нотаріус
Перемишлянського нотаріального округу
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про визнання
правочину недійсним та інше, -

в с
т а н о в и л а:

У квітні 2009 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку розташованого по
АДРЕСА_1, укладеного 12.09.2008 року між
ОСОБА_9 та ОСОБА_4, який посвідчений
приватним нотаріусом Перемишлянського
нотаріального округу ОСОБА_7,
посилаючись на те, що його мати - ОСОБА_9
на момент укладення договору не
розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними, що підтверджується
висновком амбулаторної
судово-психіатричної експертизи від
26.12.2008 року та рішенням
Перемишлянського районного суду від
27.03.2009 року про визнання ОСОБА_9
недієздатною (дане рішення 27 квітня 2010
року Апеляційним судом Львівської
області на підставі ч. 6 ст. 235 ЦПК
України скасовано та залишено заяву
ОСОБА_2 про визнання недієздатною
ОСОБА_9 без розгляду).

В ході розгляду справи позивач
збільшив свої позовні вимоги, просить
також анулювати реєстрацію права
власності на нерухоме майно за
реєстраційним № 24444367 від 18.09.2008 року із
записом № 27 на власника ОСОБА_4, як
власника будинку АДРЕСА_1.

Просив позов задовольнити на підставі
ст. 225 ЦК України.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено. Договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 12
вересня 2008 року, посвідчений приватним
нотаріусом Перемишлянського районного
нотаріального округу ОСОБА_7 - визнано
недійсним.

Реєстраційне посвідчення, видане
Золочівським міжрайонним бюро
технічної інвентаризації 18.09.2008 року
ОСОБА_4 на житловий будинок № АДРЕСА_1,
реєстраційний № 24444367 -скасовано.

Рішення оскаржила представник ОСОБА_4-
ОСОБА_5 Вважає його таким, що ухвалене з
грубим порушенням прав відповідача
ОСОБА_4, приватного нотаріуса ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 Суд ухвалив рішення, належним
чином не повідомивши відповідача та
третіх осіб про розгляд справи, без
врахування дійсних обставин справи та
на підставі свідчень позивача не
взявши до уваги письмових пояснень
нотаріуса, яка посвідчувала договір
дарування та зазначала що ОСОБА_9 під
час укладення договору дарування
усвідомлювала значення своїх дій. Під
час ухвалення рішення, суд неправильно
застосував норми матеріального права,
а саме ст. ст. 204, 225 ЦК України. В рішенні
суд посилається на п. 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочину
недійсним» від 06.11.2009 року, однак не
бере до уваги, що в ній передбачено
обов'язок суду призначити у справі
судово-психіатричну експертизу
відповідно до ст. 145 ЦК України. Суд взяв
до уваги висновок амбулаторної
судово-психіатричної експертизи № 223
від 26.02.2009 року, яка призначалась з
порушенням вимог чинного
законодавства в іншій справі, рішення
по якій було скасовано апеляційним
судом. На думку апелянта, суд вийшов за
межі позовних вимог, оскільки визнав
договір дарування недійсним з підстав,
які не ставились в позовній заяві. В
рішенні не наведено мотивів чому суд
приймає докази позивача та відхиляє
докази відповідача та третьої особи, а
також на якій підставі скасовано
реєстраційне посвідчення, видане
Золочівським МБТІ, не вказано ким і
коли порушені права позивача.
Стверджує, що ОСОБА_9 неодноразово
висловлювала бажання подарувати
будинок ОСОБА_4, що може підтвердити
свідок ОСОБА_11, однак суд не надав
оцінку даним свідченням. Крім цього,
суд не взяв до уваги те, що відповідач
ОСОБА_4 має троє неповнолітніх дітей,
які залишилися без житла. Просить
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення,яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3,
представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону з
огляду на наступне.

Відповідно до статті 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи.

Судом першої інстанції встановлено
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

З оглянутої судом копії спадкової
справи № 79 за 1988 року після смерті
ОСОБА_12, представленої Сокальською ДНК
вбачається, що спадкоємцем майна
померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12, а
саме житлового будинку, що знаходиться
по АДРЕСА_1, стала його дочка ОСОБА_9, за
якою 21.08.2008 року, на підставі дубліката
свідоцтва про право на спадщину,
виданого 24.03.1988 року державним
нотаріусом Сокальської ДНК Гук Н.М.,
зареєстровано право власності на
зазначений житловий будинок, що
стверджується витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно ССУ
№ 163405.

Як вбачається з договору дарування
житлового будинку, укладеного 12.09.2008
року та посвідченого приватним
нотаріусом Перемишлянського районного
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_9
подарувала ОСОБА_4 житловий будинок,
який знаходиться по АДРЕСА_1 з
відповідними побутовими будівлями і
спорудами на земельній ділянці, котра
перебуває в користуванні.

З витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 18.09.2008
року вбачається, що житловий будинок по
АДРЕСА_1, на підставі договору
дарування від 12.09.2008 року
зареєстрований за ОСОБА_4,
реєстраційний № 24444367.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року правила ст. 225 ЦК поширюються
на ті випадки, коли фізичну особу не
визнано недієздатною, однак у момент
вчинення правочину особа перебувала в
такому стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
тощо). Для визначення наявності такого
стану на момент укладення правочину
суд відповідно до ст. 145 ЦІІК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї із сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із тих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦІІК
України.

Згідно висновку амбулаторної
судово-психіатричної експертизи № 223
від 26.02.2009 року ОСОБА_9 страждає стійким
хронічним розладом психічної
діяльності у формі судинної деменції,
яка згідно представленої медичної
документації в неї зафіксована у 2008
році. За своїм психічним станом не може
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. У період серпня-вересня
2008 року та на момент вчинення договору
дарування 12.09.2008 року вона також
страждала судинною деменцією і не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними. Потребує стороннього
догляду та опіки (а.с. 8-9).

В судовому засіданні експерт-доповідач
Королюк Я.О. зазначив, що в ході
проведення амбулаторної
судово-психіатричної експертизи було
встановлено, що ОСОБА_9 на протязі ряду
років страждала склерозом,
церебральною гіпертензією,
церебральним атеросклерозом. В останні
7-10 років в неї проявилось порушення
пам'яті, що з часом прогресувало і
призвело до значного забування як
минулих так і теперішніх подій,
порушення орієнтації в часі, часткової
дезорієнтації у власній особі з
поступовою втратою набутих знань,
появою недоречностей у поведінці, що в
сукупності відповідає клінічним
критеріям органічної деменції і згідно
представленої медичної документації
ці симптоми набули виражених клінічних
ознак в 2008 році.

За наведених обставин, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що оскільки ОСОБА_9 на момент вчинення
правочину не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними, що
стверджується висновком
судово-психіатричної експертизи, який
не оскаржувався і в ході судового
розгляду відповідачами не ставилось
питання про призначення повторної
експертизи, відтак є всі підстави
визнати недійсним правочин укладений
між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, посвідчений 12.09.2008
року приватним нотаріусом
Перемишлянського районною
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований за реєстровим № 4616.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Докази, на які посилається заявник,
були належним чином досліджені судом
першої інстанції та додаткового
правового аналізу не потребують.
Згідно висновку амбулаторної
судово-психіатричної експертизи № 223
від 26.02.2009 року, під час проведення якої
була присутня підекспертна ОСОБА_9,
експертами надана однозначна
відповідь, що ОСОБА_9 за своїм психічним
станом не була спроможна розуміти
значення своїх дій та не могла керувати
ними в період оформлення та підписання
договору дарування 12 вересня 2008 року.

За таких обставин, правових підстав для
скасування оскаржуваного рішення не
вбачається.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції не звернув увагу
на те, що позивач ОСОБА_2, збільшивши у
грудні 2009 року позовні вимги, просив
«анулювати», а не «скасувати»
реєстрацію права власності на нерухоме
майно - за реєстраційним номером 24444367
від 18 вересня 2008 року, номер запису 27 в
книзі 1, за ОСОБА_4 як власника будинку
АДРЕСА_1.

Оскільки визначення терміну
«скасування» більш ширше ніж
«анулювання» і включає, кірм визнання
чого-небудь недійсним, ще й визнання
«незаконним», колегія суддів важає за
необхідне у цій частині змінити
рішення та викласти його у редакції
прохальної частини позову ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 3, 309
ч. 1 п. 3, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 02 квітня 2013
року в частині - скасування
Реєстраційного посвідчення, виданого
Золочівським міжрайонним бюро
технічної інвентаризації 18.09.2008 року
ОСОБА_4 на житловий будинок № АДРЕСА_1,
реєстраційний № 24444367, - змінити,
виклавши його в наступній редакції:

Анулювати реєстрацію права власності
на нерухоме майно - за реєстраційним
номером 24444367 від 18 вересня 2008 року,
номер запису 27 в книзі 1, за ОСОБА_4 як
власника будинку АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.