Справа № Провадження
№357/9871/13-ц 22-ц/780/6635/13 Головуючий у І
О.Я.Категорія56Доповідач у 2
інстанціїПоліщук 05.12.2013
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Поліщука М.А..

суддів: Малорода О.І., Ігнатченко Н.В.

при секретарі: Бобку О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві матеріали справи
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 вересня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи:
Орган опіки та піклування при
виконавчому комітеті Білоцерківської
міської ради, Управління Державної
міграційної служби України в Київській
області про надання дозволу на виїзд
дитини за кордон.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В
И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом і просила
надати дозвіл позивачу як матері
неповнолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1
без згоди та супроводу батька
тимчасово виїжджати за межі України та
до інших країн світу, а саме: Туреччина,
Грузія, Єгипет, Росія, Таїланд, Греція,
Болгарія до досягнення нею
шістнадцятирічного віку та надати
дозвіл на оформлення відповідних
проїзних документів дитині для виїзду
за кордон в зазначені країни.

Свої вимоги мотивувала тим, що з
відповідачем вони перебували у
зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають
малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
яка проживає з позивачкою і перебуває
на її утриманні. З відповідачем
постійно виникають конфліктні
ситуації і він відмовляється надати
свою письмову згоду на тимчасовий
виїзд дитини за кордон.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 вересня 2013 року позов задоволено
частково.

Дозволено неповнолітній ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу
батька ОСОБА_2, тимчасово виїжджати за
межі України до інших країн - Туреччина,
Грузія, Єгипет, Росія, Таїланд, Греція,
Болгарія. Дозвіл діє до 31.12.2014 року.

Дозволено до 31.12.2014 року оформлення
проїзного документу дитини ОСОБА_4 для
тимчасового виїзду за кордон в країни -
Туреччина, Грузія, Єгипет, Росія,
Таїланд, Греція, Болгарія без згоди
батька дитини ОСОБА_2.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог, посилаючись на незаконність і
необґрунтованість судового рішення.

Зокрема в доводах апеляційної скарги
посилається на те, що позивач не
надала доказів в який часовий
проміжок, з якою метою та в яку
країну вона має наміри виїхати із
дитиною за кордон, що суперечить
вимогам Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзду в Україну
громадян України» та порушує
рівність прав та обов'язків обох
батьків щодо дитини.

Також посилається на відсутність
письмового висновку органу опіки і
піклування щодо розв'язання спору.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду
не відповідає.

Так, ухвалюючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив із того, що між
сторонами існують конфлікти, склалися
такі відносини, що унеможливлюють
домовленість між ними щодо виховання
їх дитини та щодо її відпочинку,
оздоровлення, навчання.

Суд також вважав встановленим те, що
відповідач чинить позивачу перешкоди
в оформленні документів для
тимчасового виїзду з дитиною за кордон
на відпочинок.

Проте погодитись із такими
висновками не можна, так як вони не
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

Статтею 313 Цивільного кодексу України
визначено, що фізична особа, яка не
досягла шістнадцяти років, має право на
виїзд за межі України лише за згодою
батьків (усиновлювачів), опікунів і в
їхньому супроводі чи у супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою.

Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони у справі перебували в
зареєстрованому шлюбі, а 03 липня 2008
року шлюб між ними розірвано.

Під час проживання у шлюбі 11 квітня
2003 року народилася ОСОБА_4, батьками
якої є: ОСОБА_3 - мати; ОСОБА_2 - батько.

Вказані обставини визнані сторонами та
підтверджені відповідними письмовими
доказами (а.с. 13-14).

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» та
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року № 57 «Про
затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України» виїзд за межі України
громадянина, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків може бути дозволено на
підставі рішення суду.

Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затвердженого
Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57
«Про затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», встановлено, що виїзд за межі
України громадян, які не досягли
16-річного віку, у супроводі одного з
батьків або у супроводі осіб, які
уповноважені одним із батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон.

Переглядаючи рішення суду в
апеляційному порядку, колегія суддів
вважає, що суд при вирішенні спору
не врахував вказаних вимог закону.

Необґрунтованим є висновок суду про
встановлення тієї обставини, що
відповідач чинить позивачу перешкоди
в оформленні документів для
тимчасового виїзду позивача з
дитиною за кордон на відпочинок, в
добровільному порядку не надає
дозволу на виїзд дитини за кордон.

Вбачається, що відповідно до вимог
ст.ст.10,60 ЦПК України на підтвердження
вказаної обставини позивачем
належних і допустимих доказів не
надано.

Крім цього, з врахуванням вимог ст. 4
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» та постанови Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 року №
57 «Про затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», оскільки позивачем не
було зазначе назву держави,
відповідний часовий проміжок
перебування у державі, то в суду були
відсутні правові підстави надавати
позивачу дозвіл для тимчасового
виїзду неповнолітньої ОСОБА_4 без
згоди та супроводу батька за межі
України до інших країн - Туреччина,
Грузія, Єгипет, Росія, Таїланд, Греція,
Болгарія із вказівкою, що дозвіл діє
до 31.12.2014 року.

Обґрунтованими є доводи апелянта на
те, що вказаним рішенням суду
порушено права відповідача як батька
неповнолітньої дитини щодо
рівності прав і обов'язків батьків
відносно дитини відповідно до вимог
ст.ст.141, 150, 151, 153, 157 Сімейного кодексу
України.

З врахуванням вказаних обставин,
оскільки висновки суду не в повній
мірі відповідають обставинам справи,
порушено норми матеріального і
процесуального права відповідно до
ст.309 ЦПК України рішення суду
підлягає скасуванню із ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову за недоведеністю
і необґрунтованістю позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,
-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 вересня 2013 року скасувати та
ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та
піклування при виконавчому комітеті
Білоцерківської міської ради,
Управління Державної міграційної
служби України в Київській області про
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: