Справа № 158/1949/13-ц Провадження №
22-ц/773/1910/13 Головуючий у 1 інстанції:
Пономарьова О.М. Категорія: 51 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2013 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Веремчук Л.М., Антонюк К.І.,

при секретарі - Черняк О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 про поновлення на роботі,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу,
середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
за час затримки видачі трудової книжки,
стягнення моральної шкоди, та за
зустрічним позовом фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
стягнення безпідставно набутих коштів
за апеляційними скаргами позивача
ОСОБА_1, відповідача фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення
Ківерцівського районного суду
Волинської області від 07 листопада 2013
року,

встановила:

19.08.2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з
вищевказаним позовом, посилаючись на
те, що з 09 серпня 2012 року вона працювала
у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 в
магазині «Преміум плюс» в м. Ківерці
продавцем продовольчих товарів. Вранці
13 липня 2013 року відповідач повідомила
її по телефону про те, що вона звільнена
з роботи. 06 серпня 2013 року позивач
отримала від відповідача
рекомендований лист з вимогою надати
пояснення з приводу відсутності на
роботі з 13 липня 2013 року, а 09 серпня 2013
року в приміщенні районного центру
зайнятості їй було видано трудову
книжку із записом про звільнення з
роботи за прогул з 12 липня 2013 року та
розрахункові в сумі 1167 грн. 90 коп.

Вважаючи, що її звільнено незаконно,
оскільки 12.07.2013 року вона відпрацювала
повний робочий день, а з 13.07.2013 року не
вийшла на роботу за вказівкою
відповідачки, позивач, з урахуванням
збільшених позовних вимог, просила суд
поновити її на роботі, стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 6981 грн. 63 коп.
за період з 13 липня 2013 року по 24 вересня
2013 року, заборгованість по заробітній
платі за період з квітня по липень 2013
року в сумі 7862 грн. 06 коп., компенсацію
за невикористану відпустку в розмірі
2359 грн. 92 коп., середній заробіток за
затримку розрахунку при звільненні та
за час затримки у видачі трудової
книжки в сумі 3638 грн. 31 коп., а також
моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. та
понесені судові витрати на правову
допомогу.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4
звернулась до суду із зустрічним
позовом, вимагаючи стягнути з ОСОБА_1
31938 грн. 41 коп. безпідставно набутих
коштів, які остання самовільно взяла з
каси магазину за період роботи.

Рішенням Ківерцівського районного
суду Волинської області від 07
листопада 2013 року позов ОСОБА_1
задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3230 грн. 31 коп.,
в тому числі: 1376 грн. 58 коп.
заборгованості по заробітній платі; 1376
грн. 58 коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні, 300
грн. моральної шкоди та 177 грн. 15 коп.
витрат на правову допомогу. В решті
позову відмовлено.

В позові фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення
безпідставно набутих коштів
відмовлено. Стягнуто з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 в дохід
держави 229 грн. 40 коп. судового збору.

Не погоджуючись із таким рішенням суду
сторони у справі подали апеляційні
скарги.

Позивач ОСОБА_1 поданій нею апеляційній
скарзі, покликаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права, порушення норм процесуального
права, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просила
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її позов задовольнити у повному
обсязі та відмовити в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4

Відповідач фізична особа-підприємець
ОСОБА_4 в своїй апеляційній скарзі
просила з тих же самих підстав змінити
рішення суду першої інстанції шляхом
відмови в задоволенні первісного
позову ОСОБА_1 та задоволення у повному
обсязі зустрічного позову. Вважала, що
суд першої інстанції неправильно
застосував норми матеріального права,
порушив норми процесуального права, а
висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

В ході апеляційного розгляду даної
справи позивач та її представник
підтримали свою апеляційну скаргу з
наведених у ній підстав та просили
відхилити апеляційну скаргу
відповідача з огляду на її
безпідставність.

Представник відповідача фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_3
підтримала апеляційну скаргу свого
довірителя, апеляційну скаргу позивача
ОСОБА_1 просила відхилити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційну скаргу
відповідача фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 слід відхилити, а апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1 частково
задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним
вимогам закону не відповідає у повній
мірі.

Як убачається з матеріалів справи,
згідно трудового договору від 09 серпня
2012 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу
продавцем продовольчих товарів до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на
невизначений строк з оплатою праці в
розмірі мінімальної заробітної плати
та доплати в розмірі 5 % на місяць (а.с. 11).

Наказом фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 № 46 від 12 липня 2013 року ОСОБА_1
звільнено з роботи продавця
продовольчих товарів за п.4 ст.40 КЗпП
України (відсутність на робочому місці,
прогул) (а.с.155).

Наказом № 48 від 05 серпня 2013 року
скасовано вищевказаний наказ № 46 від
12.07.2013 року та звільнено ОСОБА_1 з посади
продавця продовольчих товарів з 12
липня 2013 року за п.4 ст.40 КЗпП України
(відсутність на робочому місці, прогул)
(а.с.107).

Як зазначено у даному наказі, підставою
для звільнення є акти про відсутність
працівника на робочому місці від 13.07.2013
року, від 19.07.2013 року та лист від 02.08.2013
року.

В акті від 13.07.2013 року складеного
підприємцями ОСОБА_4, ОСОБА_5, продавцем
ОСОБА_6 зазначено, що 13.07.2013 року
продавець ОСОБА_1 була відсутня на
робочому місці з 07.30 до 22.00 год. (а.с. 29).

Актом від 19.07.2013 року, складеним цими ж
особами, стверджується, що ОСОБА_1,
перебуваючи 19.07.2013 року в приміщенні
магазину «Преміум плюс» відмовилася
дати пояснення щодо відсутності її на
робочому місці з 13 по 19 липня 2013 року
(а.с. 106).

З обома вищевказаними актами позивач
не ознайомлена.

Лист від 02.08.2013 року, яким ОСОБА_1
попереджувалась про звільнення за
вчинені з 13 липня 2013 року прогули у
випадку неявки для дачі пояснень 05.08.2013
року (а.с. 13), отриманий позивачем лише 06
серпня 2013 року, що підтверджується
довідкою Державного підприємства
поштового зв'язку «Укрпошта» (а.с.15).

09 серпня 2013 року трудовий договір від 09
серпня 2013 року, укладений між сторонами
в справі, знятий з реєстрації
Ківерцівським районним центром
зайнятості. При цьому, як вбачається із
п.17 даного договору, його розірвано
сторонами 12 липня 2013 року у зв'язку зі
звільненням працівника з роботи згідно
п.4 ст.40 КЗпП України (відсутність на
робочому місці).

Відмовляючи в позові про поновлення на
роботі, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач була відсутня на
роботі без поважних причин з 13 липня 2013
року включно, що є підставою для
розірвання трудового договору на
підставі п.4 ст.40 КЗпП України. При цьому
суд вважав, що роботодавцем були
дотримані вимоги чинного
законодавства при звільненні позивача,
оскільки днем звільнення є останній
день роботи, а отже посилання позивача
про незаконність її звільнення з 12.07.2013
року є безпідставним.

Однак, з такими висновками суду не
можна погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Відповідно до ст.ст. 11, 10, 60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін. На
кожну сторону покладається обов'язок
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

В своїх поясненнях у судах першої та
апеляційної інстанцій позивач
вказувала на те, що порушень трудової
дисципліни вона не допускала, прогулу
не вчинила, а з 13 липня 2013 року не
виходила на роботу за вказівкою
відповідача, яка вранці 13.07.2013 року в
телефонній розмові повідомила про
звільнення з роботи. В подальшому
відповідач також не пропонувала їй
продовжувати роботу.

Такі доводи позивача підтверджуються
згаданим вище наказом № 46 від 12.07.2013
року, який відповідачем було скасовано
лише 05 серпня 2013 року.

В той же час, відповідач у письмовому
запереченні проти позову зазначила, що
в телефонній розмові 13 липня 2013 року
вона лише повідомила про можливість її
звільнення у зв'язку з нестачею
товарів, а не про її звільнення.

Однак, вищевказані доводи відповідача,
а також пояснення її представника про
помилку у даті видачі наказу № 46 не
підтверджені жодними належними та
допустимими доказами у справі, а відтак
- не заслуговують на увагу, оскільки
відповідно до п.4 ст.60 ЦПК України
доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Крім того, в справі відсутні будь-які
докази того, що після 12 липня 2013 року
позивачу пропонувалось продовжувати
роботу.

За таких обставин, не вихід позивача на
роботу з 13 липня 2013 року за вказівкою
роботодавця у зв'язку зі звільненням
відповідно до наказу № 46 від 12 липня 2013
року не може розцінюватися як
порушення працівником трудової
дисципліни - вчинення прогулу без
поважних причин, а отже не дає
роботодавцеві права на звільнення
працівника за п.4 ст.40 КЗпП України.

І оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи
без законних на те підстав, то колегія
суддів вважає, що вона підлягає
поновленню на попереднє місце праці з
виплатою середнього заробітку за час
вимушеного прогулу відповідно до вимог
ч.2 ст.235 КЗпП України.

Виходячи із визначеного трудовим
договором розміру місячної заробітної
плати позивача - 1204 грн. 35 коп. (1147 грн.
(мінімальна заробітна плата) + 57 грн. 35
коп. (5 % надбавки) = 1204 грн. 35 коп.),
кількості відпрацьованих за два
останні місяці робочих днів - 39 днів,
визначений згідно Постанови Кабінету
Міністрів України № 100 від 08.02.95 року
середньоденний заробіток позивача
становить 61 грн. 76 коп.

На підставі вищевикладеного суд стягує
з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_1 7349 грн. 44 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 13 липня по 27 грудня 2013 року
(день ухвалення рішення про поновлення
на роботі), виходячи із наступного
розрахунку: 61 грн. 76 коп.
(середньоденний заробіток) х 119 робочих
днів (кількість робочих днів у період з
13 липня по 27 грудня 2013 року) = 7349 грн. 44
коп.).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом з
урахуванням характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення, а також вимог розумності і
справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Враховуючи характер порушення
законних прав позивача, що призвело до
вимушених змін у звичному укладі її
життя, позбавило законного джерела
засобів для існування на тривалий
період часу, колегія суддів визначає
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди в сумі 500 грн., що
відповідає вимогам розумності та
справедливості.

Вимоги позивача щодо стягнення
заборгованості по заробітній платі за
період з квітня 2013 року по 12 липня 2013
року в сумі 7862 грн. 06 коп. є
безпідставними та не підлягають до
задоволення.

Як уже було зазначено вище, розмір
місячної заробітної плати позивача
визначено трудовим договором - 1204 грн. 35
коп.

З книги нарахування заробітної плати
(а.с.66-73) вбачається, що за період з 01
квітня 2013 року по 12 липня 2013 року
позивачу за вирахуванням обов'язкових
платежів підлягала до виплати
заробітна плата в загальному розмірі - 3
637 грн. 51 коп., а саме за квітень,
травень, червень по 1072 грн. 77 коп. в
місяць та за 12 днів липня - 419 грн. 20 коп.

Позивачем не заперечується та
обставина, що в період з квітня по
червень 2013 року вона щомісячно
отримувала аванс в сумі 1000 грн., а решту
заробітної плати - по закінченню
поточного місяця.

Згідно відомості (а.с.95), 09 серпня 2013
року ОСОБА_1 було виплачено за липень 2013
року (по 12 липня) 1167 грн. 90 коп., в тому
числі - 419 грн. 20 коп. заробітної плати та
748 грн. 70 коп. компенсації за
невикористану відпустку, що не
заперечується позивачем.

За таких обставин висновок суду першої
інстанції про те, що на момент
звільнення позивача заборгованість по
заробітній платі становила 1376 грн. 58
коп. є помилковим, не ґрунтується на
дійсних обставинах справи, а отже
рішення суду в частині стягнення 1376
грн. 58 коп. заробітної плати та 1376 грн. 58
коп. середнього заробітку за час
затримки виплати цієї заробітної плати
підлягає скасуванню.

Водночас, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції про
безпідставність вимог позивача про
стягненні компенсації за
невикористану відпустку в сумі 2359 грн.
92 коп.

З книги про нарахування заробітної
плати та відомості про її виплату
(а.с.66-73, 95), вбачається, що ОСОБА_1 було
нараховано компенсацію за 22 дні
невикористаної відпустки в сумі 901 грн.
12 коп. та виплачено після вирахування.
Розрахунок компенсації проведено з
дотриманням вимог Постанови КМУ «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати» № 100 від
08.02.1995 року, Законів України «Про
відпустки» від 15.11.1996 року та «Про
оплату праці» від 24.03.1995 року.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги позивача щодо
незаконності рішення суду в частині
відмови у стягненні середнього
заробітку за час затримки видачі
трудової книжки.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Пунктом 4.2. Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України, Міністерства
соціального захисту населення України
від 29.07.1993 року №58 передбачено, що якщо
працівник відсутній на роботі в день
звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки.

Встановлено, що позивач в день
звільнення не працювала, а
відповідачем було надіслано позивачу
повідомлення про розірвання трудового
договору та отримання трудової книжки
листом того ж дня, що й винесено наказ №
48, - 05 серпня 2013 року, а тому відповідач
не допустила затримки у видачі
позивачу трудової книжки, а отже -
відсутні підстави для стягнення
середнього заробітку за період з 12
липня по 09 серпня 2013 року.

Не заслуговують на увагу й доводи
апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4
щодо незаконності рішення суду в
частині відмови в задоволенні її
позову про стягнення з ОСОБА_1 31938 грн. 41
коп. безпідставно набутих коштів на
підставі ст.1212 ЦК України.

Так, судом першої інстанції
встановлено, і це підтвердила в суді
апеляційної інстанції представник
відповідача ОСОБА_3, що працюючи в
магазині ОСОБА_4, ОСОБА_1 з відома
відповідача отримала з загальної суми
виручки за період роботи 31938 грн. 41 коп.
різними сумами.

З оглянутого судом зошита, наданого
представником відповідача, в якому
працівниками магазину зазначались
доходи та витрати, в тому числі - про
отримання ОСОБА_1 31938 грн. 41 коп.,
вбачається, що власник магазину ОСОБА_4
погоджувалась із такими виплатами.

Пунктом 1 статті 1215 ЦК України
передбачено, що не підлягає поверненню
безпідставно набуті: заробітна плата і
платежі, що прирівнюються до неї,
пенсії, допомоги, стипендії,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, аліменти та інші грошові
суми, надані фізичній особі як засіб до
існування, якщо їх виплата проведена
фізичною або юридичною особою
добровільно, за відсутності рахункової
помилки з її боку і недобросовісності з
боку набувача.

І оскільки виплата коштів позивачу
проведена у зв'язку з виконанням нею
трудових обов'язків та не є наслідком
рахункової помилки, за відсутності
недобросовісності з боку позивача чи
відповідача, то суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність законних підстав для
стягнення цих коштів із позивача
ОСОБА_1 як безпідставно набутих.

Таким чином, у зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, неправильним
застосуванням норм матеріального
права, рішення суду першої інстанції в
частині вирішення первісного позову
ОСОБА_1 слід скасувати з ухваленням в
цій частині нового рішення про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_1

ОСОБА_1 слід поновити на посаді
продавця продовольчих товарів у
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 з 13
липня 2013 року, допустивши в цій частині
рішення до негайного виконання, а також
стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 7349 (сім тисяч
триста сорок дев'ять) грн. 44 коп.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, 500 (п'ятсот) грн. моральної
шкоди та 1500 (одну тисячу п'ятсот) грн.
витрат на правову допомогу.

В решті позовні вимоги ОСОБА_1 є
безпідставними, а тому в їх задоволенні
слід відмовити.

В частині відмови в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню
без змін.

Частково скасовуючи рішення суду
першої інстанції, колегія суддів у
відповідності з вимогами ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК
України стягує з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 1500 грн. витрат на правову
допомогу та в дохід держави судовий
збір в сумі 688 (шістсот вісімдесят
вісім) грн. 20 коп., виходячи з того, що
судом було задоволено позовні вимоги
ОСОБА_1 немайнового характеру (про
поновлення на роботі - повністю та про
відшкодування моральної шкоди -
частково), так і майнову вимогу про
стягнення 7349 (сім тисяч триста сорок
дев'ять) грн. 44 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу відповідача
фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
відхилити.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду
Волинської області від 07 листопада 2013
року в даній справі в частині вирішення
позову ОСОБА_1 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 та в частині
стягнення з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 судового збору в дохід держави
скасувати.

Позов ОСОБА_1 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про поновлення
на роботі, стягнення заборгованості по
заробітній платі, середньомісячного
заробітку за час вимушеного прогулу,
середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
за час затримки видачі трудової книжки,
стягнення моральної шкоди
задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді продавця
продовольчих товарів у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 з 13 липня 2013
року.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 7349 (сім тисяч
триста сорок дев'ять) грн. 44 коп.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, 500 (п'ятсот) грн. моральної
шкоди та 1500 (одну тисячу п'ятсот) грн.
витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду в частині
поновлення ОСОБА_1 на роботі допустити
до негайного виконання.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_4 в дохід держави 688 (шістсот
вісімдесят вісім) грн. 20 коп. судового
збору.

В решті рішення Ківерцівського
районного суду Волинської області від
07 листопада 2013 року в даній справі
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді

,