АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1-й інстанції - Остапчук
Доповідач - Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

Головуючого судді : Гаращенка Д.Р.

суддів: Борисової О.В.,
Ратнікової В.М.

при секретарі: Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 10 липня 2013 р. у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Публічного
акціонерного товариства
«Кредитпромбанк», треті особи :
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
ОСОБА_5, про визнання договорів
недійсними,

ВСТАНОВИЛА :

06 грудня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, ПАТ
«Кредитпромбанк», у якому просила
визнати недійсними договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 10 жовтня 2006 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_3 і посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, та
договір іпотеки № 5614 від 10 жовтня 201(1
року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ
«Кредитпромбанк». Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що з 2005 року є
власником квартири АДРЕСА_1. У жовтні 2010
року виявила оригінал договору
купівлі-продажу зазначеної квартири та
дізналася, що 10 жовтня 2006 року продала
належну їй квартиру ОСОБА_3. яка у свою
чергу передала її в іпотеку банку.
Позивач зазначила, що договору
купівлі-продажу не підписувала, наміру
продавати квартиру не мала, у
приватного нотаріуса не була, а тому
наявні підстави для визнання договорів
недійсними.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 10 липня 2013 року у задоволені
позову ОСОБА_1 було відмовлено.

22 липня 2013 року представник ОСОБА_1 за
довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення, у якій,
посилаючись на неповне з'ясування суди
обставин справи, просила його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову ОСОБА_1

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що суд
першої інстанції не дав належної
оцінки поясненням ОСОБА_3 про те, що 10
жовтня 2006 року ОСОБА_1 вона не бачила і
жодної розмови про придбання у неї
квартири не вела, та підтвердженню
вказана обставина свідками ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 Також апелянт вказала, що ОСОБА_3
ніколи не була в оспорюваній квартирі,
державну реєстрацію права власності не
вчиняла. В квартирі проживають
орендарі, які сплачують орендну плату
ОСОБА_1

На думку апелянта, суд першої інстанції
не дав належної оцінки висновку
спеціаліста від 30 листопада 2011 року, у
якому зазначено, що підпис від імені
ОСОБА_1 у договорі купівлі-продажу від 10
жовтня 2006 року виконано не ОСОБА_1, а
іншою особою, а взяв як беззаперечний
доказ висновок іншої судової
почеркознавчої експертизи від 11 червня
2013 року.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2
підтримала апеляційну скаргу та
просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 проти апеляційної
скарги заперечували та просили її
відхилити.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представників сторін,
які з'явились у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 10.10.2006 р. між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу згідно з яким ОСОБА_1
продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ( а.с
221-235).

10.10.2006 р. між ВАТ «Кредитпромбанк» та
ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір.

В забезпечення вказаного договору між
тими самими сторонами 10 жовтня 2006 р.
було укладено договір іпотеки спірної
квартири, який був посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського округу ОСОБА_6 (т.2 а.с. 5-15)

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є підстави
допустити негайне виконання судового
рішення; чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачені
підстави, за наявності яких правочин
може бути визнаний недійсним, а саме:
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою (зміст правочину не може
суперечити цьому кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, п'ятою (правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним)
та шостою (правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей) статті 203 ЦК
України.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» п. 8
встановлено, що відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Під час судового розгляду судом першої
інстанції не було встановлено підстав
для визнання спірного договору
купівлі-продажу квартири недійсним.

Перш за все, це підтверджується
висновком судової-почеркознавчої
експертизи № 2064/13-32/2065/13-33 від 11.06.2013 р.,
згідно з яким підписи від імені ОСОБА_1
у договорі купівлі-продажу спірної
квартири в м. Києві від 10.10.2006 р.,
виготовленому на бланку серії ВСХ №
249519, на примірнику договору
купівлі-продажу квартири в м. Києві від
10.10.2006р., що знаходяться у приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, у реєстрі
нотаріальних дій під № 5606 від 10.10.2006 р.
були виконані рукописним способом
кульковою ручкою без попередньої
технічної підготовки та технічних
засобів, якому суд першої інстанції дав
вірну правову оцінку.

Вказаним висновком встановлено, що ці
підписи виконані ОСОБА_1 з умисною
зміною загального вигляду свого
підпису ( а.с. 219-227).

Вказані обставини підтвердили і
допитані у судовому засіданні
експерти.

Доводи апелянта про те, що у час
підписання договору ОСОБА_1
знаходилась у медичному закладі та не
могла бути присутня при підписанні
договору, належними доказами не
підтверджується. Згідно з наданими
медичними документами ОСОБА_1
проходила обстеження у зв'язку зі своєю
вагітністю, а тому обставин які б
підтверджували те, що на час підписання
договору вона знаходилась постійно у
лікарні в судовому засіданні не
встановлено.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що підстав для визнання
недійсним договору купівлі-продажу під
час судового розгляду не встановлено.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що відсутні підстави, передбачені ст. 215
ЦК України для визнання договору
купівлі-продажу недійсним.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, колегія суддів
відхиляє апеляційну скаргу
представника ОСОБА_1 за довіреністю -
ОСОБА_2

Керуючись. ст. 218, 303-305, ч.1.п. 1 ст. 307, 308,
314,315.317, 319 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 10 липня 2013 р. - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржене
протягом 20 днів з дня набрання ним
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді