Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2013 р.

Суворовський районний суд м. Одеси, в
складі:

головуючого - судді
Малиновського О.М.

при секретарі - Стояновій
І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданніцивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої
особи без самостійних вимог на стороні
відповідача закритого акціонерного
товариства «ІНФОРМАЦІЯ_1» - Україна» -
про захист честі, гідності та ділової
репутації, відшкодування моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними
вимогами, які під час розгляду справи
уточнив, в яких просить визнати
недостовірною, такою, що не відповідає
дійсності, порушує права та свободи,
ганьбить честь, гідність та ділову
репутаціюОСОБА_1, інформацію,
опубліковану у газеті «ІНФОРМАЦІЯ_1» у
випуску від ІНФОРМАЦІЯ_2 Просить
заборонити ОСОБА_2 вчиняти дії, які
принижують честь, гідність та ділову
репутацію, що виражається в
розповсюджуванні недостовірної
інформації про позивача, зобов'язавши
її за власний рахунок спростувати
недостовірну інформацію, поширену нею
в газеті «ІНФОРМАЦІЯ_1» у випуску від
ІНФОРМАЦІЯ_2 Просить стягнути в якості
компенсації завдану моральну шкоду в
розмірі 50000 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в
газеті «ІНФОРМАЦІЯ_1» у випуску від
ІНФОРМАЦІЯ_2 була опублікована стаття
під назвою ІНФОРМАЦІЯ_3, в якій
описувалися судові тяжби, які виникли
між ОСОБА_1 та ТОВ «Александрія Нова».
Стаття була написана за слів директора
ТОВ «Александрія Нова» - ОСОБА_2 На
думку позивача ОСОБА_2 розповсюджує
неправдиву інформацію, щодо
підприємницької діяльності позивача
через засоби масової інформації та
такі відомості принижують його честь,
гідність та ділову репутаціюа саме:

у статті зазначено, що ОСОБА_1 є шахраєм
та корупціонером, і що завдяки йому ТОВ
«Александрія Нова» змушено було
звернутися із заявою про визнання
підприємства банкротом до
господарського суду Одеської області;

ОСОБА_2 у статті стверджує - «Думаю, что
мне намеренноподсунулиэтот документ в
июне 2008г. при подписании первого
договора - утверждает ОСОБА_2»;

ОСОБА_2 в статті стверджує, що ніколи не
укладала договори оренди з СПД ОСОБА_1,
так як не було необхідності у зв'язку з
тим, що приміщення СТО орендує ТОВ
«ЮМІ»;

ОСОБА_2 у статті порівнює ОСОБА_1 з
фірмою «МІАР» проти керівництва якої
було порушено кримінальну справу за
ознаками шахрайства;

у статті ОСОБА_2 вказує - «Да и вообще,
откуда он мог взять такую сумму?
Неужели перемещение денег чемоданами и
(если таковое действительно было) и
ведение бизнеса в тени, вопреки
требованиям к прозрачности доходов,
стало у нас доступным».

ОСОБА_1 вважає, що весь текст статті
наносить великої шкоди його ділової
репутації, принижує його честь і
гідність, а як наслідок є підставою для
відшкодування моральної шкоди.

Зазначені вище обставини стали
підставою для звернення до суду.

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_4 заявлені позовні
вимоги підтримав, просить
задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_5 в
судовому засіданні пред'явлені позовні
вимоги не визнала в повному обсязі,
зазначивши, що ОСОБА_2 не порушувала
честь, гідність та ділову репутацію
позивача при написанні статті.

Представник третьої особи - ОСОБА_6 в
судовому засіданні 17.12.2013р. зазначив,
що підстав для задоволення позовних
вимог немає. В судове засідання
призначене на 24.12.2013р. не явився,
надіславши до суду заяву про розгляд
справи за його відсутності.

Суд, заслухавши представниківсторін,
представника третьої особи, вивчивши
матеріали цивільної справи, оглянувши
оригінал газети «ІНФОРМАЦІЯ_1» випуску
від ІНФОРМАЦІЯ_2, встановивши факти та
відповідні до них правовідносини,
прийшов до наступного висновку.

Так, у газети «ІНФОРМАЦІЯ_1» у випуску
від ІНФОРМАЦІЯ_2 на шостій сторінці
було опубліковано статтю під назвою
ІНФОРМАЦІЯ_3. Стаття була надруковано
зі слів ОСОБА_2, підготовкою якої до
печаті займався заступник головного
редактора Південоукраїнського Медіа
Холдингу - ОСОБА_6 (псевдонім ОСОБА_6),
який і є автором вказаної публікації.

В статті були зазначені наступні
речення: «Думаю, что мне
намеренноподсунулиэтот документ в
июне 2008г. при
подписаниипервогодоговора -
утверждаетОСОБА_2»; «Да и вообще,
откуда он могвзятьтакуюсумму?
Неужелиперемещениеденег чемоданами и
(еслитаковоедействительнобыло) и
ведениебизнеса в тени,
вопрекитребованиям к
прозрачностидоходов, стало у нас
доступным?»; ОСОБА_2 в статті стверджує,
що ніколи не укладала договори оренди з
СПД ОСОБА_1, так як не було необхідності
у зв'язку з тим, що приміщення СТО
орендує ТОВ «ЮМІ».

Відповідно до ч.1, 3, 7 ст. 277 ЦК України,
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та членів сім'ї
недостовірної інформації, має право на
спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила не доведе
протилежного.

Спростування інформації здійснюється
у такий же спосіб, у який вона була
поширена.

Згідно з ст. 280 ЦК України, якщо фізичній
особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової та моральної шкоди, ця шкода
підлягає відшкодуванню.

Разом з тим, статтею 34 Конституції
України кожному гарантується право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно ст.17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права, які відповідно до ст.9
Конституції України є складовою
частиною національного законодавства.

Так , в рішенні по справі «Хендісайт
проти Сполученого Королівства» від
07.12.1976 року Європейський суд з прав
людини (Суд) зазначив: «Свобода
самовираження, як вказано в ч.1 ст.10
Конвенції, є однією з основ
демократичного суспільства і одним з
невід'ємних умов його розвитку… Згідно
ч.2 ст.10 право поширювати інформацію та
ідеї стосується не тільки інформації
та ідей, які сприймаються доброзичливо
або розглядаються як необразливі й
нейтральні, а й таких, які ображають,
обурюють і викликають неспокій. Такими
є вимоги плюралізму, терпимості й
широти поглядів, без яких неможливе
демократичне суспільство» ( § 49).

В справі «Лінгес проти Австрії» від
18.07.1968 року зазначено: «Суд розрізняє
факти та оціночні судження, оскільки
існування фактів можна довести, а
правдивість критичного висловлювання
не підлягає доведенню. Вимога доводити
правдивість критичного висловлювання
є неможливою для виконання і порушує
свободу на власну точку зору, що є
фундаментальною частиною права,
захищеного ст.10 Конвенції» (§ 46 рішення
Суду ).

Ніхто не може бути притягнутий до
відповідальності за висловлення
оціночних суджень. Оціночними
судженнями, за винятком наклепу,
є висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості (ст. 30 Закону
України «Про інформацію»).

Відповідно до статті 277 ЦК України не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх
відповідності дійсності (на відміну
від перевірки істинності фактів) і
спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10
Конвенції.

Пунктом 19 Пленуму Верховного Суду
України № 1 від 27.02.2009р. «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» зазначено, що
вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки, поширені в засобі масової
інформації, принижують її гідність,
честь чи ділову репутацію, а також
інші особисті немайнові права, вона
вправі скористатися наданим їй
частиною першою статті 277 ЦК України та
відповідним законодавством правом на
відповідь, а також на власне
тлумачення справи (стаття 37 Закону про
пресу, стаття 65 Закону України «Про
телебачення і радіомовлення») у тому ж
засобі масової інформації з метою
обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію,
на відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Аналізуючи речення висловлювані
ОСОБА_2 в статті, на які посилався
ОСОБА_1, як на підставу порушення його
немайнових прав, слід дійти висновку,
що вони висловлювані як думка ОСОБА_2 та
єїї оціночними судженнями. Речення
поставлені в запитальній формі до
невизначеного коло осіб, носять
гіперболічний характер. Суд звертає
увагу, що вказані речення не носять
образливого характеру, не висловлювані
як наклеп, не висловлені в брутальній,
принизливій чи непристойній формі.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що
висловлювання ОСОБА_2 в статті є
оціночними судженням її думок, а не
фактичними твердженнями, а відтак не
можуть бути предметом судового
захисту. Як було зазначено вище, ОСОБА_1,
у випадку незгоди з висловлюваними
судженнями та думками ОСОБА_2, не
позбавлений права на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому ж засобі масової інформації з
метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Щодо інших посилань ОСОБА_1 в позовній
заяві про те, що у статтіОСОБА_2 нібито
вказує, що ОСОБА_1 є шахраєм та
корупціонером, та на те, що у статті
порівнюють ОСОБА_1 з фірмою «МІАР»
проти керівництва якої було порушено
кримінальну справу за ознаками
шахрайства, то такі посилання є хибними
і безпідставними. З оглянутої судом
статті не вбачається, що такі речення
взагалі висловлювались та були
надруковані. Такі твердження є лише
думкою самого ОСОБА_1, отже не можуть
бути прийняти судом.

Оцінюючі зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що при
написанні статті ІНФОРМАЦІЯ_3,
надрукованої в газету «ІНФОРМАЦІЯ_1» у
випуску від ІНФОРМАЦІЯ_2, немайнові
права та охоронювані законом інтереси
ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 не порушувались, а
відтак пред'явлені позовні вимоги є
безпідставні та задоволенню не
підлягають в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10,11,58,64,88,212-215,218 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, за участю третьої особи без
самостійних вимог на стороні
відповідача закрите акціонерне
товариство «ІНФОРМАЦІЯ_1» - Україна» -
про захист честі, гідності та ділової
репутації, відшкодування моральної
шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-ти денний
строк з дня проголошення рішення.

Суддя -