РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

__________________________________________________________________

Справа №: 22-ц/191/1558/13Головуючий суду
першої інстанції:Блейз І.Г. Доповідач
суду апеляційної інстанції:Романова Л.
В. "02" грудня 2013 р. колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим в м. Феодосія у складі:

головуючого-судді:Романової Л.В.,
суддів:Моісеєнко Т.І., Редько Г.В., при
секретарі:Кувшиновій А.Д., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, за апеляційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення
Феодосійського міського суду
Автономної Республіки Крим від 22
жовтня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 р. ОСОБА_6 звернулась до суду
із позовом до ОСОБА_7 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди у
зв'язку з заподіянням їй тілесних
ушкоджень. Позов мотивовано тим, що
13.08.2010 близько 19-30 год. відповідач,
прийшовши за адресою: АДРЕСА_1, де
проживає його колишня дружина ОСОБА_8,
сестра позивачки, в ході конфлікту
нависне завдав позивачці декілька
ударів по різним частинам тіла та
голови. В результаті неправомірних дій
відповідача позивачка отримала легкі
тілесні ушкодження, після чого
проходила стаціонарне лікування з
13.08.2010 по 06.09.2010 у Феодосійській міській
лікарні № 1, де було встановлено
діагноз: закрита черепне - мозкова
травма, струс головного мозку, забита
рана правої скроневої області.
Внаслідок завданих ОСОБА_7 тілесних
ушкоджень та тривалого лікування,
позивачкою було витрачено на придбання
ліків 2963,95 грн. ОСОБА_7 матеріальної
допомоги на лікування не надавав.
Позивачка зазначала, що після
тривалого курсу лікування продовжує
систематично відчувати головні болі,
постійно знаходиться в стресовому
стані, погіршився сон та загальний стан
здоров'я, не може вести звичний спосіб
життя. Позивач просила стягнути з
відповідача матеріальні витрати на
лікування в сумі 2963,95 грн. та
відшкодувати моральну шкоду в сумі 15 000
грн.

Рішенням Феодосійського міського суду
Автономної Республіки Крим від 22
жовтня 2013 року у задоволенні вимог
ОСОБА_6 відмовлено повністю.

На вказане рішення суду позивачка
ОСОБА_6 звернулась з апеляційною
скаргою, в якій порушує питання про
його скасування, та ухвалення нового -
про задоволення позову.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначає,
що суд першої інстанції не прийняв до
уваги докази, якими позивачка
підтверджувала свої вимоги, при цьому
прийнявши показання свідка ОСОБА_9 з
боку відповідача, які суперечать іншим
доказам у справі, безпідставно
відмовив у задоволенні позову.

У письмових заперечення на апеляційну
скаргу, що надійшла до суду апеляційної
інстанції, відповідач просить
відхилити апеляцію ОСОБА_6, просить
розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухавши пояснення позивача -
апелянта, обговоривши доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи; оглянувши в
оригіналах - історії хвороб позивачки,
відмовний матеріал (ЖРЗСП № 6531 від
13.08.2010 р.), чеки на придбання ліків та
медичних препаратів, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Згідно вимог частини 1 статті 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову
вимоги ОСОБА_6 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з відсутності
належних та допустимих доказів
спричинення тілесних ушкоджень
позивачці саме відповідачем.

Колегія суддів не може погодитись з
висновками суду першої інстанції,
враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка заявила вимоги про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди відповідачем,
обґрунтовуючи порушенням її прав
неправомірними діями відповідача, в
результаті яких позивачка отримала
легкі тілесні ушкодження, проходила
стаціонарне лікування. На
підтвердження вказаних обставин
позивачка надавала копію постанови про
відмову у порушенні кримінальної
справи за ст. 296 КК України відносно
ОСОБА_7, виписні епікризи із історії
хвороби травматологічного та
неврологічного відділень
Феодосійській міській лікарні № 1,
копії чеків на придбання ліків на суму
2963,95 грн., посилалась на свідків, яких
просила допитати в ході розгляду
справи, а також дослідити відмовний
матеріал за заявою ОСОБА_6 (а.с.7-9,18).

В оскаржуваному рішенні суд зазначив,
що позивач до медичного закладу з метою
встановлення ступеню тяжкості
тілесних ушкоджень не зверталась, акт
судово-медичного обстеження відсутній.
При цьому судом першої інстанції при
розгляді справи досліджувався
відмовний матеріал за заявою ОСОБА_6
(ЖРЗСП від 13.08.2010 р.).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Із змісту постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи за ст. 296
КК України відносно ОСОБА_7 (від 09.01.2011),
вбачається те, що додатковою
перевіркою було встановлено наявність
у ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, яке
підтверджено актом судово-медичного
обстеження, тому є ознаки складу
злочину, передбаченого ст. 125 КК
України, що може бути порушене судом не
інакше як за заявою потерпілого в
порядку приватного обвинувачення
(а.с.7). Як пояснила позивачка в суді
першої та апеляційної інстанції зі
скаргою приватного обвинувачення до
суду вона не зверталась, оскільки
сподівалась вирішити конфлікт іншим
шляхом.

За правилами ст.ст. 3-4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

При цьому, відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК
України суд повинен сприяти всебічному
і повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції в порушення норм
процесуального права не дотримався
вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України, в результаті
чого судом не досліджувались ані акт
судово-медичного обстеження, ані
історії хвороби ОСОБА_6, яка проходила
стаціонарне лікування в Феодосійській
міській лікарні № 1, що мають істотне
значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги або заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків;
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема: звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

В ході розгляду справи судом
апеляційної інстанції встановлено, що
за актом судово-медичного обстеження у
ОСОБА_6 виявлені: закрита черепне -
мозкова травма у формі струсу
головного мозку, забита рана правої
скроневої області, що відноситься до
легких тілесних ушкоджень. Вказані
тілесні ушкодження утворились в
результаті дії тупого предмету
(предметів) з обмеженою діючою
поверхнею, не виключено їх отримання
13.08.2010 р.

Знаходження ОСОБА_6 на стаціонарному
лікуванні з 13.08.2010 по 06.09.2010 р. пов'язано
не з характером травми, а з наявністю у
потерпілої хронічних захворювань
(гіпертонічна хвороба, остеохондроз
шийного відділення хребта) та при
визначенні ступеню тяжкості тілесних
ушкоджень не приймалось (а.с.80-81).

З пояснень потерпілої, які містяться в
акті судово-медичного обстеження,
13.08.2010 близько 21 год. колишній чоловік
сестри, схопивши її за плечі, декілька
разів ударяв її головою о стіну (а.с.80
зв.).

Із історій хвороби Феодосійської
міської лікарні № 1 вбачається, що
позивачка проходила стаціонарне
лікування з 13.08.2010 по 26.08.2010 р. в
травматологічному відділенні з
діагнозом: закрита черепне - мозкова
травма, струс головного мозку, забита
рана правої скроневої області; з 26.08.2010
по 06.09.2010 р. в неврологічному відділенні
з діагнозом: стан після закритої
черепне - мозкової травми, струс
головного мозку (13.08.2010) у вигляді
астено-невратичного синдрому, забита
рана правої скроневої області.

Враховуючи відомості, що зафіксовані
13.08.2010 р. о 20.20 год. в Феодосійському
міському відділі міліції за зверненням
фельдшера швидкої допомоги, яка
надавала медичну допомогу ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою АДРЕСА_1, у
зв'язку з отриманням тілесних
ушкоджень, у потерпілої була виявлена
забита рана правої скроневої області,
що відповідає історіям хвороби
позивачки (а.с.9 відм. м-лу).

Зазначені докази відповідачем не
спростовані.

Суд в своєму рішенні не навів мотивів
чому саме він віддає перевагу
показанням свідка ОСОБА_9 Крім того, при
допиті свідка суд не з'ясував в
достатньому обсязі відносин між
відповідачем та свідком, які мали певні
домовленості та узгоджували дії перед
кожним візитом в жиле приміщення, де
проживають позивачка з сестрою.
Зазначене вбачається з пояснень інших
учасників процесу, показань свідка
ОСОБА_8, що також підтверджує сам
відповідач у запереченнях на
апеляційну скаргу.

Крім того, колегія суддів вважає
безпідставним висновки суду стосовно
повного відхилення пояснень свідка
ОСОБА_10, яка була безпосереднім
очевидцем та надавала особисті
письмові пояснення під час проведенням
перевірки обставин працівниками ОВС.
Пояснення свідка мали оцінюватися у
взаємному зв'язку з іншими доказами у
сукупності.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів не погоджується із висновком
суду та вважає, що призначений курс
лікування після отримання позивачкою
тілесних ушкоджень є результатом дій
саме відповідача.

Як вбачається з копії чеків,
представлених позивачкою на
підтвердження витрат на придбання
ліків та медичних препаратів, останні
відповідають листкам лікарських
призначень, що містять історії хвороби.

За ст. 1166 ЦК України шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Для покладення відповідальності на
особу, яка завдала шкоди, необхідна
сукупність обов'язкових умов:
наявність шкоди, протиправність дій
особи, яка завдала шкоди, причинний
зв'язок між протиправними діями та
шкодою, вини у спричиненні шкоди.

Відповідно до ч.2 ст. 1166 ЦК України особа
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини.

Наявність або відсутність вини
встановлюється на підставі доказів.

В даному разі відсутність складу
злочину при відмові у порушенні
кримінальної справи за ст.296 КК за
правилами Кримінально-процесуального
кодексу України 1960 року не означає
відсутність вини для цивільно-правової
відповідальності. Постанова про
відмову в порушенні кримінальної
справи є доказом, який у цій справі
повинен досліджуватися та оцінюватися
судом в порядку, передбаченому ЦПК.

Колегія суддів вважає, що доводи
апелянта заслуговують на увагу щодо
відшкодування вартості витрат на
лікування у зв'язку із придбання ліків
та медичних препаратів, що
підтверджено належними доказами.

При цьому як доказ витрат на лікування
не можливо прийняти чек від 25.08.2010 р. на
суму 90,80 грн. із зазначенням оплати
придбаного товару «разное» (а.с.12), у
зв'язку із неможливістю ідентифікувати
ці витрати. Отже, судова колегія вважає
доведеною суму понесених позивачкою
витрат на лікування, що узгоджується з
даними історій хвороби та підлягає
відшкодуванню, становить 2873,15 грн.

Також судова колегія вважає, що доводи
апелянта щодо відшкодування грошової
компенсації моральної шкоди, яку
завдано позивачці, заслуговують на
увагу, враховуючи наступне.

Статтею 23 ч.1 ЦК України передбачено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними діями, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Частиною 3 статті 23 ЦК України
встановлено, що моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Крім того, постанова Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року з наступними змінами та
доповненнями «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (п.9) містить
роз'яснення, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих стосунках, час та
зусилля, необхідні для відновлення
попереднього стану.

Враховучи наведене, беручі до уваги
також вік позивачки та некритичне
ставлення відповідача до власних
неправомірних дій, колегія суддів
дійшла висновку, що доводи позивачки
про понесені фізичні страждання та
моральні переживання є обґрунтованими.
При цьому, виходячи із характеру і
обсягу фізичних та душевних страждань
позивачки, ступеню тяжкості завданих
тілесних ушкоджень, судова колегія
вважає за необхідне стягнути з
відповідача у відшкодування моральної
шкоди позивачки грошову компенсацію у
розмірі 1500 грн. Зазначений у позові
розмір моральної шкоди у 15000 грн., яку
позивач просила стягнути, колегія
суддів вважає завищеним та не
доведеним саме в цьому розмірі.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
процесуального права, висновки суду
першої інстанції не відповідають
фактичним обставинам справи, зроблені
без з'ясування всіх обставин справи, що
мають суттєве значення, тому рішення
суду відповідно до пункту 1 частини 1 ст.
309 ЦПК України підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України суд
апеляційної інстанції, постановляючи
нове рішення, здійснює розподіл
судових витрат. Підтверджені
документально судові витрати у вигляді
судового збору у розмірі 229,40 грн. та 114,70
грн., понесені позивачем, підлягають
стягненню на її користь.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313
- 314, 316 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Феодосійського міського суду
Автономної Республіки Крим від 22
жовтня 2013 року скасувати та ухвалити у
справі нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
зареєстрованого АДРЕСА_1, на користь
ОСОБА_6 у відшкодування матеріальної
шкоди суму 2873,15 грн., у відшкодування
моральної шкоди 1500 грн., всього суму 4373
(чотири тисячі триста сімдесят три) грн.
15 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
судові витрати у вигляді судового
збору у розмірі 344, 10 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржене в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Судді:

Романова Л.В. Моісеєнко
Т.І. Редько Г.В.