АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22-ц/791/3940/2013
Головуючий в І інстанції: Зуб І.Ю.
Доповідач: Майданік В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2013 року грудня місяця 24 дня
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Херсонської області в складі:

головуючого: Майданіка В.В.

суддів: Орловської Н.В.,

Кутурланової О.В.

при секретарі: Гончар К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Херсоні
цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м.Херсона
від 28 жовтня 2013 року та ухвалу цього ж
суду від 28 жовтня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа -
ОСОБА_4) про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю,
визнання права власності на 1/2 частину
майна, поділ спільного майна, а також за
позовом ОСОБА_4 як третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору, до ОСОБА_3 про визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

02 листопада 2012 року ОСОБА_2
звернулася до суду з вказаним позовом,
в якому просила: встановити факт
проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю з
25.12.2003 року по 01.12.2011 року; визнати за нею
право власності на 1/2 частину спільно
нажитого майна, що складається з
автобусів БАЗ НОМЕР_1 2008 р.в., вартістю
160000грн., БАЗ НОМЕР_3 2007 р.в., вартістю
176000грн., БАЗ НОМЕР_4, 2008 р.в., вартістю
176000грн., загальною вартістю 512000грн.;
стягнути з відповідача на її користь
72000грн. в якості компенсації за
перевищення часток у спільному майні.

Позов обґрунтувала тим, що з 25.12.2003
року по 01.12.2011 року вона перебувала з
відповідачем у фактичних шлюбних
відносинах та проживали разом. За час
сумісного проживання у них народились
діти ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_2 З грудня 2003 року вони
проживали разом у квартирі матері
відповідача за адресою АДРЕСА_1. З
вересня 2004 року до грудня 2011 року вони
проживали у квартирі її матері в
АДРЕСА_2, про що свідчить копія довідки
про склад сім'ї. У період спільного
проживання вони придбали за спільні
кошти наступне майно: автомобіль
Хюндай Соната 2007 р.в., вартістю 120000грн.;
автобус БАЗ 2005р.в. НОМЕР_9, вартістю
120000грн.; автобус БАЗ 2005 р.в. НОМЕР_7,
вартістю 120000грн.; автобус БАЗ 2006 р.в.,
НОМЕР_8, вартістю 120000грн.; автобус БАЗ 2008
р.в., НОМЕР_1, вартістю 160000грн.; автобус
БАЗ НОМЕР_3 2007 р.в., вартістю 176000грн.;
автобус БАЗ НОМЕР_4, 2008р.в. вартістю
176000грн.; автобус БАЗ 2008 р.в. НОМЕР_5,
вартістю 176000грн. Вважає, що придбане
ними майно за час проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу є об'єктом
права спільної сумісної власності, у
зв'язку з чим вона має право на 1/2
частину спільно нажитого майна.

Заочним рішенням Суворовського
районного суду м.Херсона від 30.01.2013 року
позов було задоволено повністю.

Ухвалою Суворовського районного
суду м.Херсона від 27.02.2013 року вказане
заочне рішення було скасовано.

05.08.2013 року третя особа ОСОБА_4
заявила позов щодо предмета спору
(а.с.126-128 т.1), в якому просила визнати за
нею право власності на автобуси БАЗ
НОМЕР_3 2007 р.в., БАЗ НОМЕР_4 2008 р.в., БАЗ
НОМЕР_1 2008 р.в. Позов мотивувала тим, що
відповідач ОСОБА_3 придбав спірні
автобуси на кошти, які вона йому
позичила згідно письмових розписок для
ведення підприємницької діяльності
без участі позивачки. Всього позичила
йому 78000 доларів США.

Оскаржуваним рішенням Суворовського
районного суду м.Херсона від 28 жовтня
2013 року в задоволені позовів ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 було відмовлено.

Ухвалою Суворовського районного
суду м.Херсона від 28 жовтня 2013 року було
скасовано з дня набрання рішенням суду
першої інстанції законної сили заходи
забезпечення позову у вигляді арешту
спірних транспортних засобів,
встановлені ухвалою Суворовського
районного суду м.Херсона від 19.11.2012
року.

В апеляційній скарзі на рішення суду
ОСОБА_2 просить вказане рішення
скасувати в частині відмови в
задоволені її позову та ухвалити нове
про задоволення позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права. Зокрема,
зазначила, що суд дав невірну оцінку
зібраним у справі доказам і не врахував
наявність у них з відповідачем двох
дітей, не повністю дослідив пояснення
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, а також не
дослідив інші письмові докази, які
свідчать про спільне проживання з
відповідачем та придбання разом з ним
спірного майна.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду про
скасування заходів забезпечення
позову ОСОБА_2 просить її скасувати,
посилаючись на порушення норм
процесуального права. Зокрема, вказала,
що зняття арешту із спірного майна може
ускладнити виконання рішення суду
апеляційної інстанції, яким можуть
бути задоволені її позовні вимоги.

Отже, рішення суду першої інстанції не
оскаржується в частині відмови в
позові ОСОБА_4 як третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору, до ОСОБА_3 про визнання
права власності.

У своїх запереченнях представники
ОСОБА_15 та ОСОБА_16 просять у
задоволенні апеляційної скарги на
рішення суду відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга на рішення
суду підлягає задоволенню, а скарга на
ухвалу суду задоволенню не підлягає на
таких підставах.

З матеріалів справи та встановлених
судом обставин вбачається наступне.

Згідно свідоцтвам про народження
відповідач ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_2
є батьками двох дітей, а саме ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1
а.с.19, 20).

Рішенням Суворовського районного суду
м.Херсона від 24.12.2012 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
аліментів стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 аліменти на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_5 та дочки
ОСОБА_6 в розмірі по 2000грн. на кожну
дитину щомісячно, починаючи з 02.11.2012
року (т.1 а.с.44).

Відповідно до копій паспортів місцем
реєстрації позивачки ОСОБА_2 є АДРЕСА_2,
а відповідача ОСОБА_3 АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8, 9).

Згідно довідки ОСББ «Енергетик» №42 від
08.05.2012 року позивачка ОСОБА_2 проживає
АДРЕСА_2 повною сім'єю проживала з
вересня 2004 року по листопад 2011 року
включно у складі чоловіка - ОСОБА_3, сина
ОСОБА_5, дочки - ОСОБА_6, матері ОСОБА_21 З
грудня 2011 року ОСОБА_3 за вказаною
адресою не проживає (т.1 а.с.13).

В період з 2005 по 2011 рік на ім'я ОСОБА_3
було придбано кілька одиниць
нижчезазначених транспортних засобів,
що підтверджується інформацією МВ РЕР
м.Херсона від 23.11.2012 року за №6/13585 (т.1
а.с.21-22).

Так, відповідно до свідоцтва про
реєстрацію та довідки-рахунку №117149 від
04.09.2010 року автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов
НОМЕР_10, р.н. НОМЕР_1 (за іншим - р.н.
НОМЕР_2), вартістю 100 грн. був проданий і
виданий ОСОБА_3 (т.1 а.с.21, 17, 61, 174).

Згідно свідоцтву про реєстрацію,
біржової угоди купівлі-продажу
транспортного засобу від 29.05.2009 року
№15003 ОСОБА_3 купив автобус БАЗ А079.14, (2007),
кузов НОМЕР_11, р.н. НОМЕР_3 за 70889,60грн. (т.1
а.с.18, 21, 58-60).

Відповідно до довідки-рахунку №612804 від
26.04.2011 року автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов
НОМЕР_12, р.н. НОМЕР_4 був проданий і
виданий ОСОБА_3 вартістю 71958,23грн. (т.1
а.с.21, 64, 173).

Згідно довідки-рахунку №987735 від 14.09.2011
року автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов
НОМЕР_13, р.н. НОМЕР_5 був проданий і
виданий ОСОБА_3 вартістю 97191,47грн. (т.1
а.с.21, 65).

Відповідно до свідоцтва про
реєстрацію, договору добровільного
страхування наземного транспортного
засобу, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ
"Страхова компанія "Універсальна",
дійсна вартість придбаного ОСОБА_3 в
грудні 2007 року автомобіля HYUNDAI SONATA, (2007),
кузов НОМЕР_14, р.н. НОМЕР_6, становить
119000грн., строк дії договору - з 12.12.2007
року по 11.12.2008 рік (т.1 а.с.21, 66, 69).

Згідно свідоцтву про реєстрацію,
договору застави майна №03/164-1з від
06.07.2005 року, укладеного між ВАТ АБ
"Приватінвест" та ОСОБА_3, автобус БАЗ
А079.04, (2005), кузов НОМЕР_15, р.н. НОМЕР_7,
зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 25.06.2005
року, оцінений сторонами договору в
162000грн.(т.1 а.с.15, 21, т.3, а.с.49-51).

Відповідно до свідоцтва про
реєстрацію, договору застави майна
№00231/СХ від 17.04.2006 року, укладеного між
ВАТ ?Морський транспортний банк? та
ОСОБА_3, автобус БАЗ А079.04, (2006), кузов
НОМЕР_16, р.н. НОМЕР_8 оцінений сторонами
договору в 177000грн.(т.1 а.с.16, 21, т.3 а.с.52-54).

Згідно свідоцтву про реєстрацію,
договору купівлі-продажу №КП-17 від
19.04.2005 року та акту прийому передачі від
28.04.2005 року ОСОБА_3 купив автобус БАЗ
А079.04, (2005), кузов НОМЕР_17, р.н. НОМЕР_9 за
159000грн. (т.1 а.с.14, 21, т.3 а.с.74-75).

Заперечуючи проти позову відповідач в
своїх письмових запереченнях до позову
від 30.01.2013 року вказав, що після
народження дочки їх стосунки з
позивачкою погіршилися і з 30.09.2008 року
він переїхав на квартиру за своїм
місцем реєстрації. Крім того,
підтвердив факт придбання ним вказаних
у позові транспортних засобів, однак за
вартістю, що відрізняється від
вартості, вказаної позивачкою у позові
(т.1 а.с.56).

Проте, в письмових запереченнях,
поданих представником відповідача
20.03.2013 року, він повністю заперечує факт
спільного проживання з позивачкою та
ведення спільного господарства (т.1
а.с.96-98).

Що стосується апеляційної скарги на
рішення суду, то колегія суддів
виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволені позову, суд
виходив з того, що позовні вимоги
ОСОБА_2 в частині встановлення факту
проживання однією сім'єю з
відповідачем є необґрунтованими,
оскільки позивачем не надано належних
та допустимих доказів перебування з
відповідачем у фактично шлюбних
відносинах, планування народження
дітей і оскільки інші позовні вимоги є
похідними, то вони також є
необґрунтованими та задоволенню не
підлягають.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки до нього
суд дійшов при неповному з'ясуванні
обставин справи та порушивши норми
матеріального і процесуального права,
що згідно з п.п.1 і 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є
підставами для часткового скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_8 (дальня родичка
позивачки), ОСОБА_10 (сусідка позивачки),
ОСОБА_23 (знає ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по
роботі), ОСОБА_11 (працює з позивачкою
вчителем у школі), ОСОБА_12 (знайома
позивачки), ОСОБА_13 (голова ОСББ будинку
по вул.Перекопській) зазначили, що вони
і самі бачили і знають це від ОСОБА_2, що
остання разом з ОСОБА_3 проживали
однією сім'єю як дружина та чоловік
протягом 2004-2011 років. Зокрема, свідок
ОСОБА_13 пояснив, що періодично бачив
ОСОБА_3 в дворі будинку по
вул.Перекопській, а ОСОБА_2 прибирала в
автобусі, який стояв перед будинком.

Відеозаписи та фотографії, переглянуті
в суді, свідчать про те, що ОСОБА_3
завжди був присутній на хрещеннях
дітей та їх днях народження.

При розгляді справи позивачка надала
до суду велику кількість оригіналів
документів, які були розміщені у чотири
томи справи (т.2-т.4). Це: різноманітні
оригінали бухгалтерських документів
(виписки по рахунках, платіжні
доручення, квитанції про купівлю
валюти тощо) за 2005-2011 роки; документи
щодо використання зазначених вище
автобусів як об'єктів для перевезення
пасажирів (договори щодо оформлення
перевезень, підряду, перевозки,
тимчасові реєстраційні талони, акти
про оплату за транспортні послуги
тощо); архівні документи ПП ОСОБА_3 за
2007-2011 роки (щодо найнятих працівників,
розрахункові відомості, табелі обліку
робочого часу, звіти відчислення у
фонди, звіти суб'єкта тощо). Ці письмові
докази підтверджують пояснення
позивачки про те, що вона допомагала
ОСОБА_3 в питаннях перевозки пасажирів,
що всі ці документи знаходилися у неї
вдома по вул.Перекопській, оскільки
вони проживали разом.

Таким чином, колегія суддів звертає
увагу на зазначене, на первісне
письмове заперечення ОСОБА_3 проти
позову, в якому він визнавав факт
спільного проживання з позивачкою
однією сім'єю, на народження дітей
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ІНФОРМАЦІЯ_2 і, аналізуючи інші докази
(письмові докази, пояснення позивачки,
пояснення вказаних вище свідків),
приходить до висновку про те, що
позивачка та ОСОБА_3 спільно проживали
однією сім'єю з 2004 року по грудень 2011
року, за цей час вони купили зазначені
вище транспортні засоби.

При цьому колегія не приймає до уваги
пояснення свідків ОСОБА_24 (сестра
ОСОБА_3), ОСОБА_25 (сусід ОСОБА_3), ОСОБА_26
(двоюрідний брат ОСОБА_3), ОСОБА_14
(знайома ОСОБА_3), ОСОБА_27 (знайома
ОСОБА_3), ОСОБА_28, ОСОБА_29, оскільки вони
з одного боку протирічать встановленим
обставинам, а з іншого - містять ознаки
припущення та не свідчать про
встановлення дійсного факту. Це
відноситься і до пояснень свідка
ОСОБА_28, яка вказувала про те, що з січня
2010 року проживає разом з ОСОБА_3 однією
сім'єю, а до цього часу зустрічались.

Доводи відповідача про наявність у
нього з позивачкою лише нерегулярних
стосунків інтимного характеру, від
яких народилося двоє дітей, про
тимчасове відвідування ним позивачки
та їхніх спільних дітей спростовуються
зібраними у справі доказами.

Відповідно до положень ст.74 СК України
в редакції закону від 22.12.2006 року: якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними (ч.1); на майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Згідно зі ст.ст.60, 69, 70 СК України, які
входять до глави 8 цього Кодексу: майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності (ст.60); дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності (ст.69); у разі поділу цього
майна їх частки є рівними (ст.70).

При апеляційному розгляді справи
сторони не заперечували проти того, що
протягом 2004-2011 років вони не перебували
в будь-якому шлюбі.

Отже, вказані вище транспортні засоби,
набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за час
спільного проживання, належать їм на
праві спільної сумісної власності і
підлягають поділу, при цьому їх частки
є рівними.

При апеляційному розгляді справи
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 узгодили між собою
вартість зазначених автомобілів, яка
становить, зокрема:

автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов НОМЕР_10, р.н.
НОМЕР_1 - 90000грн.,

автобус БАЗ А079.14, (2007), кузов НОМЕР_11, р.н.
НОМЕР_3 - 90000грн.,

автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов НОМЕР_12, р.н.
НОМЕР_4 - 90000грн.,

автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов НОМЕР_13, р.н.
НОМЕР_5 - 95000грн.,

автобус БАЗ А079.04, (2005), кузов НОМЕР_15, р.н.
НОМЕР_7 - 70000грн.,

автобус БАЗ А079.04, (2006), кузов НОМЕР_16, р.н.
НОМЕР_8 - 80000грн.,

автобус БАЗ А079.04, (2005), кузов НОМЕР_17, р.н.
НОМЕР_9 - 80000грн.,

автомобіль HYUNDAI SONATA, (2007), кузов НОМЕР_14,
р.н. НОМЕР_6. - 88000грн.

Таким чином, загальна вартість
спірного майна, яке було придбано під
час спільного проживання сторонами
однією сім'єю, складає 683000грн.

Отже, частка кожного із сторін,
виходячи з принципу рівності їх часток,
повинна складати 341500грн. (1/2 частка від
683000грн.).

У своєму позові ОСОБА_2 просить визнати
за нею право власності на автобуси БАЗ
НОМЕР_4, БАЗ НОМЕР_3 і БАЗ НОМЕР_1.

Поділяючи спільне майно сторін,
колегія суддів виходить з принципів
справедливості, розумності та рівності
часток сторін та вважає за необхідне
поділити майно сторін, яке є їх
спільною сумісною власністю:

виділивши у власність ОСОБА_2 наступне
майно загальною вартістю 270000грн.
(двісті сімдесят тисяч), а саме:

автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов НОМЕР_10, р.н.
НОМЕР_1 вартістю 90000грн.,

автобус БАЗ А079.14, (2007), кузов НОМЕР_11, р.н.
НОМЕР_3 вартістю 90000грн.,

автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов НОМЕР_12, р.н.
НОМЕР_4 вартістю 90000грн.

та виділивши у власність ОСОБА_3
наступне майно загальною вартістю
413000грн. (чотириста тринадцять тисяч), а
саме:

автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов НОМЕР_13, р.н.
НОМЕР_5 вартістю 95000грн.,

автобус БАЗ А079.04, (2005), кузов НОМЕР_15, р.н.
НОМЕР_7 вартістю 70000грн.,

автобус БАЗ А079.04, (2006), кузов НОМЕР_16, р.н.
НОМЕР_8 вартістю 80000грн.,

автобус БАЗ А079.04, (2005), кузов НОМЕР_17, р.н.
НОМЕР_9 вартістю 80000грн.,

автомобіль HYUNDAI SONATA, (2007), кузов НОМЕР_14,
р.н. НОМЕР_6. вартістю 88000грн.

При цьому з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 слід стягнути 71500грн. в рахунок
компенсації за перевищення своєї
частки (413000грн. - 1/2 частка від 683000грн.).

З огляду на наведене колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції як незаконне і
необґрунтоване підлягає скасуванню із
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_2, яким
встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2004 року по
грудень 2011 року та поділити вказане
майно у порядку, зазначеному вище. В
решті ж позовних вимог ОСОБА_2 слід
відмовити.

Що ж стосується апеляційної скарги на
ухвалу суду, то колегія суддів виходить
з наступного.

Ухвалою суду від 19.11.2012 року були вжиті
заходи забезпечення позову, а саме був
накладений арешт на зазначені 8 одиниць
транспортних засобів: автомобіль
Хюндай Соната та сім автобусів.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд
виходив з положень ч.6 ст.154 ЦПК України,
відповідно до якої: якщо у задоволенні
позову було відмовлено вжиті заходи
забезпечення позову застосовуються до
набрання судовим рішенням законної
сили; проте суд може одночасно з
ухваленням судового рішення або після
цього постановити ухвалу про
скасування заходів забезпечення
позову.

Колегія суддів погоджується з цим,
оскільки оскаржувану ухвалу було
постановлено у відповідності до
закону. Крім того, сама оскаржувана
ухвала передбачає скасування заходів
забезпечення позову з дня набрання
законної сили рішенням суду першої
інстанції від 28.10.2013 року, що свідчить
про те, що при скасуванні вказаного
рішення від 28.10.2013 року вжиті заходи
забезпечення позову свою силу
зберігати продовжують.

Колегія суддів вважає неприйнятними
доводи апеляційної скарги, оскільки
вони не містять підстав для скасування
ухвали і виходять з неправильного
тлумачення норм закону.

Оскільки ухвала суду постановлена з
дотриманням норм процесуального
закону, колегія суддів на підставі п.1
ч.1 ст.312 ЦПК України вважає за необхідне
залишити її без змін.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Таким чином з відповідача ОСОБА_3 на
користь позивачки необхідно стягнути
судові витрати у розмірі 5043грн.10коп. за
подання позову та апеляційної скарги
(а.с.2, 4, 257, 264-266).

Керуючись ст.ст.88, 303, 307, 308, 309, п.1 ч.1 ст.312
ЦПК України, ст.ст.60, 69, 70, 74 СК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Суворовського районного суду
м.Херсона від 28 жовтня 2013 року
задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ухвалу
цього ж суду від 28 жовтня 2013 року
відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м.Херсона від 28 жовтня 2013 року в частині
відмови в задоволенні позову ОСОБА_2
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа -
ОСОБА_4) про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю,
поділ спільного майна, визнання права
власності на 1/2 частку майна -
задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2004 року по
грудень 2011 року.

Поділити майно, набуте за час спільного
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3, виділивши
у власність ОСОБА_2 наступне майно
загальною вартістю 270000грн. (двісті
сімдесят тисяч), а саме:

автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов НОМЕР_10, р.н.
НОМЕР_1 вартістю 90000грн.,

автобус БАЗ А079.14, (2007), кузов НОМЕР_11, р.н.
НОМЕР_3 вартістю 90000грн.,

автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов НОМЕР_12, р.н.
НОМЕР_4 вартістю 90000грн.

та виділивши у власність ОСОБА_3
наступне майно загальною вартістю
413000грн. (чотириста тринадцять тисяч), а
саме:

автобус БАЗ А079.14, (2008), кузов НОМЕР_13, р.н.
НОМЕР_5 вартістю 95000грн.,

автобус БАЗ А079.04, (2005), кузов НОМЕР_15, р.н.
НОМЕР_7 вартістю 70000грн.,

автобус БАЗ А079.04, (2006), кузов НОМЕР_16, р.н.
НОМЕР_8 вартістю 80000грн.,

автобус БАЗ А079.04, (2005), кузов НОМЕР_17, р.н.
НОМЕР_9 вартістю 80000грн.,

автомобіль HYUNDAI SONATA, (2007), кузов НОМЕР_14,
р.н. НОМЕР_6. вартістю 88000грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
71500грн. (сімдесят одну тисячу п'ятсот
грн.) в рахунок компенсації за
перевищення своєї частки.

В решті позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати в розмірі 5043грн.10коп.

Це ж рішення суду в частині відмови в
позові ОСОБА_4 як третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору, до ОСОБА_3 про визнання
права власності - в апеляційному
порядку не переглядалось як таке, що не
оскаржувалось.

Ухвалу цього ж суду від 28 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і на нього може
бути подана касаційна скарга
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з
моменту його проголошення.

Головуючий:

судді: