Справа № 459/2-35/11
Головуючий у 1 інстанції: Рак
Провадження № 22-ц/783/4404/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника КП
«Червонограджитлокомунсервіс»
Алхутова А.Г., ОСОБА_3 та її представника
- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 13
листопада 2012 року у справі за позовом
Комунального підприємства
«Червонограджитлокомунсервіс» до
ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виселення без
надання іншого житлового приміщення,
позовом Комунального підприємства
«Червоноградтеплокомуненерго» до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
надані послуги з теплопостачання та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
виконавчого комітету Червоноградської
міської ради, з участю третіх осіб:
ОСОБА_5, КП
«Червонограджитлокомунсервіс», про
визнання права користування житловим
приміщенням, -

в с т а н
о в и л а:

У липні 2008 року Комунальне
підприємство
«Червонограджитлокомунсервіс»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5
про виселення її та членів її сім'ї з
квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
основним квартиронаймачем даної
квартири був ОСОБА_6, який помер. У
зв'язку з його смертю, він був знятий з
реєстрації у вказаній квартирі
ІНФОРМАЦІЯ_4 року. Відповідачка та
члени її сім'ї без будь-яких правових
підстав вселилися у спірне приміщення
і на час подання позовної заяви
продовжують проживати в ньому. 02.07.2008
року житлово-комунальною конторою № 3
відповідачам було направлено
попередження про незаконне проживання
та звільнення спірного приміщення,
однак вони у добровільному порядку не
звільнили його. Тому, доповнивши у
березні і травні 2010 року позовні
вимоги, просили виселити відповідачів
без надання іншого житлового
приміщення із квартири АДРЕСА_1, а також
стягнути судові витрати по справі.

В лютому 2009 року Комунальне
підприємство
«Червоноградтеплокомуненерго»
звернулося в суд із позовом до ОСОБА_5
про стягнення заборгованості за надані
послуги з теплопостачання
покликаючись на те, що КП
«Червоноградтеплокомуненерго» надає
послуги з теплопостачання у квартиру
АДРЕСА_1. Станом на 01.01.2009 року за
вказаною квартирою рахується
заборгованість з теплопостачання в
розмірі 7228,89 грн., в тому числі: сума 4134,85
грн., що рахувалася за ОСОБА_6, решта
суми - 3094,04 грн. є боргом відповідачки
ОСОБА_5, що виник за період з жовтня 2006
року по грудень 2008 року. Просить
стягнути із ОСОБА_5 борг в сумі 3094,04 грн.
за надані послуги з теплопостачання. В
доповненнях до позовних вимог
Комунальне підприємство
«Червоноградтеплокомуненерго»
просило стягнути з відповідачки 6 165,11
грн. заборгованості за надані послуги з
теплопостачання за період з вересня 2002
року по лютий 2009 року.

В листопаді 2009 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до виконавчого
комітету Червоноградської міської
ради про визнання права користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1, покликаючись на те, що з 1993
року проживає в цій квартирі, оскільки
у 1992 році залишила свого чоловіка
ОСОБА_7, з яким проживала в Російській
Федерації та повернулася в м.
Червоноград Львівської області для
подальшого проживання. Із 1992 року вона
зі своїм сином проживала в матері у
квартирі АДРЕСА_2. У квартирі АДРЕСА_1
проживав її сусід ОСОБА_6 Так як вони
були людьми одинокими, жили поряд,
багато спілкувалися та допомагали один
одному, через деякий час стали
проживати спільно - у фактичних шлюбних
відносинах. Квартира АДРЕСА_2, в якій
вона була прописана, знаходилась в
будинку, який відповідно до рішення
виконкому Червоноградської міської
ради від 16.01.1992 року було визнано таким,
що не відповідає санітарним та
технічним вимогам і непридатним для
проживання. Крім того, з 1992 року у
непридатній для проживання АДРЕСА_2
проживала її мати ОСОБА_5 та син від
першого шлюбу ОСОБА_9 Вона - ОСОБА_3 є
такою, що потребує покращення житлових
умов, що підтверджується довідкою
виконкому Червоноградської міської
ради від 11.12.2009 року та перебуває на
квартирному обліку. У 1993 році вона
переселилася у спірну квартиру до
ОСОБА_6, де вони вели спільне
господарство, спільно оплачували
комунальні послуги, здійснювали
поїздки до його та її родичів. Після
кількох років фактичних шлюбних
відносин вони вирішили оформити шлюб,
однак не встигли цього зробити,
оскільки ОСОБА_6 несподівано помер
ІНФОРМАЦІЯ_5 року. Після його смерті
вона залишилася проживати у АДРЕСА_1, де
проживає по даний час. Просила визнати
за нею право користування цим житловим
приміщенням.

Зазначені позови 20 січня 2010 року
ухвалою суду першої інстанції
об'єднані в одне провадження.

Оскаржуваним рішенням позов КП
«Червонограджитлокомунсервіс» до
ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виселення без
надання іншого житлового приміщення
задоволено.

Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_3 з усіма
проживаючими з ними членами сім'ї з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до
виконавчого комітету Червоноградської
міської ради, з участю третіх осіб
ОСОБА_5, КП
«Червонограджитлокомунсервіс», про
визнання права користування житловим
приміщенням відмовлено.

В позові КП
«Червоноградтеплокомуненерго» до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
надані послуги з теплопостачання також
відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_3 Вважає його
незаконним та необґрунтованим.
Стверджує, що набула право
користування спірним житловим
приміщенням як фактична дружина
ОСОБА_6, який був наймачем цієї
квартири. У спірну квартиру вона
вселилась у 1993 році, де спільно
проживала та вела спільне господарство
з ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.
Після смерті основного
квартиронаймача залишилась проживати
у спірній квартирі де проживає і до
сьогодні. Під час ухвалення рішення суд
не взяв до уваги ст. ст. 64, 65 Житлового
кодексу України, якими передбачено, що
особи, які вселилися в жиле приміщення
як члени сім'ї наймача набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням. Члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються на рівні з наймачем
усіма правами і несуть обов'язки, що
випливають з договору найму житлового
приміщення. Членами сім'ї наймача може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство. Крім
цього, задовольняючи позов про
виселення, суд не врахував п. 9
Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12 квітня
1985 року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» із змінами,
а також п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 01
листопада 1996 року № 9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» якими передбачено, що
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому. Крім цього
вважає, що підтвердженням того, що вона
та ОСОБА_5 є законним користувачами
спірної квартири є укладені між нею та
комунальними підприємствами м.
Червонограда договори про надання
комунальних послуг та квитанції про
оплату квартплати. Суд безпідставно
відхилив її клопотання про судове
доручення щодо збирання доказів,
внаслідок чого порушив ст. 10 ЦПК
України. Стверджує, що позивач КП
«Червоногражитлокомунсервіс» не є
власником чи користувачем спірної
квартири, а відтак не мало права на
подання позову. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні первісного
позову, задовольнити зустрічний позов
та визнати за нею право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Комунального
підприємства
«Червонограджитлокомунсервіс»
Алхутова А.Г., ОСОБА_3 та її представника
- ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбчено, що під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції частково не
відповідає.

Судом встановлено, що предметом спору є
квартира АДРЕСА_1.

З пояснень та позовних вимог ОСОБА_3
вбачається, що вона проживала у спірній
квартирі з ОСОБА_6 та перебувала з ним у
фактичних шлюбних відносинах з 1993 року,
перебуваючи при цьому у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7, який
був розірваний в 1997 році. Із ОСОБА_6 вони
проживали в його квартирі, це було в
час, коли на літні канікули він
приїжджав у м. Червоноград у відпустку.

Відмовляючи в позові ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що Актом від
02.07.2008 року комісії в складі головного
інженера ЖЕК № 3 Кусого В.Г., майстрів
ЖЕК № 3 Олійник Г.П., Пастух С.В., - зі слів
ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які проживають
АДРЕСА_9, встановлено, що у квартиру
АДРЕСА_1 самовільно, без реєстрації,
заселилися ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які
зареєстровані в АДРЕСА_2 цього ж
будинку. У квартирі АДРЕСА_1 до дня
смерті був зареєстрований і проживав
ОСОБА_6, який згідно свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_1, виданого
Бобрицькою сільською радою народних
депутатів Любашівського району
Одеської області помер 26.12.1997 року (а.с.
2, 19).

Із довідки № 817 від 02.02.2009 року
встановлено, що основним
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 був
ОСОБА_6 на підставі ордеру № 19925 від
12.10.1976 року (а.с. 8).

Також судом встановлено, що у спірній
квартирі ОСОБА_6 був лише
зареєстрований, у ній постійно чи
переважно - не проживав.

Так, із листів № 347 від 15.03.2010 року та №
238 від 24.02.2010 року Бобрицької сільської
ради встановлено, що ОСОБА_6 фактично
проживав в с. Арчепитівка
Любашівського району Одеської області
без реєстрації з 1989 року по день його
смерті в будинку його покійної матері
ОСОБА_15 - один, захоронений в с.
Арчепитівка (а.с. 61, 72).

З довідки та повідомлення № 16 від 24.02.2010
року та № 26 від 15.03.2010 року Бобрицької
загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів
Любашівського району Одеської області
встановлено, що ОСОБА_6 працював
вчителем біології в цій школі з 13.11.1989
року по 11.11.1997 року, на підставі наказу
по Любашівському районному відділі
освіти № 166-к від 24.11.1997 року був
звільнений з роботи (а.с. 62, 68).

Довідкою № 75 від 18.05.2010 року
Червоноградської загальноосвітньої
школи І-ІІІ ступенів № 1
Червоноградської міської ради
Львівської області стверджується, що
ОСОБА_6 працював у СШ № 1 з 15 серпня 1953
року по 18 вересня 1988 року вчителем
географії, наказом № 143 від 18 вересня 1988
року звільнений у зв'язку із виходом на
пенсію (а.с. 81).

Із копії паспорта ОСОБА_3 НОМЕР_2,
виданого 17.08.2007 року, встановлено, що
вона є громадянкою Російської
Федерації та зареєстрована по АДРЕСА_2
16 квітня 1993 року (а.с. 49-52).

Тимчасовою довідкою на постійне
проживання серії НОМЕР_3 стверджується,
що ОСОБА_3 прибула в Україну з Росії в 1993
році, постійне проживання - безстроково
(а.с. 20).

ОСОБА_3 перебувала у шлюбі із ОСОБА_7, із
свідоцтва про розірвання шлюбу
встановлено, що 30 квітня 1997 року шлюб
між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано, актовий
запис № 5 (а.с. 54).

З довідки № 38170 від 25.12.2008 року КП
«Комінтех» з місця проживання про
склад сім'ї і прописку вбачається, що у
квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_5
- власник, ОСОБА_3 - дочка та ОСОБА_17 -
піднаймач (а.с. 17).

Довідкою № 3/20-672/3-14 від 11.02.2009 року
виконавчого комітету Червоноградської
міської ради стверджується, що ОСОБА_5
перебуває на квартирному обліку по
місцю проживання з 30.01.2009 року (а.с. 18).

Відповідно до ст. 34 ЖК України
потребуючими поліпшення житлових умов
визнаються громадяни: 1) забезпечені
жилою площею нижче за рівень, що
визначається в порядку
встановлюваному Радою Міністрів
Української РСР і Українською
республіканською радою професійних
спілок; 2) які проживають у приміщенні,
що не відповідає встановленим
санітарним і технічним вимогам.

У відповідності до ст. 31 ЖК України
громадяни, які потребують поліпшення
житлових умов, мають право на одержання
у користування жилого приміщення в
будинку державного або громадського
житлового фонду в порядку,
передбаченого законодавством Союзу
РСР, цим Кодексом та іншими актами
законодавства Української РСР. Жилі
приміщення надаються зазначеним
громадянам, які постійно проживають у
даному населеному пункті (якщо інше не
встановлено законодавством Союзу
Української РСР), як правило, у вигляді
окремої квартири на сім'ю.

Міським судом встановлено, що ОСОБА_3 зі
своєю сім'єю потребує покращення
житлових умов однак, як передбачено ст.
33 Житлового Кодексу України,
потребуючі житлових умов
забезпечуються жилим приміщенням на
загальних підставах, тому посилання
ОСОБА_3 на дані положення не можуть
судом враховуватися як поважна причина
самовільного поселення у спірне
житлове приміщення і не можуть бути
розцінені судом як покращення її
житлових умов.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України особи,
що вселилися в жиле приміщення як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користуванні житловим приміщенням,
якщо при вселенні між цими особами,
наймачем та членами його сім'ї, які
проживають з ним, не було іншої угоди
про порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верхового Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового Кодексу
України» від 12.04.1985 року, вирішуючи
спори про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням. При цьому, як
роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 15 постанови від 1 листопада
1996 р. № 9 «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя»,
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому. Однак,
відсутність письмової згоди членів
сім'ї наймача на вселення сама по собі
не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Беручи до уваги вищенаведене, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що вимоги ОСОБА_3 за
зустрічним позовом є необґрунтованими
і такими, що не підлягають до
задоволення, оскільки нею не було
доведено факту проживання із ОСОБА_6 у
шлюбі, як і того що вона стала членом
його сім'ї, а також що це приміщення
було постійним місцем їх проживання,
ведення ними спільного домашнього
господарства, тривалого їх спільного
проживання як сім'ї.

Колегія суддів погоджується з
висновками міського суду в цій частині
і вважає їх такими, що ґрунтуються на
об'єктивних і беззаперечних доказах та
відповідних їм вимогах закону.

Наведені судом першої інстанції докази
підтверджуються належно завіреними
заявами жителів села Арчепитівка
Любашівського району Одеської області.

Так, із заяви ОСОБА_18 - рідного брата
ОСОБА_6 вбачається, що покійний брат,
будучи живим - останнім часом проживав
біля хворої матері в селі Арчепитівка
Любашівського району Одеської області,
дуже хворів, але крім сусідів та
родичів за ним ніхто не доглядав. Ніхто
ОСОБА_3 не знав та разом з ОСОБА_6 її не
бачив, стосунків не підтримував. Заявою
ОСОБА_19 від 15.03.2010 року, депутата
Бобрицької сільської ради, фельдшера
Арчепитіського ФАП Любашівського
району Одеської області стверджується
про те, що догляд за ОСОБА_6 до дня його
смерті здійснювали сусіди ОСОБА_20 та
ОСОБА_21 У своїй заві від 15.03.2010 року
ОСОБА_21 підтвердив той факт, що ОСОБА_6
був їхнім сусідом до дня його смерті та
проживав у с. Арчепитівка
Любашівського району Одеської області.
ОСОБА_3 ніколи до ОСОБА_6 та його родичів
не приїжджала і з ним не проживала (а.с.
69, 70, 71).

Що стосується первісного позову КП
«Червонограджитлокомунсервіс» до
ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виселення без
надання іншого житлового приміщення,
то такий до задоволення не підлягає,
виходячи з наступних підстав.

Стаття 116 ЖК України регламентує
питання виселення з жилих приміщень у
будинках державного і громадського
житлового фонду осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Як вбачається з матеріалів справи і не
заперечується сторонами, будинок
АДРЕСА_2 є власністю територіальної
громади міста в особі Червоноградської
міської ради Львівської області.

Договору чи рішення про передачу цього
будинку у власність чи управління
Комунальному підприємству
«Червонограджитлокомунсервіс» немає.

З витребуваного апеляційним судом
Статуту Комунального підприємства
«Червонограджитлокомунсервіс»
вбачається, що Підприємство створене
для забезпечення, збереження і
експлуатації житлового фонду та
об'єктів комунального призначення,
утримання їх в належному
санітарно-технічному стані, надання
комунальних та інших послуг
підприємствам, організаціям та
населенню і являється
госпрозрахунковим підприємством.
Основними напрямками діяльності
підприємства є: обслуговування та
експлуатація житлового фонду та інше…
(а.с. 153-159).

Наведене свідчить, що Комунальне
підприємство
«Червонограджитлокомунсервіс» не є
належним позивачем, оскільки
звернулось із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3
про виселення квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення -
не будучи власником спірного жилого
приміщення або його частини, а тому
діями відповідачів не порушуються
будь-які права позивача чи охоронювані
законом інтереси як балансоутримувача
(хоча й таких належних доказів не
подано) та експлуатуючої організації.

Оскільки підстав, передбачених ст. ст.
16, 391, 386 ЦК України позивач КП
«Червонограджитлокомунсервіс» не
навів, колегія суддів дійшла
переконання, що у задоволенні позову
про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з усіма
проживаючими з ними членами сім'ї із
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення - слід відмовити.

Інші доводи апеляційної скарги
базуються на припущеннях і не
спростовують правильність висновків
суду.

В решті рішення в апеляційному порядку
не оскаржується і підстав для його
скасування, передбачених ч. 3 ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів не вбачає.

На підставі вищенаведеного, рішення
суду першої інстанції в частині
виселення ОСОБА_5, ОСОБА_3 з усіма
проживаючими з ними членами сім'ї з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення, - як таке, що
ухвалене з неправильним застосування
норм матеріального права та порушенням
норм процесуального права, підлягає
скасуванню, з ухваленням у цій частині
нового рішення - про відмову в позові.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 13
листопада 2012 року в частині виселення
ОСОБА_5, ОСОБА_3 з усіма проживаючими з
ними членами сім'ї з квартири АДРЕСА_1
без надання іншого житлового
приміщення, - скасувати та ухвалити у
цій частині нове рішення, яким:

Відмовити Комунальному підприємству
«Червонограджитлокомунсервіс» до
ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виселення без
надання іншого житлового приміщення.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.