Справа № 1505/4587/2012
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

21 листопада 2013 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський
міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого -
одноособово судді Шевчук Ю.В.

при секретарі - Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті
Білгород-Дністровський справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди,

В с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом
до відповідачів про стягнення
матеріальної та моральної шкоди,
вказуючи, що між нею та відповідачами
була досягнута домовленість щодо
продажу квартири АДРЕСА_1. Позивач
умови попередньої домовленості
виконала - придбала на ім'я
відповідачів будинок у с. Миколаївка,
Білгород-Дністровського району,
Одеської області (у зв'язку з тим, що
один з власників квартири є
неповнолітнім) а також передала
відповідачам суму коштів, в яку сторони
оцінили вищевказану квартиру - суму,
еквівалентну 7500,00 доларів США. Однак,
відповідачі умови домовленості не
виконують - договір купівлі-продажу з
позивачем до теперішнього часу не
укладений. З 2007 року позивач проживає у
цій квартирі, зробила там ремонт,
сплачує комунальні послуги. У зв'язку з
цим позивач звернулась до суду та
просить суд стягнути з відповідачів
матеріальну шкоду у розмірі 232 800,00
гривень, та моральну шкоду у сумі 10 000,00
гривень.

Позивач, її представник у судове
засідання не з'явились, від
представника позивача до суду надійшла
заява про те, що просить справу
розглянути без присутності позивач та
представника позивача, позовні вимоги
підтримує у повному обсязі та просить
їх задовольнити.

Представник відповідачів у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала та просила відмовити у
задоволенні позову, вказуючи, що
позовні вимоги є недоведеними,
необґрунтованими, та такими, що не
підлягають задоволенню.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
представника відповідачів, суд
приходить до наступного.

Згідно Свідоцтва про право власності
на житло від 22.11.2006 року, виданого
Затоківською селищною радою на
підставі розпорядження № 186 від 22.11.2006
року позивачі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є
власниками у рівних частках квартири
АДРЕСА_1.

Як вказує у позовній заяві позивач, у
березні 2007 року між позивачем та
відповідачами була досягнута
домовленість щодо укладення договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Предмет договору, тобто вищевказану
квартиру, сторони оцінили у суму,
еквівалентну 7500,00 доларів США.

Згідно розписки, яка була власноручно
написана відповідачем ОСОБА_2 (а.с.9),
ОСОБА_2 продає квартиру АДРЕСА_1,
вартість квартири становить 7500,00
умовних одиниць; Отримав від ОСОБА_1 5
675, 00 умовних одиниць.

У червні 2007 року позивачка звернулась
до Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовом до відповідачів про визнання
угоди дійсною та визнання права
власності на квартиру АДРЕСА_1.
Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 29.09.2010 року позовні вимоги
позивачки були задоволені, була
визнана дійсною угода купівлі-продажу
від 29.05.2007 року, укладена між ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_1, та за ОСОБА_1 було
визнано право власності на квартиру
АДРЕСА_1. Рішенням Апеляційного суду
Одеської області від 07.12.2011 року
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 29.09.2010 року було скасовано, у
задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено. Це рішення не було
оскаржено в касаційному порядку та
набрало законної сили. У
вищевказаному рішенні Апеляційного
суду Одеської області вказано, що 29
травня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали
договір купівлі-продажу у простій
письмовій формі у вигляді розписки про
отримання грошей, згідно з якою ОСОБА_2
продав квартиру вартістю 7500,00 умовних
одиниць і отримав від ОСОБА_1 5675,00
доларів США; у нотаріальному порядку
договір не посвідчений.

Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Позивачка необдноразово зверталась до
відповідачів з проханням про
повернення сплачених йому грошових
коштів, але ці кошти не були їй
повернуті.

Таким чином, судом встановлено, що між
сторонами мав місце договір про наміри
укладення в подальшому договору
купівлі-продажу квартири, однак, до
теперішнього часу умови договору не
виконані, договір між сторонами не
укладено, а сума сплачена позивачкою,
не повернута.

Отже, між сторонами не було укладено
дійсного договору чи іншого цивільно -
правового зобов'язання з обовязковим
дотриманням встановленої законом
форми договору, який забезпечувався
завдатком.

Згідно статті 570 ЦК УКраїни, завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Завдаток закріплює в собі ряд функцій.
Зокрема платіжна функція полягає в
тому , що завдаток видається у рахунок
належних з боржника за договором
платежів, тобто завдаток є частиною
суми, яку боржник зобовязаний сплатити
кредитору за основним договором.
Забезпечувальна функція полягає в
тому, що видача завдатку стимулює
боржника до належного виконання
основаного зобовязання, оскільки у
разі порушення забезпечувального
завдатком зобовязання з вини боржника
завдаток залишається у кредитора. Суть
підтверджувальної функції зводиться
до того, що видача завдатку засвідчує
факт укладення основного договору.
Авансу забезпечувальна функція не
притаманна.

Ознакою завдатку є те, що він одночасно
виступає і способом платежу, і способом
забезпечення виконання зобовязання.

Таким чином, завдаток видається у
рахунок належних з боржника за
договором платежів, його видача
засвідчує факт укладення основного
договору, забезпечує виконання дійсних
зобов'язань.

В диспозиції ч. 2 статті 270 ЦК України
зазначається, якщо не буде встановлено,
що сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

У разі коли сторони лише домовилися
укласти договір, але відповідно його не
оформили, сплачені в рахунок виконання
договору платежі визнаються авансом і
повертаються в тому розмірі, в якому
вони надавалися.

Оскільки договору купівлі-продажу
квартири, який би за своєю формою та
змістом відповідав вимогам закону, між
сторонами укладено не було, і
попередній договір, як це передбачено
законом у нотаріальної конторі не
укладався, то сплачена в рахунок
виконання договору особою сума є
авансом і повинна бути повернута в тому
розмірі, в якому вона передавалась. У
разі видачі авансу кредитор не може
бути зобов'язаний до повернення його в
подвійному розмірі.

Вищевикладене також узгоджується з
правовими позиціями Верховного Суду
України, викладеними в ухвалах Судової
палати з цивільних справ від 26 лютого
2004 року, від 13 жовтня 2005 року, від 21
червня 2006 року, а саме, залишення
завдатку особі, яка його одержала, або
стягнення з неї подвійної суми
завдатку застосовується в тих
випадках, коли між сторонами було
укладено договір, проте він не
виконується з вини якоїсь зі сторін.
Якщо ж сторони домовились укласти
договір, але відповідним чином його не
оформили, сплачені в рахунок виконання
договору платежі визнаються
авансовими і повертаються в тому
розмірі, в якому вони надавались.

Тобто грошові кошти у сумі 5 675,00
доларів США, передані позивачкою
відповідачу, є авансом, а тому ці
грошові кошти підлягають поверненню.

За даними Національного банку України
офіційний курс гривні за 100 доларів США
станом на момент передачі грошових
коштів, тобто на 29.05.2007 р. складає за 100
доларів США - 505,00 коп., а тому на
користь позивачки підлягає стягненню з
відповідача сума у розмірі 28 659,00 грн.

Також позивачем заявлені позовні
вимоги щодо стягнення з відповідачів
вартості проведенного позивачкою
ремонту у спірній квартирі, сплаченої
суми комунальних платежів, які позивач
оцінює у 116 400,00 гривень а у подвійному
розмірі 232 800,00 гривень.

Однак, позивачем не вказані правові
підстави звернення до суду з
вищевказаними вимогами, тобто не
вказана норма права, якою позивач
обгрунтовує свої позовні вимоги в цій
частини.

Приймаючи до уваги те, що суд
позбавлений можливості самостійно
обирати норму права, якою
обгрунтовується позовні вимоги, суд
вважає позовні вимоги позивача в цій
частині недоведеними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог позивачки в
частині стягнення з відповідачів
моральної шкоди, судом встановлені
наступні факти.

Позивачкою заявлені позовні вимоги про
стягнення з відповідачів моральної
шкоди у сумі 10 000,00 гривнь, які вона
обгрунтовує посиланням на статті 1166,1167
ЦК України а також тим, що позивачка
була впевнена у тому, що вона
забезпечила себе та свою родину житлом,
витрачала кошти на проведення ремонту,
на даний час змушена шукати інше житло
для себе та своєї родини, була змушена
багато разів звертатися до
відповідачів з проханнями укласти
договір, потім з проханнями повернути
грошові кошти, потім звертатись до суду
за захистом своїх прав, що змінило її
звичний уклад життя.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено,в чому полягає
ця шкода, якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює

заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995
року № 4, (зі змінами, внесеними
постановою від 25 травня 2001 р. № 5),
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд
вважає позовні вимоги позивача в цій
частині такими, що підлягають
частковому задоволеню у розмірі 500,00
гривень.

Згідно статті 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, є частково доведеними
та обґрунтованим та такими, що
підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.
60,61 ЦПК України, ст. 270, 570, 1166, 1167 ЦК
України, Ухвалами Верховного Суду
України з цивільних справ від 26 лютого
2004 року, від 13 жовтня 2005 року, від 21
червня 2006 року, Постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995
року № 4, ст. ст. 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про стягнення матеріальної та
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2, який
зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1 на користь
ОСОБА_1, яка зареєстрована за адресою :
АДРЕСА_2 суму авансу у розмірі 5 675,00
доларів США, що, станом на 29.05.2007 року
становило 28 659,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, який зареєстрований
за адресою : АДРЕСА_1, ідентифікаційний
код НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, яка
зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2,
суму моральної шкоди у розмірі 500,00
гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, який зареєстрований
за адресою : АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1,
яка зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2,
суму судового збору у розмірі 2351,00
гривень.

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

СУДДЯ :