РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2013 року Рівненський міський
суд Рівненської області

в особі головуючої судді -
Панас О.В.

при секретарі -
Райковській О.К.

з участю: позивачки-відповідачки -
ОСОБА_1

адвоката позивачки -
ОСОБА_2

відповідача-позивача -
ОСОБА_3

представника відповідача -
адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Рівне цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
поділ спільного майна подружжя, та
зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання майна особистою
приватною власністю, -

в с т а н о
в и в :

ОСОБА_1 звернулася до
Рівненського міського суду з позовом
до ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21
грудня 1979 року, між нею та ОСОБА_3 був
укладений шлюб. Від даного шлюбу мають
двох дітей: сина - ОСОБА_5 1980 року
народження та доньку - ОСОБА_6 1990 року
народження.

В період шлюбу у березні 2009 року за
спільні кошти, на підставі договору
купівлі-продажу від 22.03.2009 року набуто
нерухоме майно - квартиру, що
знаходиться АДРЕСА_1, вартість якої
становила 258 000, 00 грн.

Дана квартира, являється об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
тобто її та ОСОБА_3.

Також на рахунку відповідача у банку
«ВТБ» (вул. Київська, 4 у м. Рівне) є
грошовий вклад у сумі 4065.67 доларів США (
станом на сьогоднішній день по курсу
НБУ становить 32 487 грн. , та в
«ПриватБанку» 80 000грн. (вул. Відінська, 8
у м. Рівне). Це все спільні кошти,
зароблені під час шлюбу.

Спільне життя з Відповідачем не
складається, між ними втрачена
взаємоповага, перестали розуміти один
одного, Відповідач живе з іншою сім'єю.
Фактичні шлюбні відносини припинені
між нами, ми живемо окремо кожен своїм
особистим життям уже на протязі
тривалого часу.

На сьогоднішній день з Відповідачем не
домовилась про порядок поділу
нерухомого майна та грошових коштів, а
шлюбного договору не укладали.

Згідно ст. 70 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, допускається лише за його
згодою.

Відповідач по справі грошової
компенсації їй не пропонував за її
частку вищевказаної квартири.

Просила визнати за нею, ОСОБА_1
1/2 права власності на квартиру що
знаходиться АДРЕСА_1. Визнати за нею
ОСОБА_1 ? право власності на вклади в
банках «ВТБ» (вул. Київська, 4 у м. Рівне)
на суму 16 243 грн., та ? права власності
на кошти , що знаходяться в
«ПриватБанку», а саме на 40 000грн. (вул.
Віденська, 8 у м. Рівне) . Судові витрати
стягнути на її користь з відповідача.

У даній справ ОСОБА_3 звернувся з
зустрічною позовною заявою .

В обгрунтування зустрічного позову
зазначив, що з відповідачем перебуває
у шлюбі, зареєстрованому 21 грудня 1979
року відділом ЗАГСу м. Рівне, актовий
запис № 1861.

Однак, зазначений шлюб вже більше 10
років існує лише формально.

З 2002 року, з відповідачем-позивачем не
проживає і їхні шлюбні відносини були
припинені.

Так, в жовтні 2002 року переїхав
проживати до Республіки Казахстан у м.
Актава де 29 жовтня 2002 року влаштувався
на роботу оператором дистанційного
пульта управління хімічного
виробництва Азотно-тукового завода,
про що свідчить запис в трудовій
книжці, де перебуваю в трудових
правовідносинах і по даний час.

За період з березня місяця 2009 року і до
даного часу, територію України
відвідував п'ять разів, а саме:

з Республіки Казахстан, через
територію Росії до України, прибув
19.03.2009 року, яку залишив 26.04.2009 року
виїхавши до Республіки Казахстан через
територію Росії (39 днів перебування в
Україні);

з Республіки Казахстан, через
територію Росії до України, прибув
01.07.2009 року, яку залишив 14.12.2009 року
виїхавши до Республіки Казахстан через
територію Росії (67 днів перебування в
Україні);

з Республіки Казахстан, через
територію Росії до України, прибув
22.02.2011 року, яку залишив 17.03.2011 року
виїхавши до Республіки Казахстан через
територію Росії (24 дні перебування в
Україні);

з Республіки Казахстан в Україну,
прибув 15.01.2013 року виїхавши 30.01.2013 року в
Республіку Казахстан (16 днів
перебування в Україні);

з Республіки Казахстан в Україну,
прибув 27.06.2013 року виїхавши 03.07.2013 року в
Республіку Казахстан (7 днів
перебування в Україні).

Отже, з 19.03.2009 року до 03.07.2013 року, на
території України перебував лише 153
дні. При цьому, жодного разу, не
повертався до місця проживання ОСОБА_1
а проживав окремо від останньої.
Спільного господарства за вказаний
період часу вони не вели і шлюбних
відносин не підтримували.

Грошові кошти, про які в своїй позовній
заяві про поділ спільного майна
подружжя зазначає відповідач-позивач,
в сумі 112487 гривень, є моєю особистою
приватною власністю, адже вони набуті
мною за час окремого проживання від
відповідача-позивача і після
фактичного припинення шлюбних
відносин.

Так, приїхавши на територію України
15.01.2013 року, 16.01.2013 року між ним та ПАТ
«ВТБ Банк» було укладено договір № 1100924
банківського поточного рахунку для
здійснення операцій з використанням
спеціальних платіжних засобів. На
умовах зазначеного договору, 16.01.2013
року, ним на відповідний рахунок ПАТ
«ВТБ Банк» було покладено 4065,67 доларів
США двома платежами - 2065,67 доларів США
та 2000 доларів США відповідно.

Грошові кошти в сумі 80000 гривень, були
покладені ним в ПАТ «ПриватБанк» 16.01.2013
року. Тобто, також, за час окремого
проживання та фактичного припинення
шлюбних відносин з ОСОБА_1

Просив визнати його особистою
приватною власністю грошові кошти,
набуті за час окремого проживання з
ОСОБА_1 у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин в сумі
112487 гривень, які були покладені мною до
ПАТ «ВТБ Банк» в сумі 4065,67 доларів США ,
еквівалент - 32487 грн. та 80000 грн.,
покладених на рахунок в ПАТ
«ПриватБанк».

В судовому засіданні
позивачка-відповідачка ОСОБА_1
підтримала свій позов в межах доводів
позовної заяви. Пояснила, що в 2002 році
чоловік поїхав в Казахстан на
заробітки, так як мали намір придбати
квартиру. Зароблені гроші складали,
відповідач приїжджав у відпустку в
Рівне. За зароблені чоловіком кошти, та
на позичені придбали в 2009 році
квартиру. Після придбання квартири
робили в ній ремонт. Щоб повернути
борги відповідач в 2009 році знову
поїхав в Казахстан. Просила позов
задовольнити оскільки спірне майно є
спільною подружньою власністю.

Зустрічну позовну заяву не
визнала з тих підстав, що придбана
квартира та грошові вклади в банках є
спільною сумісною власністю подружжя .
Пояснила, що лише в серпні 2013 року
чоловік приїхав з Казахстану в Україну
з іншою жінкою у зв'язку з чим сімейні
відносини з ОСОБА_3 припинились, а до
вересня 2013 року у них була сім'я. В
січні 2013 р. відповідач приїзжав в
м.Рівне, проте вона хворіла і
перебувала в квартирі своїх батьків по
АДРЕСА_1. В цій же кватирі вона
перебувала у зв'язку з доглядом за
хворими батьками. Просила відмовити в
задоволенні зустрічного позову.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 позов
ОСОБА_1 визнав частково, не заперечив
проти визнання за позивачкою 1/2 права
власності на квартиру що знаходиться
АДРЕСА_1. Визнав, що на ремонт квартири і
придбання меблів давав гроші.

Крім того пояснив, що тривалий
час проживає в Казахстані, куди поїхав
на заробітки, так як мали намір
придбати квартиру для сім'ї, в Рівне
приїжджав рідко. З грудня 2009 року
перестав спілкуватися з дружиною,з
цього часу проживають окремо.
Позивачка тривалий час проживала зі
своїми батьками. Зароблені в
Казахстані гроші поклав на банківські
вклади в січні 2013 року, вважає, що це
його особисті гроші, оскільки заощадив
їх зі своєї заробітної плати. В липні
2013р. до нього в Казахстан в гості їздила
донька, повернулися в м.Рівне крім
нього і доньки, і його жінка, про що він
по приїзду сказав дружині. Дружина на
той час в спірній квартирі не
проживала.

Просив його позов задовольнити.

Представник відповідача-позивача
позов ОСОБА_1 визнав частково,
зустрічний позов підтримав та просив
задовольнити з підстав, викладених у
зустрічній позовній заяві.

Заслухавши пояснення
позивача-відповідача,
відповідача-позивача, представника
відповідача-позивача, свідків,
дослідивши письмові матеріали справи
та оцінивши докази в їх сукупності, суд
прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з 21.12.1979
року.

В період шлюбу, 23.03.2009 року згідно
нотаріально посвідченого приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу , зареєстрованому
в реєстрі за № 248,та внесеному до
Державного реєстру правочинів,
договору купівлі-продажу на ім'я
ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_1. В
якій у 2009 році розпочали ремонт,
придбання будівельного матеріалу на
ремонт якої обліковували в записнику
оглянутому судом.

Крім того, судом встановлено, що
16.01.2013р. ОСОБА_3 уклав договір
банківського поточного рахунку для
здійснення операцій з використанням
спеціальних платіжних засобів з ПАТ
«ВТБ Банк», на який ОСОБА_3 поклав 4065,67
доларів США. У ПАТ «Приватбанк» ОСОБА_3
в цей же день оформив вклад «Стандарт 12
мес» та вніс готівкою 80 000,00 грн.

З оглянутої трудової книжки ОСОБА_3
вбачається, що він з 29.10.2002 року
влаштувався на роботу оператором
дистанційного пульта управління
хімічного виробництва Азотно-тукового
завода в Республіці Казахстан, де
працює по даний час, про що свідчать
записи в трудовій книжці.

Відмітки в закордонному паспорті
ОСОБА_3 підтверджують, що він з
Республіки Казахстан, через територію
Росії до України, прибув 19.03.2009 року,
яку залишив 26.04.2009 року виїхавши до
Республіки Казахстан через територію
Росії , з Республіки Казахстан, через
територію Росії до України, прибув
01.07.2009 року, яку залишив 14.12.2009 року
виїхавши до Республіки Казахстан через
територію Росії.; з Республіки
Казахстан, через територію Росії до
України, прибув 22.02.2011 року, яку залишив
17.03.2011 року виїхавши до Республіки
Казахстан через територію Росії;з
Республіки Казахстан в Україну, прибув
15.01.2013 року виїхавши 30.01.2013 року в
Республіку Казахстан ; з Республіки
Казахстан в Україну, прибув 27.06.2013 року
виїхавши 03.07.2013 року в Республіку
Казахстан, тобто кожний раз відповідач
прибував в Україну, і за його
свідченнями в м.Рівне, що пітвердилося
в судовому засіданні , як показаннями
сторін, так показаннями свідків, де
проживала його сім'я: дружина, донька та
син.

Допитана в судовому засіданні
свідок ОСОБА_6 , яка є донькою сторін,
суду показала, що її батько ОСОБА_3
протягом 11 років перебуває на
заробітках в Казахстані, періодично
приїжджав в м.Рівне. З Казахстану
батько направляв грошові перекази ,
після отримання нею паспорту перекази
направляв на її їм'я. Про розлучення між
батьками мови не було. В 2009 році батьки
придбали квартиру в якій робили ремонт.
В липні 2013 р. їздила в Казахстан до
батька в гості. Проживала в квартирі,
яку він винаймав ще з одним
співробітником. В м.Рівне поверталися
крім неї і батька ще одна жінка з
дитиною, яка по приїзду зупинилася в
їхній АДРЕСА_1, після чого між батьками
виник конфлікт. В 2011 році захворіли
бабуся і дідусь, яких доглядала її мама.
В січні 2013р., коли приїжджав батько,
мама хворіла, тому була в квартирі
дідуся і бабусі, де на той час проживав
уже її брат.

Свідок ОСОБА_5, який є сином сторін
у справі, суду показав, що батько в 2002
році поїхав на заробітки. В 2009р. батьки
придбали квартиру АДРЕСА_1, в якій
спільно робили ремонт. Від матері і
сестри дізнався, що в серпні 2013 р.
батько з Казахстану приїхав з іншою
жінкою. Показав, що мама доглядала
своїх батьків до їх смерті, тому
перебувала в їх квартирі, яка є на даний
час його власністю, в яку приходить і
мама, саме в січні 2013р. була у нього, так
як хворіла. На день народження до
батька в січні 2013р. не ходив, так як між
ними натягнуті відносини.

Свідок ОСОБА_7 в судовому
засіданні підтвердила, що вони
товаришували з сім'єю ОСОБА_5. В 2002 р.
ОСОБА_3 поїхав на робітки в Казахстан, у
відпустку приїзджав в м.Рівне до сім'ї.
Про розлучення ОСОБА_3 розмови не було.
Знає, що ОСОБА_1 доглядала хворих
батьків, тому була з ними, приходила і
додому в квартиру по вул..Макарова. В
січні 2013р. була в гостях у ОСОБА_3 в
квартирі по вул.. Кн.Романа, де були крім
її та її чоловіка, донька сторін та три
співробітника ОСОБА_3 ОСОБА_1 тоді
хворіла і була в квартирі її батьків. В
серпні 2013р. ОСОБА_3 приходив до них в
гості з іншою жінкою.

Допитана в судовому засіданні
свідок ОСОБА_8, яка проживає по
сусідству з батьками ОСОБА_1, суду
показала, що остання доглядала хворих
батьків, тому проживала з ними. Коли
померли батьки ОСОБА_1, в їх квартирі
залишився проживати син ОСОБА_1, яка
проживала то з ним, то з донькою в
АДРЕСА_1. Знає, що ОСОБА_3 був на
заробітках, і зі слів їх доньки відомо,
що він висилав їй гроші.

Свідок ОСОБА_9, яка приходиться
сестрою ОСОБА_1, суду показала, що
ОСОБА_3 працював за кордоном, де
працював, щоб придбати кватиру.
Приїжджав періодично. Хворих батьків
доглядала в основному ОСОБА_1, вони
потребували постійного догляду, коли з
батьками залишалася вона, то сестра
ходила додому на Ювілейне. В квартиру
батьків ОСОБА_1 свої речі не перевозила.
В серпні 2013р. ОСОБА_3 заходив до неї з
іншою жінкою, хто була ця жінка ОСОБА_3
не пояснив.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що в
період з 13.04.2006р. по 27.10.2010р. він був на
заробітках в Казахстані. Проживав з
ОСОБА_3 та іншими чоловіками в квартирі,
яку винаймали. В 2011р. був на похоронах
одного з батьків ОСОБА_1 , де бачив
дружину і сина ОСОБА_3 19.01.2013р. був на дні
народженні ОСОБА_3, де були ще два
співробітника сім'я друзів та донька.
Дружини не було, бо він з нею не
спілкувався. Також показав, що у ОСОБА_3
в Казахстані не було ні іншої сім'ї, ні
дітей.

Відповідно до ч.2 ст..3 СК України,
сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пові'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки. Подружж вважається сім'єю і
тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку
з навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших причин не проживають
спільно.

Відповідно до ч.І ст. 60 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власної подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в постанові від 21 грудня
2007 року "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами встановленими статтями
69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.
Вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду. За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Відповідно до п. 3) ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто. Крім того, згідно з ч. 6
ст. 57 СК України суд може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте нею, ним за час
їхнього окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. П. 30 даної постанови,
судам роз'яснено, що якщо за час
окремого проживання подружжя після
фактичного припинення шлюбних
відносин спільне майно його членами не
придбувалося, суд відповідно до ч. 6 ст.
57 СК України може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте кожним з них за цей період
та за вказаних обставин, і провести
поділ тільки того майна, що було їхньою
спільною власністю до настання таких
обставин.

П.1 ч.2 ст. 120 СК України у разі
встановлення режиму окремого
проживання , майно, набуте в
майбутньому дружиною та чоловіком, не
вважатиметься набутим у шлюбі. Проте,
як було встановлено судом, подружжя з
заявою про встановлення режиму
окремого проживання до суду не
зверталося, так як і не зверталося з
заявою про розірвання шлюбу.

Таким чином, оцінивши в сукупності
достовірно встановлені судом докази,
суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 в період шлюбу придбали
квартиру АДРЕСА_1, та вклади в банках
"ВТБ" є їх спільною сумісною власністю.

Доводи відповідача-позивача ОСОБА_3 та
його представника щодо набуття майна у
виді грошових вкладів за час окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин, не
знайшли свого підтвердження, та
спростовуються достовірними доказами.

Так, судом встановлено, що саме сім'єю
ОСОБА_3 було спільно прийнято рішення
на виїзд в Казахстан ОСОБА_3 на
заробітки, також судом встановлено, що
ОСОБА_1 проживала окремо в період
догляду за хворими батьками. Зазначені
факти проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3
окремо, суд розцінює як поважні
причини, а не припинення шлюбу. А
твердження відповідача ОСОБА_3, що
заробітна плата , яку він отримав є його
власністю є безпідставні, оскільки
згідно ч.2 ст. 61 СК України заробітна
плата одного з подружжя є об'єктом
права спільної сумісної власності.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
підтверджені належними та допустимими
доказами та підлягають до задоволення
і визнання за ОСОБА_1 права власності на
1/2 частку квартири АДРЕСА_1; на вклади в
банках "ВТБ" на суму 16 243 грн.; та на 1/2
права власності на кошти, що
знаходяться в "ПриватБанку", а саме на 40
000, 00 грн.

.Оскільки суд прийшов до висновку, що
позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення,
так як спірне майно є спільною
подружньою власністю, то зустрічна
позовна заява ОСОБА_3до задоволення не
підлягає.

Понесені ОСОБА_1 судові витрати
підлягають до стягнення на її користь з
ОСОБА_3

На підставі викладеного, ст..ст. 3,
57,60,61,70,119,120 СК України, Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215,
223, 294 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частку квартири АДРЕСА_1.

Визнати з ОСОБА_1 право власності на
вклади в банках "ВТБ" (м.Рівне,
вул.Київська, 4 ) на суму 16 243
(шістнадцять тисяч двісті сорок
три)грн..; та на 1/2 права власності на
кошти, що знаходяться в "ПриватБанку", а
саме на 40 000 (сорок тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судові витрати в сумі 1966( одна тисяча
дев'ятсот шістдесят шість) грн. 70 коп..

ОСОБА_3 в позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Рівненський міський суд з
поданням в десятиденний строк
апеляційної скарги з дня проголошення
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
О.В.Панас