АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2013 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

Головуючого : Винту Ю. М.

Суддів : Заводян К.І., Лисака І.Н.

При секретарі : Ковальчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за поданням
Відділу державної виконавчої служби
Глибоцького районного управління
юстиції Чернівецької області про
заборону виїзду за межі України за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Глибоцького
районного суду Чернівецької області
від 19 грудня 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

Державний виконавець ВДВС Глибоцького
РУЮ Романюк Л.В. звернувся до
Глибоцького районного суду
Чернівецької області з поданням про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України ОСОБА_1, посилаючись на
ухилення останнім від виконання в
добровільному порядку зобов'язань за
виконавчим листом №2-904, виданим
Глибоцьким районним судом
Чернівецької області 05 червня 2012 року,
згідно якого він зобов'язаний сплатити
на користь публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» заборгованість в розмірі
11 525,86 грн.

Ухвалою Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 19 грудня 2012
року подання задоволено. Тимчасово
обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі
України до повного погашення
заборгованості.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить ухвалу
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 19 грудня 2012
року скасувати, в задоволенні подання
відмовити. Посилається на те, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення по
справі дав неправильну оцінку зібраним
доказам, зробив висновки, які не
відповідають обставинам справи,
порушив норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю - доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Постановляючи ухвалу про задоволення
подання ВДВС, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_1 від сплати
вказаної суми ухиляється, на виклики
державного виконавця не з'являється,
відомості про погашення
заборгованості не надав.

Проте колегія суддів не погоджується з
даним висновком суду першої інстанції
з наступних підстав.

________________________________________________________________________
______________________

№ 22ц-1741/2013 р.
Головуючий у 1 інстанції:
Цуренко В.А.

Категорія : 79

Доповідач: Винту Ю.М.

Згідно ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України»
громадянинові України, який має
паспорт, може бути тимчасово
відмовлено у виїзді за кордон,
передбачених п.1-9 цієї статті. Пунктом 5
цієї статті передбачено, що підставою
для тимчасового обмеження у праві
виїзду громадян України за кордон є
ухилення громадянина від виконання
зобов'язань, покладених на нього
судовим рішенням - до виконання
зобов'язань.

Порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України, при
наявності невиконаних зобов'язань,
покладених судовим рішенням,
покладених на них рішенням судів,
згідно Указу Президента України "Про
додаткові заходи щодо підвищення
ефективності виконання рішень судів"
від 24.03.08р. та листа МЮ України від
06.06.08р. №25-32/507, листа Адміністрації
Державної прикордонної служби України
від 27.05.08р. №25-5347, є підставою для
обмеження у праві виїзду особи за межі
України.

Виходячи з вимог ст. 377-1 ЦПК України
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
поданням державного виконавця,
погодженим із начальником відділу
державної виконавчої служби.

Згідно ч.3 ст.11 ЗУ «Про виконавче
провадження» державний виконавець під
час здійснення виконавчого
провадження має право в разі ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
звертатися до суду із поданням щодо
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника-юридичної особи
за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Відповідно до п.7, абз.2. Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, від 30.03.2012 року №5
"Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
питання про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України
вирішується при виконанні судових
рішень, ухвалених зокрема, за позовами,
що випливають із кредитних
правовідносин, у порядку,
передбаченому ст.11 Закону України "Про
виконавче провадження" та ст.377-1 ЦПК,
зокрема в разі доведення факту
ухилення боржника від виконання
зобов'язання.

Відповідно до роз'яснень Верховного
Суду України, викладених у Листі від
01.02.2013 року «Судова практика щодо
вирішення питання про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України», ухилення від виконання
зобов'язань, покладених на боржника
рішенням варто розуміти як будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад, наявність майна,
грошових коштів тощо) і цьому не
заважають будь-які незалежні від нього
об'єктивні обставини (непереборної
сили, події тощо).

Зі змісту вказаних норм вбачається, що
для обмеження громадянина у праві
виїзду за кордон за поданням
державного виконавця суду необхідно
встановити, що боржник вчиняє дії, які
направлені на ухилення від сплати
аліментів.

Задовольняючи подання державного
виконавця і обмежуючи ОСОБА_1 у праві
виїзду за кордон, суд першої інстанції
в ухвалі не вказав, у чому саме полягає
ухилення боржника від сплати
заборгованості.

Так, в матеріалах справи знаходиться
копія виклику державного виконавця
№6389, в якому вказується, що ОСОБА_1
необхідно з'явитися 23.10.2012 року в
Глибоцький ВДВС Глибоцького РУЮ та
сплатити або надати докази сплати
всієї суми боргу. Проте, докази, які б
підтверджували направлення боржнику
цього виклику, а також його отримання
останнім, в матеріалах справи відсутні.

Також не може слугувати доказом
квитанція Укрпошти від 21.11.2012 року про
направлення рекомендованого листа
ОСОБА_1, оскільки з неї не є зрозумілим,
яке саме повідомлення було надіслано
боржнику.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони
зобов'язані подати свої докази чи
повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання у
справі. Докази подаються у строк,
встановлений судом з урахуванням часу,
необхідного для подання доказів.
Докази, подані з порушенням вимог,
встановлених частиною першою цієї
статті, не приймаються, якщо сторона не
доведе, що докази подано несвоєчасно з
поважних причин.

Враховуючи те, що державний виконавець
не надав суду доказів, які б свідчили
про те, що ОСОБА_1 ухиляється від сплати
заборгованості, суд першої інстанції
не мав законних підстав для обмеження
боржника у праві виїзду за межі
України.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про можливість застосування
до ОСОБА_1 такого заходу впливу, як
тимчасове обмеження його у праві
виїзду за межі України з метою
виконання ним своїх боргових
зобов'язань, є таким, що не відповідає
обставинам справи.

Таким чином, ухвала суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
постановленням нової про відмову в
задоволенні подання.

Керуючись ст. ст. 307, 311-315, 377-1 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -
задовольнити.

Ухвалу Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 19 грудня 2012
року скасувати.

В задоволенні подання державного
виконавця ВДВС Глибоцького РУЮ про
тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві
виїзду за межі України до повного
погашення заборгованості - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: