У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2013 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом прокурора
Перемишлянського району Львівської
області в інтересах Боршівської
сільської ради до ОСОБА_1, треті особи:
управління Держкомзему у
Перемишлянському районі, головне
управління Держкомзему у Львівській
області, ОСОБА_2, про визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Перемишлянського
районного суду Львівської області від
19 жовтня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 3 вересня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року прокурор
Перемишлянського району Львівської
області звернувся до суду в інтересах
Боршівської сільської ради з указаним
позовом, в якому просив визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку серія
IV-ЛВ № 074469 від 14 грудня 1999 року, площею
0,3787 га, виданий ОСОБА_2 на підставі
рішення виконкому Боршівської
сільської ради від 1 грудня 1994 року № 45.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 27
січня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3
придбали у ОСОБА_2 за договором
купівлі-продажу житловий будинок разом
із земельною ділянкою у АДРЕСА_1. Право
власності ОСОБА_2 на земельну ділянку
підтверджувалося державним актом на
право приватної власності на землю
серії IV-ЛВ № 074469 від 14 грудня 1999 року,
виданим Боршівською сільською радою. У
ході перевірки було встановлено, що
спірний державний акт на право
приватної власності на землю на ім'я
ОСОБА_2 згідно земельно-облікових
документів, довідки № 126 від 26 червня 2009
року, виданої Боршівською сільською
радою, довідки № 23 від 3 березня 2009 року,
виданої Перемишлянським відділом
Центру Держкомзему, у Боршівський
сільській раді та державному реєстрі
не зареєстрований.

Рішенням Перемишлянського районного
суду Львівської області від 19 жовтня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 3 вересня 2013 року, позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано
державний акт на право приватної
власності на землю IV-ЛВ № 074469, виданий 14
грудня 1999 року, на прізвище ОСОБА_2

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що оспорюваний державний акт є
недійсним, оскільки виданий з
порушенням вимог Декрету Кабінету
Міністрів України від 26 грудня 1992 року
«Про приватизацію земельних ділянок»,
а тому вимоги позивача є
обґрунтованими.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 цього Кодексу під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, питання про те, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Судові рішення зазначеним вимогам
закону не відповідають.

Судами установлено, що рішенням
виконавчого комітету Боршівської
сільської ради № 45 від 1 грудня 1994 року
«Про приватизацію земельних ділянок
громадян» ОСОБА_2 було виділено
земельну ділянку площею 0,35 га.

На підставі вищевказаного рішення
виконавчого комітету Боршівської
сільської ради 19 грудня 1999 року ОСОБА_2
було видано державний акт на право
постійного користування землею, про що
у Книзі записів державних актів на
право постійного користування землею
було зроблено запис за № 189.

Згідно зі ст. 1 ЗК України (1990 року)
земельні відносини в Україні
регулюються цим Кодексом та іншими
законодавства України і Республіки
Крим, що видаються відповідного до
нього.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗК України (1990
року) передача земельних ділянок у
власність громадян провадиться
місцевими Радами народних депутатів
відповідно до їх компетенції за плату
або безоплатно.

Право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, відповідно до
пункту 3 Декрету Кабінету Міністрів
України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про
приватизацію земельних ділянок»,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗК України (1990
року) при переході права власності на
будівлю і споруду разом з цими
об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Крім того, відповідно до ст. 17 ЗК
України (у редакції 1990 року) передача у
власність земельної ділянки, що була
раніше надана громадянину, провадиться
сільськими, селищними, міськими Радами
народних депутатів за місцем
розташування цієї ділянки для: ведення
селянського (фермерського)
господарства у розмірі згідно зі ст. 52
цього Кодексу; ведення особистого
підсобного господарства у розмірі
згідно зі ст. 56 цього Кодексу;
будівництва та обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), садівництва,
дачного і гаражного будівництва у
розмірах згідно зі ст. ст. 57 і 67 цього
Кодексу.

Зазначені земельні ділянки
передаються у власність на підставі
заяви громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Відповідно до ст. 23 ЗК України (у
редакції 1990 року) право власності або
право постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Частиною 1 Декрету Кабінету Міністрів
України від 26 грудня 1992 року № 15-92 (далі
- Декрет) постановлено сільським,
селищним, міським Радам народних
депутатів забезпечити передачу
протягом 1993 року громадянам України у
приватну власність земельних ділянок,
наданих їм для ведення особистого
підсобного господарства, будівництва
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, у межах норм,
установлених Земельним кодексом
України.

Відповідно до ст. 6 Декрету зупинено дію
ч. 2 ст. 17 і ст. 23 ЗК України щодо
власників земельних ділянок,
визначених ст. 1 цього Декрету.

Судами попередніх інстанцій
досліджено рішення виконавчого
комітету Боршівської сільської ради №
45 від 1 грудня 1994 року, яким передано
безкоштовно у приватну власність
ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,35 га,
яке було прийняте відповідно до
Декрету. Тобто у ОСОБА_2 виникло право
власності на земельну ділянку на
підставі вказаного рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається з матеріалів справи,
оспорюваний державний акт видано на
земельну ділянку площею 0,3787 га, з яких:
0,3512 га - рілля, 0,0275 га - під будівлями,
лісами або іншими угіддями.

Суди, в порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України, на викладене уваги не
звернули, не встановили фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, та
дійшли передчасного висновку про
задоволення позову, незважаючи на
досліджені обставини про передачу у 1994
році земельної ділянки площею 0,35 га у
власність ОСОБА_2 і не дослідивши
порядок передачі земельної ділянки 0,0275
га.

Крім того, судами не надано належної
оцінки тому, що державний акт видано на
ім.'я ОСОБА_2, а у списку, який надано як
додаток до рішення № 45 від 1 грудня 1994
року, передано земельну ділянку площею
0,35 га ОСОБА_2, тобто не досліджено
повний список громадян, який є додатком
до вказаного рішення.

За таких обставин, ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 19 жовтня 2012
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 3 вересня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко