Провадження по справі № 2/260/644/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2013 року Ленінський районний
суд м. Донецька в складі:

головуючої судді
Данилюк О.С.,

при секретарі
Яременко Ю.М.,

за участю представника позивача
Могольницької Н.В., представника
відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Донецьку
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про звернення
стягнення на заставлене майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ПАТ «ВТБ БАНК» звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про звернення стягнення на заставлене
майно, в обґрунтування якого зазначили
наступне. Так, 26 грудня 2007 року між
Відкритим акціонерним товариством ВТБ
Банк та ОСОБА_2 була укладена
Генеральна угода № 25 про надання
позичальнику кредитних коштів в
розмірі 49 000,00 доларів США зі строком
повернення до 28 грудня 2017 року. В рамках
вищезазначеної Генеральної угоди 26
грудня 2007 року між Відкритим
акціонерним товариством ВТБ Банк та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№ 2.57-25/07-СК, відповідно до умов якого
банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 40
000,00 (сорок тисяч) доларів США з
нарахуванням процентів за
користування кредитом в розмірі 15,0
процентів річних та строком
кредитування по 25 грудня 2014 року.
Кредит був наданий позичальнику на
особисті потреби. Підтвердженням
отримання ОСОБА_2 кредиту в розмірі
40000,00 (сорок тисяч) доларів США є
меморіальний валютний ордер від
28.12.2007р. та заява на видачу готівки № 173_3
від 28.12.2007 року. Відповідно до Договору
№ 1 від 07.11.2008 року про внесення змін до
Кредитного договору був змінений
розмір процентної ставки з 15 % річних до
18 % річних. Згідно п. 3.1 Кредитного
договору погашення кредиту та сплата
процентів за його користування
здійснюється в порядку та строки,
передбачені графіком повернення
кредиту і сплати процентів. З метою
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним кредитним договором між
банком та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 був
укладений іпотечний договір № 2.25/07-ДИ,
посвідчений 26.12.2007 року приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 1268,
відповідно до якого відповідачі
передали в іпотеку позивачу належне їм
на праві власності нерухоме майно, а
саме: квартиру АДРЕСА_1, яка складається
з двох жилих кімнат, загальною площею 50,
1 кв. м, в тому числі жилою - 32,6 кв.м, та
належить відповідачам по 1/3 частці
кожному на підставі Свідоцтва про
право власності на житло № 6651, виданого
21.11.2001р. представництвом фонду
державного майна України в м. Донецьку.
За згодою сторін заставна вартість
зазначеної квартири, що складає
предмет іпотеки, встановлена у розмірі
63 000,00 доларів США, що за курсом НБУ
станом на 06.02.2013р. становить 503 559,00
гривень. Згідно п. 5.5 Кредитного
договору позичальник зобов'язаний
повністю повернути кредит та сплатити
нараховані проценти за користування
кредитом незалежно від настання строку
виконання зобов'язання у випадках
невиконання позичальником зобов'язань
за кредитним договором, а також
несплати процентів за користування
кредитом та кредиту згідно графіку,
якщо прострочення виконання цих
зобов'язань більше 3 банківських днів. У
порушення норм закону та умов договору
ОСОБА_2 зобов'язання за Кредитним
договором належним чином не виконав. У
зв'язку з зазначеними порушеннями
зобов'язань за кредитним договором
заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ «ВТБ
БАНК» станом на 06.02.2013 року становить 46
511,11 (сорок шість тисяч п'ятсот
одинадцять) доларів США 11 центів (за
курсом НБУ станом на 06.02.2013 року
становить - 371 763,30 грн.) та 13 321,02
(тринадцять тисяч триста двадцять одна)
гривня 02 копійки, яка складається з
наступного: 16 466,11 (шістнадцять тисяч
чотириста шістдесят шість) доларів США
11 центів (за курсом НБУ станом на 06.02.2013
року становить - 131 613,62 грн.) - сума
кредиту, що залишилась неповернутою
позичальником; 14 682,06 (чотирнадцять
тисяч шістсот вісімдесят два) доларів
США 06 центів (за курсом НБУ станом на
06.02.2013 року становить - 117 353,71 грн.) - сума
простроченого боргу, що залишилась
неповернутою позичальником; 15 362,94
(п'ятнадцять тисяч триста шістдесят
два) долара США 94 цента (за курсом НБУ
станом на 06.02.2013 року становить - 122 795,98
грн.) - сума прострочених непогашених
відсотків; 1 335,15 (одна тисяча триста
тридцять п'ять) гривень 15 копійок - сума
несплаченої пені за шість місяців від
дня, коли зобов'язання по кредиту мало
бути виконано згідно п. 8.1. кредитного
договору; 7 845,69 (сім тисяч вісімсот
сорок п'ять) гривень 69 копійок - сума 3,0
(трьох) процентів річних від суми
простроченого кредиту за весь час
порушення грошового зобов'язання
згідно ст. 625 ЦК України; 1 230,92 (одна
тисяча двісті тридцять) гривень 92
копійки - сума несплаченої пені за
шість місяців від дня, коли
зобов'язання по відсоткам мало бути
виконано згідно п. 8.1. Кредитного
договору; 2 909,26 (дві тисячі дев'ятсот
дев'ять) гривень 26 копійок - сума 3,0
(трьох) процентів річних від суми
прострочених відсотків за весь час
порушення грошового зобов'язання
згідно ст. 625 ЦК України. Вимоги про
усунення порушень, що були направлені
банком на адресу відповідачів за вих. №
3074/300-2 від 17.10.2012 року, 3075/300-2 від 17.10.2012
року, № 3073/300-2 від 17.10.2012 року щодо
виконання зобов'язань за Кредитним
договором, залишені без задоволення.
Відповідно п. 4.1. Договору іпотеки за
рахунок предмету іпотеки
Іпотекодержатель має право
задовольнити свої вимоги за кредитними
договорами у повному обсязі, включаючи
сплату основної суми боргу, неустойки,
процентів, та інших платежів, витрат,
пов'язаних з пред'явленням вимог і
зверненням стягнення на предмет
іпотеки, збитків, завданих порушенням
основного зобов'язання, та/або цього
договору іпотеки. За умовами договору
іпотеки, зокрема п. 5.1., звернення
стягнення на предмет іпотеки
здійснюється способом за вибором
Іпотекодержателя. На підставі
викладеного просили звернути
стягнення на заставлене майно, а саме:
квартиру АДРЕСА_1, яка складається з
двох жилих кімнат, загальною площею 50, 1
кв. м, жилою - 32,6 кв.м, та належить на
праві власності ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
по 1/3 частці кожному, на загальну суму 46
511,11 доларів США, що за курсом НБУ станом
на 06.02.2013 року становить - 371 763,30 грн. та 13
321,02 гривень шляхом проведення
публічних торгів за початковою ціною 63
000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом
на 06.02.2013р. становить 503 559,00 гривень., а
також стягнути з відповідачів на
користь ПАТ «ВТБ БАНК» судовий збір у
розмірі 3441,00 гривень.

В судовому засіданні представник
позивача Могольницька Н.В. надала
пояснення, аналогічні викладеним у
позовній заяві, вимоги якої підтримала
в повному обсязі, просила суд позов
задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялися
належним чином, надали заяви про
розгляд справи за їх відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 також надав до суду
заперечення, в яких вважає вимоги
позивача незаконними,
необґрунтованими і, як наслідок,
такими, що не підлягають задоволенню з
наступних підстав. Так, зазначив, що в п.
1.1. договору іпотеки, на якій
посилається позивач, вказано, що
іпотекою забезпечуються зобов'язання
відповідача ОСОБА_2 перед позивачем за
Генеральною угодою № 25 від 26.12.2007 року
та кредитними договорами, що укладені
та або будуть укладені на її підставі.
Зі змісту Генеральної угоди прямо
вбачається, що вона не спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, також
вона не встановлює жодних прав та
обов'язків для будь-якої із її сторін.
Генеральна угода за своєю природою та
сутністю є договором про наміри. Крім
того зазначив, що вимога позивача про
звернення стягнення на предмет іпотеки
висувається за межами строку позовної
давності, оскільки, як вбачається з п.
1.1. Кредитного договору, у ньому
встановлено строк зобов'язання, а саме,
строк користування кредитом - до 25
грудня 2014 року. Однак, Кредитний
договір встановлює зобов'язання із
змінюваним строком виконання, оскільки
п. 5.5. Кредитного договору, який
кореспондується з ч. 2 ст. 1050 ЦК України,
позивачу надано право достроково
вимагати повернення всієї суми
кредиту. З позовної заяви ПАТ «ВТБ
Банк» про стягнення заборгованості за
Кредитним договором від 07.08.2009 року №
1632/300-04-2 і ухвали про відкриття
провадження у справі № 2-4354-2009 р. від 19
серпня 2009 року прямо вбачається, що
Банк скористався своїм правом вимоги
дострокового повернення кредиту 07.08.2009
року, таким чином було визначено й
строк зобов'язання, який закінчився
07.08.2009 року. Отже, вважає, що строк
позовної давності почав свій перебіг
07.08.2009 року і сплинув 08.08.2012 року. З
матеріалів справи вбачається, що
позовна заява була подана 08.02.2013 року,
тобто після спливу строку позовної
давності. Крім того, посилався на
невідповідність заявленої суми для
задоволення за рахунок предмету
іпотеки і недоведеності розміру
заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем
та зазначив, що розмір заборгованості,
зазначений у вимогах, що направлялися
на адресу відповідачів, є відмінним у
бік збільшення від розміру, заявленого
до стягнення, так ціна позову визначена
у розмірі 46 511,11 доларів США і 13 321,02 грн.,
натомість у вимогах була вказана сума у
розмірі 46 322, 57 доларів США. Вважає, що
позивач не довів належними і
допустимими доказами наявність та
розмір заборгованості ОСОБА_2 за
кредитним договором, оскільки вважає,
що єдиним допустимим доказом, який має
підтверджувати наявність
заборгованості за кредитом, відсотками
та пенею, є банківська виписка,
оформлена відповідно до вимог
законодавства, а наданий позивачем у
якості доказу наявності
заборгованості «Розрахунок суми
боргу» не може розглядатись як
допустимий доказ, оскільки складання
такого документу не передбачено жодним
нормативним документом, який регулює
банківську діяльність. Таким чином,
просив у задоволені позовних вимог ПАТ
«ВТБ Банк» відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3
в судовому засіданні підтримав
заперечення відповідача ОСОБА_2 проти
позовної заяви, надав пояснення,
аналогічні викладеним у запереченні,
крім того зазначив, що з початковою
ціною, за якою шляхом проведення
публічних торгів позивач бажає
реалізувати квартиру АДРЕСА_1, а саме 63
000,00 доларів США, відповідач не згоден,
втім, належних доказів саме такої
вартості зазначеної квартири банк суду
не надав. Крім того, вважає, що
встановлення початкової ціни для
проведення публічних торгів у доларах
США протирічить діючому законодавству
України, оскільки за вимогами діючого
законодавства України зобов'язання,
яке виникне за результатами проведення
публічних торгів, має бути виражене в
валюті України - гривні. Просив у
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши представників сторін, суд
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, з матеріалів справи судом
встановлено, що 26 грудня 2007 року між
Відкритим акціонерним товариством
«ВТБ Банк» та відповідачем ОСОБА_2 була
укладена Генеральна угода № 25 про
надання позичальнику кредитних коштів
в розмірі 49 000,00 доларів США зі строком
повернення до 28 грудня 2017 року (а. с. 6).

26 грудня 2007 року між Відкритим
акціонерним товариством «ВТБ Банк» та
відповідачем ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір № 2.57-25/07-СК,
відповідно до умов якого банк надав
ОСОБА_2 кредит у розмірі 40 000,00 доларів
США з нарахуванням процентів за
користування кредитом в розмірі 15 %
річних та строком кредитування по 25
грудня 2014 року (а.с. 7-10).

Вказаний кредит було отримано ОСОБА_2,
що підтверджується меморіальним
валютним ордером 28.12.2007р. та заявою на
видачу готівки №173_3 від 28.12.2007 року (а.с.
13,14).

07.11.2008 року між Відкритим акціонерним
товариством «ВТБ Банк» та відповідачем
ОСОБА_2 був укладений договір № 1 про
внесення змін до Кредитного договору,
яким змінений розмір процентної ставки
з 15 % річних до 18 % річних (а.с. 11).

Крім того, встановлено, що для
забезпечення виконання в повному
обсязі зобов'язань позивальника ОСОБА_2
перед Іпотекодержателем за
Генеральною угодою № 25 від 26.12.2007 року
та кредитними договорами, що укладені
та/або будуть укладені на її підставі
між Відкритим акціонерним товариством
«ВТБ Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5
26.12.2007 року був укладений іпотечний
договір № 2.25/07-ДИ, посвідчений
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрований в реєстрі за № 1268
(а.с. 15-18).

Відповідно до п.п. 1.1., 1.3. умов
зазначеного договору предметом цього
договору є передача Іпотекодавцями
Іпотекодержателю в іпотеку нерухомого
майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, яка
складається з двох жилих кімнат,
загальною площею 50, 1 кв. м, в тому числі
жилою - 32,6 кв.м, та належить
відповідачам по 1/3 частці кожному на
підставі Свідоцтва про право власності
на житло № 6651, виданого 21.11.2001р.
представництвом фонду державного
майна України в м. Донецьку.

Суд зазначає, що правовідносини сторін
які виникли за укладеним договором
іпотеки регулюються, окрім норм
Цивільного Кодексу України,
спеціальним Законом України «Про
іпотеку»

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про іпотеку»,
іпотека - вид забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом

Відповідно ч. 5, 6 ЗУ «Про іпотеку»,
іпотека має похідний характер від
основного зобов'язання і є дійсною до
припинення основного зобов'язання або
до закінчення строку дії іпотечного
договору. (Частина статті 3 із змінами,
внесеними згідно із Законом N 3273-IV (3273-15)
від 22.12.2005) У разі порушення боржником
основного зобов'язання відповідно до
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити забезпечені нею вимоги за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими особами, права чи вимоги
яких на передане в іпотеку нерухоме
майно зареєстровані після державної
реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет
окремого права чи вимоги на передане в
іпотеку нерухоме майно виникає
відповідно до закону, таке право чи
вимога має пріоритет над вимогою
іпотекодержателя лише у разі його/її
виникнення та реєстрації до моменту
державної реєстрації іпотеки.

Виходячи зі змісту вказаного договору
іпотеки предметом цього договору була
передача Іпотекодавцями
Іпотекодержателю в іпотеку нерухомого
майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1, для
забезпечення виконання в повному
обсязі зобов'язань позичальника перед
Іпотекодержателем за Генеральною
угодою № 25 від 26.12.2007 року та кредитними
договорами, що укладені та/або будуть
укладені на її підставі.

В свою чергу, відповідно до ст. ст. 509, 1054
ЦК України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. За
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, ч. 1 ст. 202 ЦК України
визначено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Генеральна ж угода, укладена 26 грудня
2007 року між Відкритим акціонерним
товариством «ВТБ Банк» та відповідачем
ОСОБА_2, не спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків, та не встановлює жодних
прав та обов'язків для будь-якої із її
сторін.

Слід зазначити, що відповідно до п. 2 ч 1
ст. 18 Закону України «Про іпотеку»
іпотечний договір повинен містити таку
істотну умову, як зміст та розмір
основного зобов'язання, строк і порядок
його виконання та/або посилання на
правочин, у якому встановлено основне
зобов'язання.

Ст. 7 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що за рахунок предмета
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь - якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачене
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання. Якщо вимога за основним
зобов'язанням підлягає виконанню у
грошовій формі, розмір цієї вимоги
визначається на підставі іпотечного
договору або договору, що обумовлює
основне зобов'язання, у чітко
встановленій сумі чи шляхом надання
критеріїв, які дозволяють встановити
розмір цієї вимоги на конкретний час
протягом строку дії основного
зобов'язання. Якщо інше не встановлено
законом або іпотечним договором,
іпотекою також забезпечуються вимоги
іпотекодержателя щодо відшкодування:
витрат, пов'язаних з пред'явленням
вимоги за основним зобов'язанням і
зверненням стягнення на предмет
іпотеки; витрат на утримання і
збереження предмета іпотеки; витрат на
страхування предмета іпотеки; збитків,
завданих порушенням основного
зобов'язання чи умов іпотечного
договору.

Суд звертає увагу, що правочин є таким
юридичним фактом, який є належною
правовою підставою виникнення, зміни
або припинення цивільних прав та
обов'язків. Такі права й обов'язки
реалізуються в межах цивільного
правовідношення і вони є відповідно
його складовими елементами.

Правочин як юридичний факт є однією з
підстав виникнення, зміни чи
припинення цивільних правовідносин,
передбачених законом. Правочинам, на
відміну від деяких інших підстав
виникнення цивільних прав та
обов'язків (наприклад, юридичних та
фактичних вчинків, заподіяння шкоди),
притаманне правомірне вольове
вчинення особою, яка має належний
статус суб'єкта цивільного права,
юридичних дій, спрямованих на свідоме
створення конкретного цивільного
правового результату для себе або
інших осіб.

Вольова спрямованість правочину
характеризує внутрішнє суб'єктивне
бажання особи, що реалізується через
відповідну об'єктивно виражену форму
виявлення (складання заповіту,
прийняття спадщини, складання
довіреності, підписання договору тощо).
У правочині зовнішнє волевиявлення має
бути адекватним внутрішній волі особи.
Воля особи має бути спрямована на
досягнення відповідного юридичного
наслідку. Тому не можуть розглядатися
як правочини ті фактичні дії (вчинки)
особи, які не призводять безпосередньо
до виникнення, зміни чи припинення
цивільних прав та обов'язків

Таким чином, договір іпотеки, укладений
між сторонами, предметом якого є
передача Іпотекодавцями
Іпотекодержателю в іпотеку нерухомого
майна, для забезпечення виконання в
повному обсязі зобов'язань
позичальника перед Іпотекодержателем
за Генеральною угодою № 25 від 26.12.2007
року та кредитними договорами, що
укладені та/або будуть укладені на її
підставі, не відповідає актам
цивільного законодавства та п. 2 ч. 1 ст.
18 Закону України «Про іпотеку»,
оскільки Генеральна угода не є ані
правочином ані документом, що
встановлює зобов'язання, а посилання на
невизначені кредитні договори не
відповідають принципу правової
визначеності і не містять посилання на
конкретний правочин, який містив би
конкретні зобов'язання.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Суд вважає, що за таких умов визначити
зобов'язання, що забезпечується
іпотекою у даному випадку, не вдається
можливим, а отже вважати укладеним
26.12.2007 року між Відкритим акціонерним
товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 іпотечного договору №
2.25/07-ДИ у суду немає підстав, з огляду у
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про звернення
стягнення на заставлене майно слід
відмовити.

Крім того, заслуговують на увагу
заперечення відповідача щодо
невідповідності заявленої суми
заборгованості для задоволення за
рахунок предмету іпотеки і
недоведеності розміру заборгованості
відповідача ОСОБА_2 перед позивачем.

Так, згідно ч. 1 ст. 35 та п. 1 ч. 1 ст. 39
Закону України «Про іпотеку» у разі
порушення основного зобов'язання
та/або умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору. У разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються загальний розмір вимог та
всі його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки.

Як вбачається з вимог про усунення
порушень від 17.10.2013 року, які були
надіслані на адресу відповідачів,
станом на 17.10.2012 року заборгованість за
кредитним договором складала 46 322,57
доларів США, а вимогу про звернення
стягнення на заставлене майно заявлено
на загальну суду 63 000,00 доларів США, що
за курсом НБУ на час проведення
розрахунків заборгованості за
кредитом - 06.02.2013 року складає 503 559, 00
гривень. Тобто, розмір заборгованості
зазначений у вимогах, що направлялися
на адресу відповідачів є відмінним у
бік збільшення від розміру, заявленого
до стягнення.

Крім того, аналізуючи надані сторонами
докази, на які вони посилалися, як на
підтвердження обставин та заперечень,
суд погоджується з посилання
відповідача, що позивач не довів
допустимими доказами наявність та
розмір заборгованості відповідача за
кредитним договором.

Так, частиною 1 та 2 ст. 58 ЦПК України
зазначено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень.

В свою чергу відповідно ч. 2 ст. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» порядок ведення
бухгалтерського обліку та складання
фінансової звітності в банках
«Встановлюється Національним банком
України відповідно до цього Закону та
міжнародних стандартів фінансової
звітності.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» підставою для
бухгалтерського обліку господарських
операцій є первинні документи, які
фіксують факти здійснення
господарських операцій. Первинні
документи повинні бути складені під
час здійснення господарської операції,
а якщо це неможливо - безпосередньо
після її закінчення. Для контролю та
впорядкування оброблення даних на
підставі первинних документів можуть
складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 1.1.1. «Положення про
організацію бухгалтерського обліку та
звітності в банках України»,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 30
грудня 1998 року № 566, бухгалтерський
(фінансовий) облік в банках України - це
складова системи обліку, що включає
сукупність правил, методик та процедур
обліку для виявлення, вимірювання,
реєстрації, накопичення, узагальнення,
зберігання та передавання інформації
про операції банку зовнішнім
користувачам, а також внутрішнім
користувачам для прийняття
управлінських рішень.

Згідно з п. 1.1.2 Положення
бухгалтерський облік та фінансова
звітність у банках України ґрунтуються
на принципах повного висвітлення - усі
операції підлягають реєстрації на
рахунках бухгалтерського обліку без
будь-яких винятків. Фінансова
звітність має містити всю інформацію
про фактичні та потенційні наслідки
операцій банку, яка може впливати на
рішення, що приймаються згідно з нею.

Відповідно п. 5.6. Положення про
організацію операційної діяльності в
банках України, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 18 червня 2003 р. № 254,
виписки з особових рахунків клієнтів є
підтвердженням виконаних за день
операцій і призначаються для видачі
або відсилання клієнту. Порядок,
періодичність друкування та форма
надання виписок (у паперовій чи
електронній формі) із особових
рахунків клієнтів обумовлюються
договором банківського рахунку, що
укладається між банком і клієнтом під
час відкриття рахунку.

Саме за випискою з особових рахунків
клієнтів обліковується за
відповідними класами рахунків
бухгалтерського обліку строкова
заборгованість за довгостроковими
іпотечними кредитами, що надаються
фізичним особам, прострочена
заборгованість за іпотечними
кредитами, що надані фізичним особам,
нараховані доходи за іпотечними
кредитами (строкові відсотки), що
надані фізичним особам, прострочені
нараховані доходи за іпотечними
кредитами (прострочені відсотки), що
надані фізичним особам, нараховані
штрафи та пені.

Тобто, аналіз наведених норм дає
підстави вважати, що єдиним допустимим
доказом в розумінні ч. 2 ст. 59 ЦПК
України, який має підтверджувати
наявність заборгованості за кредитом,
відсотками та пенею, є виписка з
особових рахунків клієнтів банку,
оформлена відповідно до вимог
законодавства.

Також суд погоджується з посиланням
представника відповідача на
безпідставність одностороннього
визначення позивачем початкової ціни з
реалізації квартири АДРЕСА_1, шляхом
проведення публічних торгів, яку
позивач визначає в 63 000,00 доларів США, що
за курсом НБУ станом на 06.02.2013р.
становить 503 559,00 гривень, та зазначає
наступне.

Згідно ч. 2 ст. 43 Закону України «Про
іпотеку» початкова ціна продажу
предмета іпотеки встановлюється
рішенням суду або за згодою між
іпотекодавцем та іпотекодержателем, а
якщо вони не досягли згоди, - на
підставі оцінки, проведеної відповідно
до законодавства про оцінку майна і
майнових прав та професійну оціночну
діяльність, при цьому початкова ціна
продажу майна не може бути нижчою за 90
відсотків його вартості, визначеної
шляхом його оцінки. (Частина друга
статті 43 в редакції Закону N 3201-IV ( 3201-15 )
від 15.12.2005 )

Так, відповідно ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про оцінку
майна, майнових прав та професійну
оціночну діяльність в Україні» оцінка
майна, майнових прав (далі - оцінка
майна) - це процес визначення їх
вартості на дату оцінки за процедурою,
встановленою нормативно-правовими
актами, зазначеними в статті 9 цього
Закону (далі - нормативно-правові акти з
оцінки майна), і є результатом
практичної діяльності суб'єкта
оціночної діяльності.

Згідно ст. 5 ЗУ «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні» суб'єктами
оціночної діяльності є: суб'єкти
господарювання - зареєстровані в
установленому законодавством порядку
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності, а також
юридичні особи незалежно від їх
організаційно-правової форми та форми
власності, які здійснюють господарську
діяльність, у складі яких працює хоча б
один оцінювач, та які отримали
сертифікат суб'єкта оціночної
діяльності відповідно до цього Закону;
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, які отримали
повноваження на здійснення оціночної
діяльності в процесі виконання функцій
з управління та розпорядження
державним майном та (або) майном, що є у
комунальній власності, та у складі яких
працюють оцінювачі. Права, обов'язки та
відповідальність суб'єктів оціночної
діяльності встановлюються цим та
іншими законами.

Частиною 1 ст. 15 вказаного Закону
передбачено, що звіт про оцінку майна є
документом, що містить висновки про
вартість майна та підтверджує виконані
процедури з оцінки майна суб'єктом
оціночної діяльності - суб'єктом
господарювання відповідно до договору.
Звіт підписується оцінювачами, які
безпосередньо проводили оцінку майна,
і скріплюється печаткою та підписом
керівника суб'єкта оціночної
діяльності.

Вказаних висновків про дійсну вартість
предмета іпотеки, з якого можливо
визначити початкову ціну для
реалізації квартири АДРЕСА_1, матеріали
справи не містять.

Таким чином, проаналізувавши у своїй
сукупності докази, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, встановлені в судовому
засіданні обставини, з урахуванням
наведених норм закону суд приходить до
висновку, що у задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ БАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
про звернення стягнення на заставлене
майно, необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,
-

В И Р І
Ш И В:

В задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про звернення
стягнення на заставлене майно, -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня його проголошення
апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги.

Рішення постановлено суддею у нарадчій
кімнаті.

СУДДЯ: