Справа № 459/2438/13
Головуючий у 1 інстанції: Грабовський
Провадження № 22-ц/783/7253/13
Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Павлишина О.Ф., Ніткевича А.В.

за участі секретаря -Проворної Н.І.

з участю: представника позивача ОСОБА_2
- ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4-
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 17 вересня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 з участю третіх осіб:
Червоноградської державної
нотаріальної контори, приватного
нотаріуса Червоноградського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, Державної
реєстраційної служби
Червоноградського міського управління
юстиції Львівської області, про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину, скасування актів про
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_4 про визнання
недійсним свідоцтва про право
відповідача на спадщину від 27.12.2008р. за
заповітом від імені ОСОБА_7,
посвідченого державним нотаріусом м.
Червонограда Стеців М.Р.,
зареєстрованого в реєстрі за № 2-2872, та
скасування державної реєстрації права
власності на нерухоме майно на користь
відповідача, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
вказане нерухоме майно належало на
праві спільної сумісної власності
батькам сторін - ОСОБА_7 та ОСОБА_9 У 1999 р.
ОСОБА_7 було складено заповіт на
користь ОСОБА_4, згідно якого він
заповів усе свої майно відповідачу.
Згідно свідоцтва про право на спадщину
від 27.12.2008р. та свідоцтва про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
28.01.2009р. ОСОБА_4 успадкувала частку у
розмірі 1/1 в майні, що набуте ОСОБА_7 та
ОСОБА_9 за час шлюбу. Проте частка, що
належала матері сторін - ОСОБА_9, а саме ?
частина будинковолодіння АДРЕСА_1., на
користь ОСОБА_4 не відчужувалась. Таке
відчуження можливе лише шляхом
вчинення окремого правочину.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 17 вересня
2013 року позов задоволено частково та
визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 27.12.2008р.,
зареєстрованого у реєстрі за № 2-2872, у
спадковій справі № 535/2008, у частині 7/12
часток спадкового майна, на яке видано
свідоцтво. В задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено

Рішення суду в частині
задоволення позовних вимог оскаржила
відповідачка.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд
неправильно прийшов до висновку про те,
що все майно вказане у її свідоцтві про
право на спадщину за заповітом
відносилось до спільної сумісної
власності подружжя, хоча земельна
ділянка належала батькові на праві
власності на землю в порядку
приватизації з11.10.1996р. і не є спільною
сумісною власністю подружжя, тому суд
неправильно визначив частину у якій
оспорюване свідоцтво про право на
спадщину за заповітом в частині
земельної ділянки могло бути визнане
судом недійсним. Суд не дав належної
оцінки доказам, які підтверджують, що
позивач лише зареєстрований у будинку
і не проживав постійно разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини. Суд не врахував, що мати не
прийняла спадщину у вигляді
обов'язкової частки після смерті
чоловіка у встановленому законом
порядку, а навпаки письмовою заявою від
01.07.2008р. відмовилась від прийняття
спадщини, проте заява з невідомих
причин була зареєстрована нотаріусом
лише 03.12.2008р. Апелянт вважає, що позивач
пропустив строк позовної давності і не
мав права звернення з позовом до суду,
оскільки вже звертався з позовом до
суду про визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину і рішенням
Червоноградського міського суду від
20.06.2013р. йому у позові було відмовлено.

Просить скасувати рішення суду в
оскаржуваній частині та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову або закрити провадження у
справі на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК
України.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши доводи осіб, які з'явились у
судове засідання, перевіривши
законність та обґрунтованість
рішення суду в межах, передбачених

ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом позову є свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 10 червня
1999р., видане 27 грудня 2008р. нотаріусом
Червоноградської державної
нотаріальної контори ОСОБА_4 - доньці
спадкодавця ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, та зареєстроване в
реєстрі № 2-2872 (а.с.13).

У свідоцтві зазначено, що спадкове
майно, на яке видане це свідоцтво
складається із житлового будинку та
належної до нього земельної ділянки
площею 0,0603 га., що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 та належать
спадкодавцю ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу будинку від 26
червня 1979р. та Державного акту на право
приватної власності на землю серії І-ЛВ
№080770, виданого на підставі рішення
виконавчого комітету Червоноградської
міської ради народних депутатів від
15.08.1996р. за №358 (а.с. 13).

Правовідносини, що виникли між
сторонами у зв'язку із відкриттям
спадщини після смерті ОСОБА_7
регулюються чинним Цивільним кодексом
України. Після смерті ОСОБА_7
залишилось троє спадкоємців: дружина
ОСОБА_9, син ОСОБА_2, донька ОСОБА_10, в
користь якої складено заповіт.

Як вбачається з свідоцтва про право на
спадщину та свідоцтва про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від 28
січня 2009р. ОСОБА_10 успадкувала частку в
розмірі 1/1, що була зареєстрована за
спадкодавцем.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що житловий будинок
АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_7 на
підставі договору купівлі-продажу від
26 червня 1979р. під час перебування в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2., тому відповідно
до положень ст.ст. 22,28 КпШС України від
1969р. був їх спільною сумісною власністю
з рівними частками, відповідно по ?
кожному і свою частку дружина ОСОБА_9
нікому не відчужувала у встановленому
законом порядку.

Судом встановлено, що на день смерті
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина ОСОБА_9
досягла 71 року, отже, відповідно до ст.
1270 ЦК України мала право на обов'язкову
частку у спадщині, і протягом
шестимісячного строку, передбаченого
ст. 1270 ЦК України не подала заяву про
відмову від прийняття спадщини,
постійно проживала у спадковому
будинку разом із чоловіком до смерті
останнього, тому відповідно до ч.3 ст. 1278
ЦК України вважається такою, що
прийняла спадщину.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_9 письмовою заявою від 01.07.2008р. в
нотаріальну контору відмовилась від
своєї обов'язкової частки на спадщину
після смерті чоловіка є
безпідставними, оскільки в матеріалах
спадкової справи, копія якої
знаходиться в матеріалах справи, заява
ОСОБА_9 про відмову від обов'язкової
частки в спадщині датована 03.12.2008р.,
тобто після спливу шестимісячного
строку, встановленого ст. 1270 ЦК України,
тому юридичні наслідки не породжує.

Таким чином частка ОСОБА_9 в будинку
складається з 1/2 подружньої частки та
1/12 обов'язкової частки, а усього 7/12
ідеальних часток будинку, які не
охоплюються заповітом, тому суд
правильно прийшов до висновку, що
нотаріус без належних правових підстав
видала ОСОБА_4 свідоцтво про право на
спадщину на ціле будинковолодіння, чим
допустила порушення вимог пункту 224
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 03.03.2004р. №20/5
(зареєстрована в Мінюсті України
03.03.2004р. за №283/8882).

З наявної в матеріалах справи копії
спадкової справи спадкодавця ОСОБА_7
вбачається, що об'єктом спадкування
була земельна ділянка площею 0,0603 га.
для обслуговування житлового будинку
та господарських будівель по АДРЕСА_1.

Ця земельна ділянка була належною до
вказаного будинку на час укладення
договору купівлі-продажу вказаного
будинку від 26.06.1979р. між ОСОБА_11 та
ОСОБА_7.

Відповідно до ст.. 90 Земельного кодексу
УРСР 1971р., чинного на час укладення
зазначеного договору купівлі-продажу
житлового будинку, на землях міст при
переході права власності на будову
переходить також і право користування
земельною ділянкою або її часткою.

При переході будови у власність
декількох осіб земельна ділянка
переходить в користування усіх
співвласників будови.

Оскільки придбаний за договором
купівлі-продажу від 26.06.1979р. житловий
будинок по АДРЕСА_1 був спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та
ОСОБА_9, земельна ділянка для
обслуговування цього будинку перейшла
у спільне сумісне користування
подружжя ОСОБА_7 із рівними правами.

Відповідно до постанови Верховної Ради
УРСР №562-ХІІ від 18 грудня 1990р. «Про
порядок введення в дію Земельного
кодексу УРСР з 15 березня 1991р.»
громадяни, які мають у користуванні
земельні ділянки, надані їм до введення
в дію цього Кодексу,зберігають свої
права на користування цією ділянкою до
оформлення ними у встановленому
порядку права власності чи права
користування землею.

Згідно ч.1 ст.42 Земельного кодексу 1991р.
громадяни, яким жилий будинок,
господарські будівлі та споруди
належать на праві спільної сумісної
власності використовують і
розпоряджаються земельною ділянкою
спільно.

Таким чином дружина ОСОБА_9 як
співвласник ? частини будинку мала
право нарівні з чоловіком ОСОБА_7 на
приватизацію ? частини земельної
ділянки для обслуговування житлового
будинку.

Доказів про те, що ОСОБА_9 за життя дала
згоду на передачу у приватну власність
ОСОБА_7 своєї частки земельної ділянки
для обслуговування житлового будинку,
який є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суду не надано.

Відповідно до ст. 89 Земельного кодексу
України 2001р., чинного на час відкриття
спадщини, земельна ділянка може
належати на праві спільної сумісної
власності подружжя, співвласників
житлового будинку.

Таким чином у суду були правові
підстави для визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину і в
частині земельної ділянки в розмірі 7/12
часток спадкового майна після смерті
ОСОБА_9

Колегія суддів вважає, що правові
підстави для закриття провадження у
даній справі по п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України,
відсутні, оскільки позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 27 грудня 2008р. на ім'я
ОСОБА_4 у цивільній справі №2-53/11
пред'являвся з інших підстав, а саме
оспорював ся підпис спадкодавця ОСОБА_7
на заповіті від 1999р.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач ОСОБА_2 спадщини після смерті
батька ОСОБА_7 не прийняв і не повинен
враховуватись як спадкоємець при
розрахунку частки спадщини не
заслуговують на увагу, оскільки
позивач постійно зареєстрований у
спірному будинку з 1984р., а реєстрація
фіксує юридичне місце проживання
особи. Позивач не був визнаний таким, що
втратив право на користування будинком
з підстав ст. 71 або 107 ЖК України.

Матеріалами справи не підтверджується
пропуск позивачем строку позовної
давності.

Враховуючи, що суд першої інстанції
повно і правильно встановив фактичні
обставини справи, застосував закон,
який поширюється на зазначені
правовідносини, при встановленні
зазначених фактів не допустив
порушення норм процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, рішення суду є
справедливим, колегія суддів не вбачає
підстав для зміни або скасування
рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 17 вересня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20-ти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуючий: _______________ Мусіна
Т.Г.

Судді: _______________
Павлишин О.Ф.

_______________ Ніткевич А.В.