Справа № 1316/3534/12
Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/783/5274/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, прокурора
Сворень І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 04 квітня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа: орган опіки та піклування
Пустомитівської районної державної
адміністрації, про позбавлення
батьківських прав, -

в с т а н
о в и л а:

У вересні 2012 року позивачка ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом про
позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав
відносно його малолітньої дочки
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 Позовні вимоги
обґрунтовує тим, що з 2001 року вона
перебувала у шлюбі з відповідачем,
однак у 2007 році шлюб розірвано. Дочка
ОСОБА_6 з народження і по даний час
постійно проживає з з нею та перебуває
лише на її утриманні. Приблизно із 2007
року, тобто одразу після розлучення,
вона перестала проживати разом із
відповідачем та з цього часу останній
не проживає разом із нею та дочкою,
взагалі не цікавиться ОСОБА_6, злісно
ухиляється від виконання покладених на
нього батьківських обов'язків, не
приймає жодної участі у вихованні та
матеріальному забезпеченні дитини,
останній раз бачився з дочкою у 2007 році.
В зв'язку із ухиленням відповідача від
виконання своїх батьківських
обов'язків вона звернулась до відділу
опіки та піклування Пустомитівської
райдержадміністрації про позбавлення
його батьківських прав, звідки
отримала висновок № 04/17-2146 від 08.2012 року
про доцільність позбавлення ОСОБА_3
батьківських прав. Зазначає, що
зазначені обставини у відповідності з
п. 2, 4 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу
України є підставою для позбавлення
відповідача батьківських прав
відносно дочки ОСОБА_6, а тому просить
позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2
задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, відносно його малолітньої
дочки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення оскаржив представник
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 Вважає, що
рішення ухвалене з грубим порушенням
норм матеріального і процесуального
права. Висновок суду про те, що
відповідач злісно ухиляється від
виконання батьківських обов'язків та
не приймає участі у вихованні і
матеріальному забезпеченні дитини є
помилковим, оскільки позивачка сама
чинить йому перешкоди у спілкуванні з
дитиною шляхом ненадання йому номера
мобільного телефону дочки. Іншого
способу спілкування з дитиною у
відповідача не має, оскільки він
перебуває за кордоном. Стверджує, що
відповідачем постійно надавалась і
надається матеріальна допомога в
добровільному порядку та сплачуються
аліменти, що підтверджується
квитанціями про переказ готівки через
системи переказів Соіnstar та Укрпошта,
однак позивачка свідомо відмовляється
їх отримувати. Дані докази подавались в
суд першої інстанції, та такі не взяті
до уваги. Крім того, ці факти
встановлені рішенням Пустомитівського
районного суду Львівської області від
25.11.2011 року, яке залишене без змін
ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 31.01.2012 року. Посилається, на
те, що взятий судом до уваги розрахунок
заборгованості по аліментах є
неналежним доказом у справі, оскільки
зроблений позивачкою. Факт наявності
заборгованості по аліментах може бути
підтверджений лише державним
виконавцем, на виконанні якого
перебуває виконавчий лист. Щодо
тверджень позивачки про ненадання
дозволу на виїзд дочки за кордон, то
апелянт зазначає, що відповідач
звертався в консульство м. Неаполя з
метою надання такого дозволу, однак
позивачкою не було надано необхідних
для цього документів. Під час ухвалення
рішення, суд не з'ясував всі фактичні
обставини справи та не врахував, що
позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських прав. Всупереч
роз'ясненням Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства про усиновлення і про
позбавлення батьківських прав» суд не
з'ясував думку дитини, оскільки на
момент розгляду справи їй виповнилось
10,5 років, а також порушив статті 10, 197,
212-214, 222 ЦПК України. Крім цього
стверджує, що висновок органу опіки і
піклування ґрунтується лише на
поясненнях позивачки, а тому не повинен
братися до уваги судом. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, прокурора
Сворень І.М., перевіривши матеріали
справи, межі та доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід відхилити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону з
огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 є батьком неповнолітньої дочки -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та на протязі
тривалого періоду часу ухиляється від
виконання своїх батьківських
обов'язків: не займається вихованням
дитини, не надає матеріальної допомоги,
не сплачує аліментів, не цікавиться
навчанням і шкільним її життям, що
стверджується висновком
Пустомитівської районної державної
адміністрації, як органу опіки та
піклування, про доцільність
позбавлення батьківських прав ОСОБА_3

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що сума заборгованості
відповідача по аліментах на утримання
дочки ОСОБА_6 згідно виконавчого листа
№ 2-1301/2007, виданого Пустомитівським
районним судом Львівської області
23.01.2008 року, за період з 2008-2012 рік, окрім
грудня 2012 року, станом на 01.12.2012 року
становить 23224,97 грн.

Також, як вбачається із Інформації
наданої товариством польської
культури в смт. Щирці, Львівської
області, позивачка по справі являється
членом товариства польської культури,
а її дочка ОСОБА_6, 2002 року народження,
протягом 4-х років відвідує суботню
польську школу. Товариство співпрацює
з державними та громадськими
організаціями Республіки Польща, зі
сторони яких, на адресу товариства
надходять запрошення про відвідування
Польщі з метою культурно-освітнього
розвитку та оздоровлення, на основі
чого діти членів товариства мають
змогу відвідати історичні місця
країни, ознайомитися з культурою,
вдосконалити навички польської мови,
покращити свій стан здоров'я. Проте
протягом чотирьох років ОСОБА_6, 2002 року
народження, на могла скористатися
такою можливістю, оскільки зі сторони
її батька не було надано згоду на
виготовлення необхідної документації
та дозволу на виїзд дитини за межі
України. Тому, районним судом
встановлено, що зі сторони батька не
вбачається бажання приймати участь у
вихованні, утриманні дочки, підвищенні
рівня її знань та оздоровлення дитини.

Прокурор та представник служби у
справах дітей Пустомитівської РДА у
суді першої інстанції підтримали позов
ОСОБА_2

Оцінивши досліджені докази в їх
сукупності, суд першої інстанції
дійшов переконання, що позовна заява є
підставною і підлягає задоволенню,
оскільки відповідач без поважних
причин не виявляє щодо своєї дочки
батьківського піклування, ухиляється
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини, маючи юридичну і
фактичну можливість до вчинення
відповідних дій, які становлять зміст
батьківського обов'язку, а тому його
слід позбавити батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини.

Згідно з пп. 15, 16 роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
березня 2007 року № 3 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» (зі змінами)
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Суд першої інстації на підставі
поданих сторонами доказів безспірно
встановив, що відповідач ухиляється
від виконання обов'язків по вихованню
дитини.

При цьому суд вірно керувався: ст. 150 СК
України, зідно якої батьки зобов'язані
виховувати дитину, піклуватися про її
здоров'я, фізичний, духовний та
моральний розвиток, навчання,
створювати належні умови для розвитку
її природних здібностей, поважати
честь та гідність дитини, готувати її
до самостійного життя та праці; Закон
України «Про охорону дитинства»,
відповідно до якого батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.
Виховання в сім'ї є першоосновою
розвитку особистості дитини. На
кожного з батьків покладається
однакова відповідальність за
виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють,
мають право і зобов'язані виховувати
дитину, піклуватися про її здоров'я,
фізичний, духовний і моральний
розвиток, навчання, створювати належні
умови для розвитку її природних
здібностей, поважати гідність дитини,
готувати її до самостійного життя та
праці. Виховання дитини має
спрямовуватися на розвиток її
особистості, поваги до прав, свобод
людини і громадянина, мови,
національних історичних і культурних
цінностей українського та інших
народів, підготовку дитини до
свідомого життя у суспільстві в дусі
взаєморозуміння, миру, милосердя,
забезпечення рівноправності всіх
членів суспільства, злагоди та дружби
між народами, етнічними, національними,
релігійними групами. Позбавлення
батьківських прав або відібрання
дитини у батьків без позбавлення їх цих
прав не звільняє батьків від обов'язку
утримувати дітей; Декларацію прав
дитини проголошеної Генеральною
Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, зі змісту
положень принципу 6, якого випливає, що
дитина для повного і гармонізаційного
розвитку її особи потребує любові і
розуміння, вона повинна, зростати під
опікою і відповідальністю своїх
батьків, в атмосфері любові і моральної
та матеріальної забезпеченості; статті
164-166 СК України, Конвенцію ООН від 20
листопада 1989 року «Про права дитини»,
яка ратифікована Україною 27 лютого 1991
року, роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 березня
2007 року № 3 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» (зі змінами).

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті рішення,
дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

Також колегія суддів приймає до уваги і
те, що позивачка ОСОБА_2 у 2011 році уже
зверталась з аналогічним позовом, по
наслідках розгляду якого 25 листопада
2011 року ухвалено рішення, яке залишене
31 січня 2012 року без змін ухвалою
Апеляційного суду Львівської області,
яким в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про позбавлення батьківських
прав ОСОБА_3 відмовлено, однак
попереджено його про необхідність
змінити ставлення до виховання його
доньки ОСОБА_6 у період його
перебування на території України.

Однак, як вбачається з досліджених та
перевірених доказів, відповідач свого
ставлення до виховання доньки не
змінив, нею не цікавиться, матеріально
не допомагає, втратив будь-який інтерес
до неї.

У суді апеляційної інстанції
представник відповідача підтвердив
той факт, що ОСОБА_3 останній раз був у
Пустомитівському районі Львівської
області у вересні 2008 року, що знову-ж
таки свідчить про його ухилення від
виконання своїх обов'язків. Доказів
того, що він спілкувався з донькою, або
намагався зустрітись з нею, чи надав їй
матеріальну допомогу - немає.

Посилання апелянта на те, що позивачка
чинить відповідачу перешкоди у
спілкуванні з дитиною шляхом ненадання
йому номера мобільного телефону дочки,
та що відповідачем постійно надавалась
і надається матеріальна допомога в
добровільному порядку та сплачуються
аліменти, що підтверджується
квитанціями про переказ готівки через
системи переказів Соіnstar та Укрпошта, -
не заслуговують на увагу та є
голослівними, оскільки передача
позивачці у 2007 році, після рішення суду
про стягнення з відповідача аліментів
на утримання доньки, 50 та 100 Євро не
свідчить про утримання на ці кошти
доньки ОСОБА_6 протягом п'яти років - до
07 вересня 2012 року (дати звернення
ОСОБА_2 з даним позовом). Копії поштових,
електронних переказів в користь
ОСОБА_2, на які посилається апелянт (а.с.
67-68), датовані в основному після
пред'явлення ОСОБА_2 даного позову і,
зважаючи на те, що відповідач
знаходиться за межами України, а такі
здійснювалися «Укрпоштою», в них не
зазначено відправника та призначення
переказу. Інші письмові докази подані
суду на іноземній мові, без перекладу,
та свідчать про здійснення якихось
розрахунків між ОСОБА_9 - ОСОБА_2 (а.с. 69-75)
і будь-якого стосунку до утримання
доньки ОСОБА_6 не мають.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом та представником
відповідача не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 04 квітня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.