Справа № 2-895/12
провадження № 2/727/97/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2013 року.
Шевченківський районний суд м.Чернівці

в складі:
головуючого судді - Дудакова С.Є.

при
секретарі - Колосар О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Чернівці справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики, -

встановив:

позивач звернувся до суду з даним
позовом, в якому посилався на те, що 12
травня 2007 року між ним та відповідачем
було укладено договір позики, на
підтвердження якого ОСОБА_2 підписав
такий договір в письмовій формі. У
відповідності до п.1 цього договору
відповідач позичив у нього 50 000 доларів
США з терміном повернення 5 березня 2011
року. Вказував, що своїм підписом у
договорі відповідач засвідчив, що
грошові кошти у сумі 50 000 доларів США
ним отримані і погодився із
викладеними вище забов»язаннями за цим
договором щодо повернення суми позики
до 5 березня 2011 року.

Крім цього вказував, що 30 квітня
2011 року позивач йому повернув 5617
доларів США та 13 липня 2011 року -4 000
доларів США і залишок неповернутої
суми складає 40 383 доларів США, що
офіційним курсом складає 322 591 грн.

Також вказував на індекс інфляції
згідно офіційно опублікованих
відомостей в газеті «Урядовий
кур»єр»становить з березня 2011 року по
січень 2012 року -102,8 %, а тому сума боргу з
урахуванням цього індексу становить 331
623 грн. Крім цього, три відсотки річних
від простроченої суми за 11
прострочених місяців становить 8 871 грн.

Посилаючись на вимоги ст.ст. 526, 625,
1049, 1047 ЦК України, просив стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість за договором позики із
врахуванням індексу інфляції та 3%
річних в сумі 340 494 грн. та понесені
судові витрати в розмірі 3219 грн.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав, пославшись на обставини,
викладені в позовній заяві і просив
позов задоволити. Крім цього, пояснив,
що добровільно повернути борг
відповідач не бажає, уникає з ним
зустрічі. Раніше він неодноразово
позичав відповідачеві гроші і той
завжди своєчасно повертав їх, а тому
він йому вірив, позичаючи 50 000 доларів
США.

Відповідач в судовому засіданні
позов визнав частково і пояснив, що
приблизно у серпні-вересні 2009 року він
позичав у позивача 25 300 доларів США, про
що і давав розписку, а розписку про те,
що взяв у позивача в борг у 2007 році 50 000
доларів США він не давав, тому що грошей
тоді не брав, а підписав текст розписки
не прочитавши його. Діти йому казали не
писати ніякої розписки, але він її
підписав, бо не думав, що сусіди здатні
на обман. Він дійсно винен позивачеві 7
300 доларів США із позичених 1 березня 2009
року 25 300 доларів США. Розписок у
позивача про отримання частинами боргу
він не брав, бо довіряв йому.

Заслухавши пояснення позивача,
відповідача, їх представників,
дослідивши письмові докази по справі,
суд вважає, що позов обгрунтований і
підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК
України у письмовій формі належить
вчиняти правочини фізичних осіб між
собою на суму, що перевищує у 20 і більше
разів розмір неоподатковиного
мінімуму доходів громадян.

На підставі вимог ст. 1046 за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник обов»язується повернути
позикодавцю ту ж суму грошових коштів
(суму позики), або таку ж кількість
речей того ж роду і такої ж якості.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов»язання,
а при прострочені виконання
зобов»язання, на вимогу кредитора,
зобов»язаний сплатити суму боргу, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір відсотків не
встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що договір позики
був укладений між позивачем та
відповідачем, ствердженням чого є
розписка відповідача про отримання ним
в борг від позивача 50 000 доларів США, які
зобов»язувався повернути 5 березня 2011
року, а з копії розписок позивача
вбачається, що йому дійсно було
повернуто відповідачем грошові суми в
два прийоми саме в рахунок договору
позики від 12 травня 2007 року.

Разом з цим, суд вважає, що борг за
договором позики слід стягнути саме з
ОСОБА_2, тому що він є належною стороною
даного договору, а його дружина при
укладанні цього договору будь-якої
участі в його укладенні не приймала, а
тому не може йтися про солідарну
відповідальність.

За таких обставин суд вважає, що
договір позики є укладеним належним
чином між позивачем та відповідачем, з
якого і слід стягнути борг за договором
позики та понесені позивачем судові
витрати.

Суд також не може взяти до уваги
вік відповідача чи стан його здоров»я,
які би надавали йому можливість
стверджувати про певні обставини
стосовно порядку укладення договору
позики. Більше того, обидві сторони не
заперечували того, що і до 12 травня 2007
року ОСОБА_1 позичав ОСОБА_2 гроші, які
той своєчасно повертав, тобто
відповідачеві добре відомі умови
укладення договору позики та виконання
вимог такого договору.

Керуючись статтями, ст. 208 п.3 ч.1, 599,
625, 1046, 1047, 1048, 1049 ч.1 п.1, 1051 ЦК України,
ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України суд, -

вирішив:

позов задовольнити. Стягнути з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 заборгованість за
договором позики із врахуванням
індексу інфляції та 3% річних в розмірі
340 494 грн. та понесені судові витрати в
розмірі 3 219 грн.

Рішення суду може бути оскаржене
до палати в цивільних справах
апеляційного суду Чернівецької
області через Шевченківський райсуд
м.Чернівці на протязі 10 днів з дня його
проголошення.

СУДДЯ: