Справа № 495/7596/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2013 року

м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Яковенко Ю.І.

за участю представників сторін:

від позивачів:

- від прокуратури – ОСОБА_1

- від Б-Дністровської МР – не з'явився

- від ІДАБК – не з'явився

від відповідачів:

- від ОСОБА_2 – ОСОБА_2

- від ОСОБА_3 – не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/7596/13-ц

за позовом Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Білгород-Дністровської міської ради та
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області

до:

- ОСОБА_2

- ОСОБА_3

про знесення об'єкту самочинного
будівництва та звільнення самовільно
зайнятої земельної ділянки, вартістю 8
572,79 грн.

В С Т А Н О В И В :

24.09.2013 року Заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора (далі по тексту – позивач-1) в
інтересах держави в особі
Білгород-Дністровської міської ради
(далі по тексту – позивач-2) та
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області (далі по тексту –
позивач-3) звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по
тексту – відповідач-1) та ОСОБА_3 (далі
по тексту – відповідач-2) про знесення
об'єкту самочинного будівництва та
звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки, вартістю 8 572,79 грн.

Так, позивач-1 просить суд:

- зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести
самочинне будівництво, а саме: гараж
літ. «Є», розміром 6,20 х 8,60 м., що
розташований за адресою: Одеська
область, м. Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська,51;

- зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку, розміром 6,20 х 8,60 м., вартістю 8
572,79 грн., що знаходиться під гаражем
літ. «Є» за адресою: Одеська область, м.
Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська,51.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при
проведені Білгород-Дністровською
міжрайонною прокуратурою перевірки,
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
самовільно збудований гараж літ. «Є»,
розміром 6,20 х 8,60 м., що розташований за
адресою: Одеська область, м.
Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська,51. Відповідно до довідки
відділу Держземагентства у м.
Білгород-Дністровському, нормативна
вартість 1 кв. м. земельної ділянки
становить 160,78 грн. З метою визнання
права власності на зазначене
будівництво ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовом, який рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 15.03.2012 року по справі № 1505/1430/2012
задоволений. Рішенням від 12.06.2013 року
апеляційного суду Одеської області
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 15.03.2012 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у позовних вимогах
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ВК Б-Дністровської
МР про визнання права власності на
самочинне будівництво відмовлено у
повному обсязі. На підставі
вищевикладеного, позивач-1 звернувся до
суду із зазначеною позовною заявою.

Представник прокуратури в судових
засіданнях заявлені позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Б-Дністровська МР та ІДАБК відзив або
заперечення на позов до суду не надали
та їх представники в судові засідання
не з'явилися без поважних причин, про
причини неявки суд не повідомили,
будь-яких клопотань не заявляли, хоча
були належним чином повідомлені про
час та місце судових засідань, що
підтверджується відповідними
поштовими повідомленнями та
розписками.

Відповідач-1 – ОСОБА_2, відзив або
заперечення на позов до суду не надав,
але в судовому засіданні заперечував
проти позовних вимог заступника
прокурора та просив суд в їх
задоволенні відмовити.

Відповідач-2 – ОСОБА_3, відзив або
заперечення на позов до суду не надала
та в судові засідання не з'явилася без
поважних причин, про причини неявки суд
не повідомила, будь-яких клопотань не
заявляла, хоча була належним чином
повідомлена про час та місце судових
засідань. Так, копія ухвали суду про
призначення слухання справи, повістка
про перенесення слухання справи та
копії позовної заяви з додатками до неї
були направлені на адресу
відповідача-2, яка наявна в матеріалах
справи, але жодні документи
відповідачем-2 не отримані та повернуті
до суду у зв'язку із закінченням
терміну зберігання.

Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
повістка разом із розпискою, а у
випадках, встановлених цим Кодексом,
разом з копіями відповідних документів
надсилається поштою рекомендованим
листом із повідомленням або через
кур’єрів за адресою, зазначеною
стороною чи іншою особою, яка бере
участь у справі. У разі відсутності
осіб, які беруть участь у справі, за
такою адресою, вважається, що судовий
виклик або судове повідомлення вручене
їм належним чином.

Згідно із ст.157 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі, а
справи про поновлення на роботі, про
стягнення аліментів – одного місяця. У
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду справи, суд ухвалою може
подовжити розгляд справи, але не більше
як на п’ятнадцять днів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
відкладає розгляд справи в межах
строків, встановлених статтею 157 цього
Кодексу, у разі першої неявки в судове
засідання сторони або будь-кого з інших
осіб, які беруть участь у справі,
оповіщених у встановленому порядку про
час і місце судового розгляду, якщо
вони повідомили про причини неявки, які
судом визнано поважними.

Як було вище зазначено, Б-Дністровська
МР, ІДАБК та ОСОБА_3 були оповіщені у
встановленому порядку про час і місце
судового розгляду, але жодного разу
вони не повідомили про причини неявки в
судове засідання та будь-яких
клопотань не заявляли.

Враховуючи викладені обставини, норми
чинного законодавства та той факт, що
строк розгляду справи, відповідно до
ст.157 Цивільного процесуального
кодексу України, закінчився і ніхто із
сторін не заявив клопотання про його
подовження, суд вважає за можливе і
необхідне розглянути справу без участі
Б-Дністровської МР, ІДАБК та ОСОБА_3, на
підставі наявних та достатніх для
розгляду матеріалів справи

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судовому
засідання пояснення учасників
судового процесу, суд вважає, що
позовна заява Заступника
Б-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Б-Дністровської МР, ІДАБК до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про знесення об'єкту
самочинного будівництва та звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки,
вартістю 8 572,79 грн. підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом у судовому
засіданні, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися
до Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ВК Б-Дністровської
МР про визнання права власності на
нерухоме майно.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 15.03.2012 року по справі № 1505/1430/2012
позовна заява ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ВК
Б-Дністровської МР про визнання права
власності на нерухоме майно
задоволена. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3
право власності на самочинне
будівництво – гараж літ. «Є», розміром
6,20 х 8,60 м., що розташований за адресою:
Одеська область, м.
Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська,51.

Не погоджуючись із зазначеним вище
рішенням, Заступник Б-Дністровського
міжрайонного прокурора звернувся до
апеляційного суду Одеської області з
апеляційною скаргою, згідно з якою
просив рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 15.03.2012 року по справі № 1505/1430/2012
скасувати, а в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – відмовити.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 12.06.2013 року апеляційну
скаргу Заступника Б-Дністровського
міжрайонного прокурора задоволено.
Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 15.03.2012 року по справі № 1505/1430/2012
скасовано. Відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3
у задоволенні позову до ВК
Б-Дністровської МР про визнання права
власності на нерухоме майно.

Згідно рішення Реєстраційної служби
Б-Дністровського МУЮ щодо отримання
інформації з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно за
результатом розгляду запиту № 4051767 від
17.07.2013 року, у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно
відсутні відомості щодо реєстрації
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на
гараж літ. «Є», розміром 6,20 х 8,60 м., що
розташований за адресою: Одеська
область, м. Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська,51.

Згідно із ст.1 Земельного кодексу
України земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

У відповідності до ст.83 Земельного
кодексу України землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст, є комунальною
власністю; у комунальній власності
перебувають усі землі в межах
населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Статтею 12 Земельного кодексу України
встановлено, що до повноважень
сільських, селищних, міських рад у
галузі земельних відносин та території
сіл, селищ, міст зокрема належить:

- розпорядження землями територіальних
громад;

- передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

У сенсі положень ст.116 Земельного
кодексу України, громадяни та юридичні
особи набувають право власності та
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу
України, право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної
ділянки до встановлення її меж у натурі
(на місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Як встановлено матеріалами справи,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не отримували
правовстановлюючого документа на
спірну земельну ділянку, такий
документ не проходив державну
реєстрацію, межі земельної ділянки в
натурі (на місцевості) їм не виносились.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неправомірно
приступили до використання спірної
земельної ділянки всупереч вимогам
ст.125 Земельного кодексу України.

За змістом ст.212 Земельного кодексу
України самовільно зайняті земельні
ділянки підлягають поверненню
власникам землі або землекористувачам
без відшкодування затрат, понесених за
час незаконного користування ними.

Відповідно до ст.ст. 20, 23, 24, 29 Закону
України «Про планування і забудову
територій», фізичні і юридичні особи,
які мають намір здійснити будівництво
об'єктів містобудування (тобто
капітальних будівель або споруд) на
земельних ділянках, повинні отримати у
відповідних виконавчих органів дозвіл
на таке будівництво.

В матеріалах справи відсутні належні
документи, які б свідчили, що самочинно
збудований об'єкт нерухомості,
збудований відповідно до вимог чинного
законодавства, із дотриманням
встановлених державних стандартів.

Статтею 376 Цивільного кодексу України
встановлено застосування до
забудовника санкцій у вигляді знесення
об'єкта самочинного будівництва, які
частини 4 і 7 зазначеної норми закону
пов'язують з порушенням суспільних
інтересів, прав власника (користувача)
земельної ділянки, на якій здійснено
будівництво, або інших осіб.

Цією нормою закону передбачено
загальне правило про те, що особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього, а
також зобов'язана знести за власний
рахунок самочинне будівництво у разі
заперечення власника земельної
ділянки проти визнання за цією особою
права власності на нерухоме майно.

Крім того вказаною правовою нормою
чітко визначено коло осіб, які наділені
правом вимагати знесення особою, яка
здійснила самочинне будівництво,
об'єкту самочинного будівництва, а саме
– власник (користувач) земельної
ділянки, на якій здійснене самочинне
будівництво, а також відповідний орган
державної влади або місцевого
самоврядування.

Положення частини 1 статті 376
Цивільного кодексу України дають
підстави для висновку, що критеріями
самочинного будівництва є: будівництво
об'єкту нерухомого майна на земельній
ділянці, яка не відведена для цієї мети,
здійснене без належного дозволу чи
проекту, або з порушенням будівельних
норм і правил,

Відповідно до частини 2 статті 376
Цивільного кодексу України, особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна не
набуває права власності на нього.

Наведена норма закону передбачає три
окремі підстави для визнання
будівництва самочинним та відповідні
правові наслідки для особи, яка його
здійснила.

Зокрема, майно підлягає знесенню
особою, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, або за її
рахунок, якщо власник (користувач)
земельної ділянки заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво на
його земельній ділянці, або якщо це
порушує права інших осіб (частина 4
статті 376 ЦК України).

Таким чином, аналіз норм чинного
законодавства свідчить про те, що
законодавство не визнає самочинне
будівництво об'єктом правового
захисту, крім передбаченого частиною 3
статті 367 Цивільного кодексу України
випадку, а тому правовими наслідками
самочинного будівництва, в разі
звернення до суду з позовом
відповідного органу, є знесення такого
будівництва.

При цьому, під самочинним будівництвом
слід розуміти як нове будівництво, так
і реконструкцію, реставрацію або
капітальний ремонт вже існуючих
об'єктів нерухомості (стаття 9 Закону
України від 20.05.1999 року «Про
архітектурну діяльність»).

Будівництво (нове будівництво,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт) об'єкта
нерухомості здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному статтею 9 Закону України
«Про архітектурну діяльність».

Будівництво без належного дозволу має
місце як при відсутності дозволу на
будівництво, так і при відсутності
дозволу на виконання будівельних
робіт.

Відповідно до Законів України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», «Про основи
містобудування», здійснення
будівництва на земельних ділянках, не
наданих відповідно до вимог закону, без
отримання дозволів на будівництво та
виконання будівельних робіт, без
розроблення і затвердження проектної
документації, є самовільним
будівництвом і тягне за собою
відповідальність згідно із
законодавством.

Отже, застосування до забудовника
санкцій у вигляді знесення об'єкта
самочинного будівництва закон пов'язує
з порушенням ним встановленого порядку
забудови території і використання
земель.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідного дозволу на виконання
будівництва нерухомого майна ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 не видавалось. Будівництво
здійснювалось ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без
належних документів, що засвідчують
право землекористування, і дозволу
інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю.

При таких обставинах суд вважає, що між
сторонами виникли правовідносини, які
регулюються ч.7 ст.376 Цивільного кодексу
Україні, відповідно до якої житловий
дім, будівля, споруда, інше нерухоме
майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони побудовані або
будуються на земельній ділянці, яка не
була відведена для цієї цілі, або без
належного дозволу чи належним чином
затвердженого проекту. Особа, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, зобов'язана знести цю
будову та відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням об'єкту в
попередній стан.

Згідно із пунктом 2 ст.121 Конституції
України, на органи прокуратури
покладається представництво інтересів
держави в суді у випадках, визначених
законом. Право звернення прокурора або
його заступника до суду в інтересах
держави передбачено ст. 36-1 Закону
України «Про прокуратуру».

Статтею 36-1 Закону України «Про
прокуратуру» передбачено
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді, що
полягає у здійсненні прокурорами від
імені держави процесуальних та інших
дій, спрямованих на захист у суді
інтересів громадянина або держави у
випадках, передбачених законом.

Однією із форм представництва є
звернення до суду з заявами та позовами
про захист прав і свобод іншої особи,
невизначеного кола осіб, прав
юридичних осіб, коли порушуються
інтереси держави, або про визнання
незаконними правових актів, дій чи
рішень органів і посадових осіб, та
інше.

Рішенням Конституційного Суду України
від 08.04.1999 року № З-рп/99 у справі про
представництво інтересів держави в
арбітражному судочинстві зазначено, що
прокурор або його заступник самостійно
визначає і обґрунтовує в позовній
заяві, в чому полягає порушення
інтересів держави чи в чому існує
загроза інтересам держави, і ця заява є
підставою для порушення справи в суді.
Під поняттям «орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних відносинах»,
зазначеним у частині другій статті 2
Господарського процесуального кодексу
України, потрібно розуміти орган
державної влади чи орган місцевого
самоврядування, якому законом надано
повноваження органу виконавчої влади.

Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
приходить до висновку про
обґрунтованість, правомірність та
законність позовних вимог Заступника
Б-Дністровського міжрайонного
прокурора, у зв'язку з чим позовна заява
Заступника Б-Дністровського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави в особі Б-Дністровської МР та
ІДАБК до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про знесення
об'єкту самочинного будівництва та
звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки, вартістю 8 572,79 грн.
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного
процесуального кодексу України, судові
витрати за розгляд позовної заяви
підлягають стягненню з відповідача на
користь держави.

Керуючись ст.121 Конституції України,
ст.ст. 20, 36-1 Закону України «Про
прокуратуру», ст.ст. 15, 16, 376 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 42, 83, 121, 125, 188, 212
Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 35
Закону України «Про охорону земель»,
ст.ст. 12-14, 22 Закону України «Про основи
містобудування», ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 157,
197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву Заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Білгород-Дністровської міської ради та
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Одеській області до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про знесення об'єкту самочинного
будівництва та звільнення самовільно
зайнятої земельної ділянки, вартістю 8
572,79 грн. – задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести
самочинне будівництво, а саме: гараж
літ. «Є», розміром 6,20 х 8,60 м., що
розташований за адресою: Одеська
область, м. Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська,51.

Зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку,
розміром 6,20 х 8,60 м., вартістю 8 572,79 грн.,
що знаходиться під гаражем літ. «Є» за
адресою: Одеська область, м.
Білгород-Дністровський, вул.
Кишинівська,51.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
держави судовий збір за розгляд
позовної заяви в розмірі 114 (сто
чотирнадцять) гривень 70 (сімдесят)
копійок.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

В.В. Мишко