Справа № 462/1674/13
Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/6409/13
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2013 року у колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Шашкіної С.А.

При секретарі: Рванцовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 07 серпня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ДТО
"Львівська залізниця", Первинної
профспілкової організації ДЕПО
Львів-Захід Львівської залізниці про
відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та постановити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову про
відшкодування моральної шкоди суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не представлено суду
належних доказів заподіяння йому
моральних страждань та порушення
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
способу життя і за яких обставин чи
якими саме діями відповідача вони
заподіяні.

Однак з таким висновком суду
погодитись не можна.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 153 КЗпП України
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно із ст. 173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
визначено, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до п.п. 1, 2 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 р. №472, власник
підприємства, установи і організації
(надалі - підприємство) або
уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому внаслідок фізичного чи
психічного впливу небезпечних або
шкідливих умов праці. Власник
звільняється від відшкодування шкоди,
якщо доведе, що шкода заподіяна не з
його вини, а умови праці не є
причиною моральної шкоди.

Доказами вини власника можуть бути акт
про нещасний випадок на виробництві
або акт про професійне захворювання.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна, шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності( в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №6 від 27.03.1997 року "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності. Умови
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, передбачені укладеним сторонами
контрактом, які погіршують становище
працівника порівняно з положеннями ст.
237-1 КЗпП чи іншим законодавством,
згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Рішенням Конституційного Суду від 27
січня 2004 року регламентовано, що
громадяни, яким встановлена стійна
втрата професійної працездатності
мають право на стягнення на їх користь
моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1
цього ж рішення, ушкодження здоров'я,
заподіяне потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
заподіюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
переносить значно більшу моральну
шкоду, чим працівник, що не втрачає
професійної працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 з 1976 року по 2002 рік працював
слюсарем ремонтником в ДЕПО Львів -
Захід та був звільнений з роботи згідно
ст. 40 п. 2 КЗпП України у зв'язку з
невідповідністю виконуваній роботі
через стан здоров"я.

21 квітня 1999 року ОСОБА_2, працюючи на
своєму робочому місці, був травмований
в піскосушильному відділенні при
зачистці пісочного бункера від піску,
про що складено акт про нещасний
випадок форми Н-1 від 21.04.1999 року. Не
погоджуючись з формулюванням обставин
події, за яких стався нещасний випадок,
оскільки окрім травми обох очей він
одержав ще травму голови, так як при
падінні вдарився до вижимної піскової
труби, ОСОБА_2 подав позов про внесення
змін в акт про нещасний випадок, який
було задоволено, та внесено відповідні
виправлення в акт.

Згідно довідки МСЕК серії ЛВА-2 №007682
від 17.12.2002 року ОСОБА_2 безтерміново
встановлено 3 групу інвалідності та 40 %
втрати професійної працездатності.

У зв'язку з наявністю вказаного вище
захворювання позивач ОСОБА_2
неодноразово перебував на
стаціонарному та амбулаторному
лікуванні, що вбачається з наданих
виписок історій хвороби.

Отже право на відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров"я у
позивача виникло 17.12.2002 року, коли
висновком МСЕК йому встановлено 40%
втрати професійної працездатності.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди, колегія суддів враховує
характер заподіяної позивачу шкоди,
глибину фізичних та душевних страждань
позивача, а також вважає необхідним
врахувати ті обставини, що ОСОБА_2 не
має можливості повноцінно працювати та
для організації свого життя йому
доводиться докладати додаткові
зусилля, ступінь втрати його
працездатності у зв'язку з нещасним
випадком на даний час 40% та ІІІ група
інвалідності, що встановлені йому
безтерміново, тому при визначенні
розміру відшкодування, керуючись
встановленими законом принципами
виваженості та розумності, колегія
суддів вважає, що належною
компенсацією спричиненої позивачу
моральної шкоди є 10 000 гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати покладаються на відповідача,
тому з відповідача підлягає стягненню
в користь позивача судовий збір у сумі
100 грн.

Рішення суду першої інстанції не можна
вважати законним і обґрунтованим, а
тому таке підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_2 до ДТО
"Львівська залізниця", Первинної
профспілкової організації ДЕПО
Львів-Захід Львівської залізниці про
відшкодування моральної шкоди та
стягнення з ДТО "Львівська залізниця" в
користь ОСОБА_2 10 000 грн. моральної
шкоди.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 07 серпня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 до ДТО "Львівська залізниця",
Первинної профспілкової організації
ДЕПО Львів-Захід Львівської залізниці
про відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з ДТО "Львівська залізниця" в
користь ОСОБА_2 10 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ДТО "Львівська залізниця" в
користь ОСОБА_2 100 грн. сплаченого ним
судового збору.

Головуючий:

Судді: