Апеляційний суд міста Києва
Головуючий у 1-й інстанції Волкова С.Я.
Доповідач Волошина В.М.
24 грудня 2013 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 13 червня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: Головне управління
юстиції у м. Києві, про визнання права
власності на Ѕ частину квартири та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на Ѕ її частину.
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
Позивачка ОСОБА_1 у лютому 2013 р.
звернулася до суду із вимогами до
відповідача ОСОБА_2, посилаючись на те,
що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 р. дружини
останнього та її тітки ОСОБА_3, яка
заповіла їй все майно, відкрилася
спадщина на АДРЕСА_1. 13.03.2012 р. державним
нотаріусом їй було видано свідоцтво
про право на спадщину за заповітом
тільки на 1/4 частину цієї квартири,
відповідачу несправедливо було видано
свідоцтво про право власності на її 1/2
частину. Оскільки квартира не була
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, просила визнати за нею право
власності на 1/2 частину АДРЕСА_1,
визнати недійсним видане ОСОБА_2
свідоцтво про право власності на 1/2
частину зазначеної квартири.
Рішенням Печерського районного
суду м. Києва від 13 червня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: Головне управління
юстиції у м. Києві, про визнання права
власності на 1/2 частину квартири та
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на 1/2 її частину відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду
позивачка ОСОБА_1 подала на нього
апеляційну скаргу, посилаючись на його
незаконність та необґрунтованість,
порушення норм матеріального та
процесуального права, неповне
встановлення обставин, які мають
значення для справи, неправильну
оцінку доказів, долучених до справи,
неправильне визначення правовідносин,
які виникли між сторонами, просила
рішення суду скасувати та ухвалити
нове про задоволення її позовних вимог.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 суд першої
інстанції виходив з того, що сторона
позивача не довела свої позовні вимоги,
а відтак і правових підстав для
задоволення позову у суду не було.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки суд дійшов їх з
дотриманням вимог процесуального
законодавства щодо всебічності й
повноти з'ясування дійсних обставин
справи, прав та обов'язків сторін в
даних правовідносинах належної
правової оцінки наданих сторонами в
справі доказів та норм матеріального
права.

Як вбачається з матеріалів справи
та правильно встановлено судом першої
інстанції, що 02.02.1979 р. між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було укладено шлюб та
зареєстровано Печерським ЗАГС м. Києва,
актовий запис №80.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 р. в м.
Мукачеве Закарпатської області у віці
67 років ОСОБА_3 померла, про що в Книзі
реєстрації смертей 15.08.2008 р. зроблено
відповідний актовий запис за №15677.

Спір між сторонами виник відносно
спадкового майна, а саме: АДРЕСА_1,
загальною площею 36,50 кв.м., житловою
площею 19,20 кв.м., яка належала померлій
на підставі свідоцтва про право
власності на квартиру серії ККВ №2845,
видане 30.01.1997 р. Головним управлінням
житлового забезпечення Київської
міської держадміністрації на підставі
наказу 321-С від 20.01.1997 p., 23.02.1997 р.
зареєстрованого Київським міським
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, записаного у
реєстрову книгу за реєстровим №205/30935.

Відповідач ОСОБА_2 03.11.2008 р.
звернувся до П'ятнадцятої Київської
державної нотконтори із заявою про
прийняття спадщини, зазначив, що зміст
заповіту на користь ОСОБА_1 йому
відомий, та, враховуючи, що є
пенсіонером за віком, на підставі ст.1241
ЦК України просив видати свідоцтво про
право на спадщину за законом, й на
спадкове майно, яке придбане в період
шлюбу, на підставі ст.ст.60-65 СК України
просив видати свідоцтво про право
власності на частку у спільному майні
подружжя, додатковою заявою від 13.03.2012
р. повідомив, що до такого майна
відноситься, окрім іншого майна і
АДРЕСА_1, яка є спірною в даній справі.

Надані суду документи свідчать про
те, що відповідачу ОСОБА_2, крім іншого,
було видано: свідоцтво про право
власності на 1/2 частину АДРЕСА_1, яким
13.03.2012 р. державний нотаріус
П'ятнадцятої Київської державної
нотконтори Романенко О.М. на підставі
ст.63 СК України посвідчив, що
відповідачу згідно свідоцтва про
укладення шлюбу П-БК №304134, виданому
Печерським ЗАГС м. Києва 02.02.1979 р.,
актовий запис №80, який є пережившим
чоловіком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
належить 1/2 частка у праві спільної
сумісної власності на майно, набуте
подружжям за час шлюбу, свідоцтво
зареєстроване в реєстрі нотаріальних
дій за №6-203; свідоцтво про право на
спадщину за законом, яким 13.03.2012 р. той
же державний нотаріус на підставі ст.1241
ЦК України посвідчив, що спадкоємцем
майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_3, а
саме: 1/2 від 1/2 частини АДРЕСА_1 є її
чоловік ОСОБА_2, свідоцтво
зареєстроване в реєстрі нотаріальних
дій за №6-205; зазначені свідоцтва 23.03.2012
р. зареєстровані Київським міським
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, номер запису 205/30935 в
книзі д.25-232, реєстраційний номер 3408662,
номери витягів 33581499, 33581463. При таких
обставинах право власності на 3/4
зазначеної квартири визнано за
відповідачем та було ним зареєстровано
у встановленому законом порядку.

Крім того 13.03.2012 р. П'ятнадцятою
Київською державною нотконторою
позивачці ОСОБА_1, як спадкоємиці за
заповітом, крім іншого, було видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на 1/4 частину АДРЕСА_1.

Позивачка ОСОБА_1, звертаючись до
суду із вимогами до відповідача,
просила визнати за нею право власності
на 1/2 частину АДРЕСА_1, визнати
недійсним видане ОСОБА_2 свідоцтво про
право власності на 1/2 частину
зазначеної квартири та в обґрунтування
своїх вимог надала суду копію паспорту
ОСОБА_5 серії НОМЕР_1, виданого 4.07.1998 р.
Печерським РУ ГУ МВС України в м. Києві,
архівні витяги Державного архіву м.
Києва Виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
держадміністрації) №02-23/А-45/2628 від
26.11.2012 р. - із рішення виконавчого
комітету Печерської районної ради
депутатів трудящих №80 від 10.02.1969 р. про
затвердження списків членів
житлово-будівельного кооперативу
«Гіпроградовець» в кількості 60 осіб
згідно з доданим списком, - із додатку
до рішення №80 від 10.02.1969 р., що є списком
членів житлово-будівельного
кооперативу «Гіпроградовець», де під
номером 49 рахується ОСОБА_3, - із рішення
виконавчого комітету Печерської
районної ради депутатів трудящих №358
від 7.06.1971 р. «Про затвердження
пропозицій правління
житлово-будівельного кооперативу
«Гіпроградовець» про надання житлової
площі членам кооперативу», яким
виконавчий комітет, розглянувши
пропозиції правління житлово-
будівельного кооперативу про надання
житлової площі членам кооперативу у
будинку по АДРЕСА_1, вирішив погодитись
із пропозицією правління кооперативу,
й вирішив надати ОСОБА_3, одинокій,
окрему однокімнатну АДРЕСА_1 площею 19,3
кв.м. на дев'ятому поверсі, та позивачка
ОСОБА_1 в позовній заяві, її представник
в судовому засіданні стверджували, що
такі документи свідчать про те, що
спірна квартира не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Твердження ОСОБА_1 про те, що
зазначеними рішеннями та фактом
прописки у вказаній квартирі 30.09.1971 р.
підтверджується факт набуття та
належності ОСОБА_3 даної квартири
задовго (за вісім років та вісім
місяців) до її одруження з відповідачем
є помилковими, оскільки факт того, що
ОСОБА_3 стала членом
житлово-будівельного кооперативу до
одруження із ОСОБА_2, не встановлює
факту набуття нею права власності на
дану квартиру і наданий їй ордер на цю
квартиру, надав тільки право на
вселення в неї.

Членом житлово-будівельного
кооперативу може бути особа, яка
досягла 18 років, що потребує поліпшення
житлових умов і постійно проживає в
даному населеному пункті. Члени
кооперативу набувають відповідне
житлове приміщення тільки в
користування, зберігаючи право
власності лише на пай
(паєнагромадження). За своєю юридичною
природою пай являє собою зобов'язальне
право вимоги виплати відповідної суми
при виході з кооперативу, й наявність
такого права, заснованого на членстві в
житлово-будівельному кооперативі, стає
одночасно підставою для надання в
користування певного майнового
об'єкта, що залишається кооперативною
власністю. Особі, яка прийнята в члени
житлово- будівельного кооперативу за
рішенням членів загальних зборів,
надається квартира, причому рішення
загальних зборів набуває юридичної
сили після затвердження відповідним
органом місцевої адміністрації і
видачі ордера. Члену
житлово-будівельного кооперативу
належить лише право користування та
обмеженого розпорядження наданим йому
приміщенням, у той же час він
зобов'язаний виконувати вимоги статуту
кооперативу та існуючі правила
користування житловим приміщенням, по
мірі виплати своїх пайових внесків він
стає власником житлового приміщення.

Положенням ст.63 Сімейного кодексу
України ( ст. 22 КЗпП УРСР) визначено, що
дружина та чоловік мають рівні права
на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст.1241 ЦК України
встановлено, що малолітні,
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

З урахуванням вищезазначених норм
закону нотаріус видав на ім'я
відповідача свідоцтва про право
власності на 3/4 (загальний розмір)
зазначеної квартири, виходячи з того,
що Ѕ частина спірної квартири належить
відповідачу, як пережившому чоловіку,
а ј частина, як обов'язкова доля. При
видачі свідоцтва про право власності
на Ѕ частину квартири, як подружжя
нотаріусу була надана довідка ЖБК
«Гіпроградець» за підписом голови
правління Довбуша М.М., в якій
зазначено, що повна оплата спірної
квартири була проведена подружжям в
липні 1990 р.

За клопотанням позивачки голову
правління Довбуша М.М., який підписав
довідку було допитано в якості свідка
апеляційним судом. Із показів свідка
вбачається, що інших документів, окрім
того, що було проведено повну оплату за
спірну квартиру подружжям в липні 1990 р.
в ЖБК, не існує.

В апеляційній інстанції позивачка
зазначала, що будь-яких інших доказів,
крім тих, що надала суду, вона не має і
про існування інших доказів не знає.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи на засадах змагальності сторін,
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до
правильного висновку про те, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає,
що доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Печерського
районного суду м. Києва від 13 червня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: