Справа №784/5004/13 25.12.2013 25.12.2013 25.12.2013
Провадження №22-ц/784/3913/13 Головуючий
першої інстанції Подзігун Г.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

Іменем України

25 грудня 2013 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Леванчука О.М.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової
О.В.,

при секретарі судового засідання
Яценко Л.В.,

за участю:

представника позивача Ремешевського
Є.А.,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 30 вересня 2013 року за
позовом публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

26 квітня 2013 р. публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПриватБанк)
звернулося з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Позивач зазначав, що 2 червня 2008 р. між
закритим акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк»,
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_3 був укладений договір №
NKXRRX14080009.

За умовами договору позичальник
одержав кредитні кошти у розмірі 3960
грн. на 24 місяці до 2 червня 2010 року, зі
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 12% на рік на суму
залишку заборгованості.

Внаслідок невиконання позичальником
обов'язків за кредитним договором,
станом на 15 квітня 2013 року він
заборгував ПриватБанку 25 437 грн. 65 коп. З
яких: 3820 грн. 20 коп. заборгованість за
кредитом, 458 грн. 53 коп. заборгованість
за процентами, 1615 грн. 68 коп.
заборгованість з комісії, 17 855 грн. 73
коп. пені та 1687 грн. 51 коп. штрафу.

Враховуючи викладене та посилаючись на
ст. ст. 526, 527 та 530 ЦК України, ПриватБанк
просив стягнути з відповідача вказану
заборгованість в повному обсязі.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 30 вересня 2013 року позов
задоволено частково. З ОСОБА_3 на
користь ПриватБанку стягнуто 9359 грн. 51
коп. заборгованості за кредитним
договором. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просив рішення
скасувати і ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача, відповідача та
його представника, обговоривши доводи
апеляційної скарги, з'ясувавши
обставини справи і перевіривши їх
доказами, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст.
530 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України передбачено,
що у разі порушення зобов'язання
настають встановлені договором або
законом правові наслідки.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 2 червня 2008 року
сторони уклали кредитно-заставний
договір № NKXRRX14080009, оформлений шляхом
підписання позичальником відповідної
заяви (а. с. 54).

За умовами цього договору, зазначеними
у вказаній заяві позичальника (а. с. 54)
позивач зобов'язався надати
відповідачу кредит в розмірі 3960 грн. на
24 місяці з 2 червня 2008 року по 2 червня 2010
року включно на придбання товару за
умови сплати за користування кредитом
1% на місяць на суму заборгованості, 660
грн. одноразової винагороди за надання
фінансового інструменту та 95 грн. 04 коп.
щомісячної винагороди. Відповідач
зобов'язався повернути кредит,
сплатити відсотки, винагороду, комісію
у строки, зазначені в заяві та Умовах
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт).

Крім того, із змісту заяви позичальника
вбачається, що він доручив ПриватБанку
без додаткового узгодження
перерахувати кредитні кошти в сумі 3300
грн. в день надання кредиту на поточний
рахунок № НОМЕР_2 в Миколаївське РУ
ПриватБанку, МФО 326610, ЗКРО з
призначенням платежу «Перерахування
коштів згідно з рахунком-фактурою № 235
від 2 червня 2008 року».

Відповідно до меморіального ордеру №
KLFZ1A1B91 від 2 червня 2008 року Банк
зазначену вище умову договору щодо
перерахування коштів виконав в повному
обсязі (а. с. 114).

Між тим, відповідач зобов'язання зі
сплати кредиту належним чином не
виконував, оскільки вніс обов'язковий
платіж лише за один місяць, що
підтверджується випискою з особових
рахунків позичальника (а. с. 138-135).
Внаслідок чого утворилась
заборгованість за кредитним договором.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно з'ясував обставини справи,
встановив права і обов'язки сторін та
дав оцінку доказам. Внаслідок чого,
дійшов вірного висновку про те, що
через неналежне виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором утворилася заборгованість,
яка відповідно до статей 525, 526, 611, 625, 1049,
1054 ЦК України, підлягає стягненню з
позичальника. У зв'язку з чим, суд
обґрунтовано ухвалив рішення, яким
позов задоволив частково, стягнувши в
повному обсязі заборгованість за
кредитом, процентами, комісію, штраф та
зменшивши розмір стягуваної пені до
розміру заборгованості за кредитом. До
того ж, рішення в частині зменшення
розміру пені позивач не оскаржував.

При цьому, не заслуговують на увагу
доводи апеляційної скарги про
безпідставність задоволення позову
через відсутність доказів укладення
між сторонами кредитного договору.

Так, згідно з вимогами ст. 1055 ЦК України,
кредитний договір укладається в
письмовій формі. Кредитний договір,
укладений з недодержанням письмової
форми є нікчемним.

В письмовій заяві позичальника №
NKXRRX14080009 від 2 червня 2008 року (факт
підписання якої ним особисто
відповідач не оспорював) зазначено, що
позичальник погоджується з тим, що ця
заява разом із запропонованими
ПриватБанком Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт), Тарифами
складає кредитно-заставний договір.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, чинним є
правочин зміст якого не суперечить
Цивільному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Крім того, особа, яка
вчиняє правочин, має необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину є вільним і
відповідає його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом та бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України встановлює, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Укладена між сторонами угода не
суперечить чинному законодавству.
Окремого позову чи зустрічного позову
про оспорювання укладеного сторонами
кредитно-заставного договору
відповідач не заявляв.

Таким чином, відповідно до вимог
закону, кредитний договір № NKXRRX14080009
від 2 червня 2008 року укладений
сторонами у простій письмовій формі
правомірно, дійсність цього договору
сторони не оспорювали.

З урахуванням наведеного, посилання
відповідача на те, що оскільки він не
підписував довідки про умови
кредитування з використанням кредитки
«Універсальна, 55 днів пільгового
періоду», довідки про умови
кредитування ПриватБанку та
орієнтовну сукупну вартість
споживчого кредиту, а тому вказаний
кредитний договір № NKXRRX14080009 від 2
червня 2008 року є неукладеним колегія
суддів вважає юридично не
обґрунтованим, виходячи з наступного.

Так, зі змісту договору вбачається, що
підписання сторонами заяви
позичальника є незаперечною і
достатньою правовою підставою
правомірного укладення ними вказаної
кредитної угоди з дотриманням належної
встановленої діючим законодавством
письмової форми. Тому, підписання
сторонами будь-яких інших документів
на підтвердження цього не
потребується.

Водночас, наявний у справі
меморіальний ордер про перерахування
позивачем 3300 грн. на особовий рахунок
підприємця ОСОБА_6 № НОМЕР_2, зазначений
у підписаній сторонами кредитній
угоді, є відповідно до чинного
законодавства належним доказом
виконання ПриватБанком умов
кредитно-заставного договору.

Крім того, виходячи з положень ст. ст. 640,
1054, 1055 ЦК України, кредитний договір є
укладеним з моменту досягнення
сторонами згоди за всіма істотними
умовами шляхом підписання письмового
договору, формою якого в даному випадку
є заява позичальника. При цьому підпис
позичальника в такій заяві є
свідченням згоди з умовами, які
пропонує кредитодавець.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення судом першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому правових підстав до задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги, які
зводяться до переоцінки доказів у
справі, висновків місцевого суду не
спростовують і не є підставою для
скасування правильного по суті
рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 30 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: