Справа №1814/1293/2012 Головуючий у суді у 1
інстанції - Толстой Олег
ОлексійовичНомер провадження
22-ц/788/2212/13 Суддя-доповідач - Дубровна В.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2013 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Дубровної В. В.,

суддів - Маслова В. О., Сибільової Л. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Путивльського районного
суду Сумської області від 23 серпня 2013
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
"Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк" (далі -
ПАТ «АКПІБ»), ОСОБА_4, третя особа -
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи»,

про визнання недійсними кредитного
договору, договору про внесення змін до
кредитного договору та іпотечного
договору,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Путивльського районного суду
Сумської області від 23 серпня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, по суті
позовних вимог.

При цьому, з посиланням на ст.65,70 СК
України зазначає, що дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Кредитний договір було
укладено з метою отримання коштів на
ремонт будинку, що є власністю позивача
та ОСОБА_4, а згоди на останнє вона
чоловіку не давала.

Крім того, вказувала, що спеціальні
умови передачі нерухомого майна в
іпотеку передбачені ст. 6 ЗУ «Про
іпотеку», відповідно до якої у разі
обмеження правомочності розпорядження
нерухомим майном згодою його власника
або уповноваженого органу державної
влади чи органу місцевого
самоврядування така ж згода необхідна
для передачі цього майна в іпотеку.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, місцевий суд виходив з
недоведеності позивачем
обґрунтованості заявлених позовних
вимог та її відмову від проведення
судово-почеркознавчої експертизи у
справі.

Колегія суддів апеляційного суду
вважає висновок місцевого суду таким,
що відповідає зібраним у справі
доказам та ґрунтується на законі.

Статтею 65 СК України визначено, що
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і ( або ) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Відповідно до ч.1 ст. 215 цього ж Кодексу
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1 ст. 203 ЦК України,
зокрема якщо зміст правочину
суперечить цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст. 204 ЦК України).

Як роз'яснено в п. 25 постанови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» положення
статті 65 СК України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосуються права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів. Порука є способом
забезпечення виконання зобов'язання
(стаття 553 ЦК), договір поруки не створює
обов'язків для будь-яких інших осіб,
крім сторін за договором. При оспоренні
договору застави (іпотеки) суд має
враховувати положення статті 578 ЦК,
згідно з якими майно, що є у спільній
власності, може бути передане у заставу
лише за згодою іншого з подружжя, який у
разі пред'явлення позову про звернення
стягнення на таке майно має бути
залучений до участі у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 29
жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом про визнання недійсним
кредитного договору №49 від 08 травня 2008
року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ
«АКПІБ». При цьому посилалася на
положення ст.ст. 203 ЦК України та 65 СК
України, вважала даний договір
недійсним як такий, що укладений в
період шлюбу її чоловіком без її
письмової згоди на укладення цього
правочину. 02 січня 2013 року збільшила
позовні вимоги та з тих самих правових
підстав просила визнати недійсними
укладений відповідачами договір № 1
від 24 жовтня 2008 року про внесення змін
до згаданого кредитного договору, а
також іпотечний договір від 08 травня 2008
року, за яким її чоловік передав в
іпотеку спільне сумісне майно подружжя
- нежитлову будівлю (магазин) по
вул.Матющенко, 62 в с. Волокитине
Путивльського району.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу 27
вересня 1980 року позивачка зареструвала
шлюб із відповідачем ОСОБА_4 (а.с. 55).

08 травня 2008 року відповідачем ОСОБА_4
та Акціонерним комерційним
промислово-інвестиційним банком,
правонаступником якого є ПАТ
«Акціонерний комерційний
промислово-інвестиційний банк»,
укладений кредитний договір про
відкриття кредитної лінії № 49, за
умовами якого ОСОБА_4 взяв на себе
зобов'язання відповідно до погодженого
графіку повернути банку надані грошові
кошти в сумі 60 000 грн. і сплатити
проценти за користування ними у
розмірі 20 % річних у строк до 04 травня 2018
року (а.с. 83-86).

Пунктом 4.1 цього договору було
визначено також, що виконання цього
зобов'язання забезпечується іпотекою,
предметом якої є нежитлова будівля
(магазин) по АДРЕСА_1.

Умови іпотеки було визначено сторонами
в укладеному 08 травня 2008 року
іпотечному договорі (а.с. 80-82), який
забезпечує вимоги іпотекодержателя, що
випливають з кредитного договору, а
також усіх додаткових угод до нього (п.
1.1.).

24 жовтня 2008 року сторони кредитного
договору уклали договір № 1 про
внесення змін до кредитного договору №
49 від 08 травня 2008 року, у відповідності
до якого збільшили процентну ставку за
користування кредитом до 22 % річних (а.с.
123).

Нежитлова будівля (магазин) по АДРЕСА_1,
яка є предметом іпотеки, належить
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 19 лютого 2002 року
(а.с. 56), набута в період шлюбу з
позивачкою , а тому є спільною сумісною
власністю подружжя.

Із засвідчених копій документів
Сумського обласного державного
нотаріального архіву встановлено, що
при укладенні оспорюваних договорів
позивачка давала згоду чоловікові
отримати кредит в Промінвестбанку та
передати в іпотеку належну їм
нежитлову будівлю (магазин) по АДРЕСА_1,
про що мається нотаріально посвідчена
письмова заява ОСОБА_3 (а.с. 87- 88).

Тобто, матеріали справи свідчать про
те, що ОСОБА_3 надавала письмову згоду
на укладення спірних договорів її
чоловіком.

Не спростовують рішення суду
доводи апеляційної скарги про не
застосування судом положень ст. 6 ЗУ
«Про іпотеку», відповідно до якої у
разі обмеження правомочності
розпорядження нерухомим майном згодою
його власника або уповноваженого
органу державної влади чи органу
місцевого самоврядування така ж згода
необхідна для передачі цього майна в
іпотеку, оскільки ця норма не
стосується правовідносин, що виникли
між сторонами.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В
А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Путивльського районного суду
Сумської області від 23 серпня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
проголошення.

Головуючий -

Судді -