У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного
О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права
спільної часткової власності,
витребування з володіння нежитлових
приміщень за касаційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 28 лютого 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
25 квітня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним вище позовом,
посилаючись на те, що 1 листопада 2005
року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу частки у статутному
капіталі ТОВ «Дана» у розмірі 50 %
за 2 250 тис. грн. Зазначений договір був
посвідчений нотаріально. Позивачка,
яка на той час знаходилась у шлюбі з
ОСОБА_6, своєї згоди на укладення цього
договору не надавала, а про факт
укладання договору дізналася лише у
травні 2010 року. Вважає, що договір
купівлі-продажу частки у статутному
капіталі ТОВ «Дана» є недійсним. З
урахуванням того, що всі нежилі
приміщення, які знаходились у
власності ТОВ «Дана» на момент
укладення оспорюваного договору, були
надалі продані, вона просить суд
визнати за нею право спільної
часткової власності у розмірі 50 %. Також
вона просить суд витребувати нежилі
приміщення з володіння ОСОБА_5 у частці,
що дорівнює 50 % та зобов'язати не чинити
перешкод в оформленні та у фактичному
володінні та користуванні нежилими
приміщеннями першого поверху АДРЕСА_1.
Просила позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 28 лютого 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
25 квітня 2012 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано за ОСОБА_3
право спільної часткової власності у
розмірі 50 % (1/2) на нежилі підвальні
приміщення АДРЕСА_1. Витребувано з
володіння ОСОБА_5 нежилі підвальні
приміщення АДРЕСА_1 в частці, що
дорівнює 50 % (1/2), та зобов'язано її не
чинити перешкод в оформленні та у
фактичному володінні та користуванні
вищезгаданими приміщеннями. Визнано за
ОСОБА_3 право спільної часткової
власності у розмірі 50 % (1/2) на нежилі
приміщення першого поверху АДРЕСА_1.
Витребувано з володіння ОСОБА_5 нежилі
приміщення першого поверху АДРЕСА_1, у
частці, що дорівнює 50 % (1/2), та
зобов'язано ії не чинити перешкод в
оформленні та у фактичному володінні
та користуванні вищезгаданими
приміщеннями. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
судові рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову, мотивуючи свої
вимоги тим, що судами порушені норми
процесуального права та неправильно
застосовані норми матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Установлено, що 1 листопада 2005 року
ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу частки у статутному
капіталі ТОВ «Дана» у розмірі 50 %
у сумі 2 250 тис. грн. Зазначений договір
був посвідчений нотаріально. На момент
укладення договору купівлі-продажу
частки у власності ТОВ «Дана»
знаходились наступні приміщення:
нежилі приміщення першого поверху
АДРЕСА_1 та нежилі приміщення АДРЕСА_1.
Після продажу частки ТОВ «Дана»
продало нежилі приміщення першого
поверху НОМЕР_1, загальною площею 273,4 кв.
м ОСОБА_7, а надалі ОСОБА_4 Нежилі
підвальні приміщення площею 164,2 кв. м
також були продані ОСОБА_7, а надалі
ОСОБА_4

Станом на дату
розгляду справи на підставі рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 27 грудня 2009 року власником
зазначених приміщень є ОСОБА_5, яка є
колишньою дружиною ОСОБА_4

ОСОБА_3 зазначає, що про укладення
зазначеного договору їй не було відомо,
своєї згоди на укладення зазначеного
договору вона не надавала. Про факт
укладення ії чоловіком правочину
дізналася у травні 2010 року.

З урахуванням цього суд дійшов
висновку, що у зв'язку з визнанням
недійсним договору купівлі-продажу
частки у ТОВ «Дана» є усі підстави
вважати всі наступні правочини також
недійсними, а подальший продаж
приміщень ОСОБА_4, який після продажу
частки став 100 % власником ТОВ «Дана»,
свідчить про фіктивність подальших
правочинів.

За таких обставин суд
дійшов висновку про визнання права
спільної часткової власності у розмірі
50 % (1/2) частки на нежилі підвальні
приміщення АДРЕСА_1 та витребування з
володіння ОСОБА_5 зазначених нежилих
приміщень у частці, що дорівнює 50 % (1/2), і
зобов'язання ії не чинити перешкод в
оформленні та у фактичному володінні
та користування зазначеними
приміщеннями.

Проте погодитися з
такими висновками не можна.

Рівність прав і обов'язків у шлюбі та
сім'ї включає в себе також їх рівність у
майнових відносинах, які регулюються
положеннями Сімейного кодексу України
та Цивільного кодексу України. Основою
майнових відносин подружжя є положення
про те, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (стаття 60
СК України).

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту
(ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення
подружжям права спільної сумісної
власності регламентовано статтею 63
Кодексу, згідно з якою дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним
майном подружжя може відбутися шляхом
його поділу, виділення частки. Поділ
майна, що є у спільній сумісній
власності подружжя, є підставою
набуття особистої власності кожним з
подружжя. Право подружжя на поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя,
закріплено у статті 69 Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
вказаному кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
господарські товариства» товариство є
власником майна, переданого йому
учасниками у власність як вклад до
статутного (складеного) капіталу.
Згідно із ст. 13 Закону України «Про
господарські товариства» вкладом до
статутного (складеного) капіталу
господарського товариства можуть бути
гроші, цінні папери, інші речі або
майнові чи інші відчужувані права, що
мають грошову оцінку, якщо інше не
встановлено законом.

Товариством з обмеженою
відповідальністю визнається
товариство, що має статутний капітал,
розділений на частки, розмір яких
визначається установчими документами
(ст. 50 Закону України «Про господарські
товариства»).

Вклад, оцінений у гривнях, становить
частку учасника та засновника у
статутному фонді товариства (ст. 86 ГК
України).

Грошові внески засновників товариства,
які є одним із джерел формування майна
останнього, включаються до його
статутного фонду як вклад, є часткою у
частині в ньому та стають власністю
товариства, а засновник, з моменту
вчинення зазначених дій набуває
корпоративного права, яке включає у
себе право на управління справами
товариства. Вклад, внесений до
статутного фонду товариства за рахунок
коштів чи майна подружжя, є власністю
цього товариства.

Суди дійшли помилкового висновку, що
відчуження частки у статутному
капіталі товариства з обмеженою
відповідальністю є переходом права
власності на вклад, внесений до
статутного капіталу учасником, який
відчужує частку. Також помилковим є
висновок, що перехід права власності на
частку у статутному капіталі тягне за
собою перехід права власності на
пропорційну до розміру частки частину
майна товариства, оскільки об'єктом
відчуження у даному випадку є
сукупність корпоративних прав та
обов'язків, пов'язаних з участю особи в
товаристві.

Власником вкладів учасників до
статутного капіталу товариства з
моменту їх внесення є саме товариство,
відчуження учасником товариства
частки у статутному капіталі на
користь іншої особи не припиняє права
власності товариства на майно, яке
рахується на балансі товариства.

Відповідно до п. 28 постанови пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» статтею 12
Закону України від 19 вересня 1991 року №
1576-XII «Про господарські товариства»
встановлено, що власником майна,
переданого йому засновниками і
учасниками, є саме товариство. Вклад до
статутного фонду господарського
товариства не є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Виходячи
зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України ,
якщо вклад до статутного фонду
господарського товариства зроблено за
рахунок спільного майна подружжя, в
інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не
є учасником товариства, має право на
поділ одержаних доходів. У разі
використання одним із подружжя
спільних коштів усупереч ст. 65 СК
України інший із подружжя має право на
компенсацію вартості його частки.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
господарські товариства» товариство є
власником майна, переданого йому
учасниками у власність як вклад до
статутного (складеного) капіталу.

Таким чином, у разі визнання договору
купівлі-продажу частки у статутному
капіталі товариства недійсним ОСОБА_3
мала право вимагати від ОСОБА_6
стягнення частки грошових котів,
отриманих від продажу.

Відповідно до ст. 388 ЦК
України якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

ОСОБА_3 не була
власником нерухомого майна, яке
належало ТОВ «Дана», а тому не
має право на захист свого права шляхом
подання віндикаційного позову.

Відповідно до п. 24
постанови пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року №
9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
необхідно враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

На виконання договору
були передані кошти, ОСОБА_4 вступив до
складу учасників ТОВ «Дана», а тому не
можна визнати договори фіктивними.

Крім того, власність у
сім'ї існує у двох правових режимах:
спільна сумісна власність подружжя та
особиста приватна власність кожного з
подружжя, залежно від якого
регулюється питання розпорядження
таким майном. Одним із видів
розпорядження власністю є право
власника використовувати своє майно
для здійснення підприємницької
діяльності. При цьому суд не врахував,
що навіть і в разі передання подружжям
свого спільного сумісного майна до
статутного фонду приватного
підприємства, заснованого одним із них,
майно переходить у приватну власність
цього підприємства, а в іншого з
подружжя право власності на майно
(тобто речове право) трансформується в
право вимоги (зобов'язальне право),
сутність якого полягає у праві вимоги
виплати половини вартості внесеного
майна в разі поділу майна подружжя (а не
право власності на саме майно) або
право вимоги половини отриманого
доходу від діяльності підприємства.

Реалізація майнових прав підприємства
здійснюється в порядку, встановленому
цим Кодексом, іншими законодавчими
актами України (ч. 4 ст. 66 ГК
України). Підприємства вільні у виборі
предмета договору, визначенні
зобов'язань, інших умов господарських
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК
України). За змістом ст. 51 ГК
України до підприємницької діяльності
фізичних осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин.

За таких обставин висновок суду про
необхідність отримання ОСОБА_6 у цих
випадках згоди іншого з подружжя
відповідно до норм ст. 65 СК України не
ґрунтується на вимогах закону.

Зазначена правова позиція також
міститься у постанові Верховного Суду
України від 2 жовтня 2013 року у справі №
6-79цс.

За таких обставин суди дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову ОСОБА_3

Таким чином, суди у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України вищезазначені
положення закону не врахували,
належним чином не перевірили чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
сторін, якими доказами вони
підтверджуються; не встановили усіх
фактичних обставин справи, що мають
визначальне значення для правильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку про необхідність
часткового задоволення касаційної
скарги із скасуванням судових рішень
та передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 28 лютого 2012 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 25 квітня 2012 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д.
Луспеник

Судді:
О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко