Справа № 459/1462/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/7504/13
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник
Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю представника відповідача -
Музики М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 11 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди у зв'язку з професійним
захворюванням, отриманим при виконанні
трудових обов'язків,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 11 жовтня 2013
року вищезазначений позов задоволено
частково.

Суд стягнув з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області на користь ОСОБА_3 7
000 грн. на відшкодування моральної
шкоди у зв'язку з професійним
захворюванням при виконанні трудових
обов'язків.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог суд відмовив.

Рішення суду оскаржило Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає, що на момент
звернення з позовом до суду та на день
встановлення безтерміново стійкої
втрати професійної працездатності
позивачу Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» не передбачено, що
Фонд здійснює відшкодування моральної
шкоди.

Також, судом при постановленні рішення
не було надано належної правової
оцінки поясненням представника
відповідача про те, що за діючим на час
виникнення спірних правовідносин
Порядком встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках,
працівникам яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків, затвердженим
Наказом МОЗ України від 22.11.1995 року,
згідно з пп.1 п.1.1. Розділу 1 означеного
Порядку на МСЕК покладено обов'язок
встановлення факту спричинення
моральної шкоди, як і встановлення
ступеня втрати професійної
працездатності. Апелянт вважає
недоведеним позивачем зв'язок із
встановленими професійними
захворюваннями з описаним позивачем у
позові існуючими, а тому вимоги про
відшкодування моральної шкоди не є
обґрунтованими.

Апелянт стверджує, що на момент
звернення з позовом до суду Законом
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» не
передбачено, що Фонд здійснює
відшкодування моральної шкоди.

Апелянт вважає, що позивач отримав
професійні захворювання під час
виконання трудових обов'язків, а
заподіяна йому шкода випливає з
трудових правовідносин, тому має
відшкодовуватися роботодавцем, який не
створив безпечних умов праці.

Крім того, апелянт стверджує, що
позивач не надав доказів на
підтвердження факту спричинення йому
моральної шкоди у зв'язку з професійним
захворюванням.

Апелянт просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення сторін,
дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційну скаргу необхідно відхилити
з таких підстав.

Згідно зі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Відповідно до трудової книжки на ім'я
ОСОБА_3 від 16.07.1980 року, акту
розслідування професійного
захворювання від 18.02.2002 року, стаж
роботи позивача в підземних умовах
шахти вугільного басейну становить 17
років 7 місяців.

Відповідно до довідки обласної МСЕК № 3
серії ЛВА-2 № 007004 від 15.04.2002 року та
виписки з карти хворого денного
стаціонару, позивачу ОСОБА_3
безтерміново було встановлено Ш групу
інвалідності та 35 % втрати професійної
працездатності (а.с. 10).

З долучених до справи копій виписок з
історій хвороб вбачається, що позивач
неодноразово перебував на
стаціонарному та амбулаторному
лікуванні.

Враховуючи надані позивачем докази
обґрунтованості позову, а також наявні
у справі інші медичні документи, судом
правильно встановлено наявність права
у позивача на відшкодування моральної
шкоди.

Відповідно до статей 1,3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом 5 ст.4 Основ
законодавства України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" - є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
"Про охорону праці", державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань.

Частиною першою ст.9 цього ж Закону
передбачено, що відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасного
випадку на виробництві відповідно до
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності". У відповідності до п.п.
"є" п.1 ч.1 ст.21 та ч.3 ст.28 цього ж Закону,
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому виплачує Фонд соціального
страхування. Відшкодування
здійснюється у вигляді одноразової
страхової виплати незалежно від інших
видів страхових виплат. Сума страхової
виплати визначається в судовому
порядку. Це спростовує мотиви
апеляційної скарги відповідача про
відсутність підстав для задоволення
позову з мотивів відсутності даних про
звернення позивача безпосередньо до
відповідача з заявою про виплату
моральної шкоди з долученням висновку
МСЕК про встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Згідно з роз'ясненнями Постанови
Пленуму Верховного Суду України №4 від
31.03.1995 року «Про судову практику по
справах про відшкодування моральної
/немайнової/ шкоди» із змінами,
внесеними Постановою від 25.05.2001 року №5,
«моральна шкода може полягати,
зокрема:… у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я,… у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного способу життя, при настанні
інших негативних наслідків» .

Рішенням Конституційного Суду від 27
січня 2004 року регламентовано, що
громадяни, яким встановлена постійна
втрата професійної працездатності
мають право на стягнення на їх користь
моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1
цього ж рішення, ушкодження здоров'я,
заподіяне потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
заподіюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
переносить значно більшу моральну
шкоду, чим працівник, що не втрачає
професійної працездатності.

Таким чином, з урахуванням
конституційної значимості здоров'я як
невідчужуваного і нерушимого блага, що
належить людині від її народження й
охороняється державою, виходячи із
вищезазначених обставин справи, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що заявлена вимога є
обґрунтованою та її необхідно частково
задовольнити.

Мотиви апеляційної скарги відповідача
є безпідставними, оскільки судом дано
належну оцінку доказам про ступінь
спричинених позивачу моральних
страждань. Суд виважено підійшов до
визначення розміру відшкодування,
навів у рішенні достатньо мотивів, в
тому числі врахував роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України дані в
постанові №4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної /немайнової/ шкоди», а саме -
врахував обсяг та характер страждань,
яких зазнав позивач, характер
немайнових втрат їх тривалість і
неможливість відновлення, а також
обсяг додаткових зусиль для
організації свого життя. Таким чином,
суд дійшов правильного висновку,
визначивши суму відшкодування в
розмірі 7000 гривень. Мотиви апеляційної
скарги відповідача про
невідповідність висновків суду в цій
частині - не обґрунтовані, а відтак,
апеляційну скаргу необхідно відхилити.

На підставі ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
визнаючи, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
ставлять під сумнів його законність.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 11 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.