Справа
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

11 грудня 2013 року

м.
Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі головуючого - одноособово
судді Шевчук Ю.В.

при секретарі Мамончик К.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Білгород –
Дністровському справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
дарування квартири недійсним та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про усунення перешкод у користуванні
та розпорядженні майном,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_3 про визнання
дарування квартири недійсним,
вказуючи, що у 2002 році між позивачем
ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 був
укладений договір дарування частини
квартири, та у 2008 році між позивачем
ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 також
був укладений договір дарування
частини квартири АДРЕСА_1, і ці
договори позивач вважає недійсними та
просить суд у судовому порядку визнати
недійсність вищевказаних договорів.

Позивач по зустрічному позову ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1
про усунення перешкод у користуванні
та розпорядженні майном, вказуючи, що у
подарованій їй квартирі знаходяться її
особисті речі, які вона просить визнати
особистою власністю та просить
зобов’язати ОСОБА_1 не чинити їй
перешкод у користуванні її майном.

Адвокат в інтересах позивача ОСОБА_1 у
судовому засіданні позовні вимоги
уточнила та просила суд поновити строк
для звернення до суду для визнання
договору дарування недійсним, оскільки
цей строк був пропущений з поважних
причин – а саме з причини того, що
протиправні дії ОСОБА_3 почались саме
після спливу строку на оскарження
цього договору, тобто ОСОБА_3 навмисно
витримала річний строк, встановлений
діючим законодавством, і після цього
почала здійснювати свої протиправні
дії. Також просила визнати
вищевказаний договір недійсним з
підстав, які передбачені статтями 229, 230
ЦК України. В обґрунтування своїх
позовних вимог адвокат в інтересах
позивача пояснила наступне. Після того,
як сплив строк можливості оскарження
цього договору, відповідачка ОСОБА_3
перестала виконувати умови договорів
дарування – а саме : стала знущатись зі
своїх батьків – ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
намагалась запроторити ОСОБА_1 до
психіатричної лікарні, що
підтверджується рішенням суду у
матеріалах справи, також вказала, що
відповідачка виживає позивачку із
вищевказаної квартири, тобто чинить їй
перешкоди у користуванні квартирою, а
позивач ОСОБА_1, яка проживає у цій
квартирі, здійснює оплату за
комунальні послуги, які нараховуються
на цю квартиру. У задоволенні
зустрічного позову просила суд
відмовити, оскільки вважає його
недоведеним та необґрунтованим, тобто
ОСОБА_3 не надано доказів на
підтвердження того, що їй чинять
перешкоди у користуванні квартирою, а
також не надано доказів на
підтвердження того, що дійсно у цій
квартирі знаходяться її особисті речі.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні
повністю підтримав позовні вимоги
свого позову, просив його задовольнити,
тобто просив визнати договір дарування
недійсним, посилаючись на статтю 230 ЦК
України, тобто на те, що цей договір був
укладений при введенні його в оману
стосовно того, що ОСОБА_3 не виконує
своїх обов’язків за цим договором – не
надає йому можливості мирно доживати у
цій квартирі. У задоволенні
зустрічного позову просив відмовити.

Представник ОСОБА_3 у судовому
засіданні позовні вимоги первісного
позову не визнала, просила суд
відмовити у його задоволенні,
мотивуючи це наступним. Рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
12.01.2012 року, яке було залишене без змін
ухвалою Апеляційного суду Одеської
області від 17.05.2012 року, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання договору дарування квартири
недійсним було відмовлено, тобто з цих
самих підстав вже є рішення суду, яке
набрало законної сили. Що стосується
позовних вимог ОСОБА_4 то пояснила, що
за договором дарування не можуть
встановлюватися зобов’язання
майнового характеру, у зв’язку з чим
цей позов не підлягає задоволенню.
Зустрічний позов підтримала та
пояснила, що ОСОБА_3 з 2002 року у спірній
квартирі не проживає, але зберігає там
свої особисті речі, однак, до квартири
попасти не має можливості, чим
порушуються її права.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_5 пояснила, що вона є
сусідкою позивачів ОСОБА_4, знає їй
приблизно 13 років, від них їй відомо, що
вони подарували свою квартиру своїй
дочці – ОСОБА_3 Вона була свідком того,
як влітку 2012 року міліція забирала
ОСОБА_1 до психіатричної лікарні. Потім
вона провідувала ОСОБА_1 у лікарні,
бачила, що її кололи різними
препаратами, від чого їй було зле. Вона
підняла суспільну громаду, і у заяві
психіатричної лікарні про
госпіталізацію ОСОБА_1 було відмовлено.
Також пояснила, що була свідком того, як
ОСОБА_3 вивозила меблі зі спірної
квартири.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_6 пояснила, що вона
працювала разом з ОСОБА_1, є її подругою.
ОСОБА_1 характеризує як добру, порядну
людину, як є викладачем у школі. За
період того, що ОСОБА_1 перебувала у
лікарні, її дочка – ОСОБА_3 продала усі
речі, що були у квартирі.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
адвоката в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, суд
приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що
згідно рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 12.01.2012 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору
дарування 1/3 частини квартири
недійсним, у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування 1/3 частини квартири
недійсним було відмовлено. Ухвалою
Апеляційного суду Одеської області від
17.05.2012 року вищевказане рішення було
залишено без змін. Підставами для
звернення до суду ОСОБА_1 стало
порушення ОСОБА_3 умов договору - а саме
: після пропущення строку позовної
давності для оскарження договору
ставлення ОСОБА_3 до ОСОБА_1 дуже
змінилося, вона стала вести себе
по-хамськи, і ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_3
навмисно ввела її в оману щодо
обставин, які мають суттєве значення, у
зв’язку з чим просила визнати цей
договір недійсним.

Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом встановлено, що факт
відсутності підстав для визнання цього
договору недійсним з підстав, які
передбачені статтею 230 ЦК України є
встановленим рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 12.01.2012 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору
дарування квартири недійсним. Тобто,
позовні вимоги про визнання договору
дарування, укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, недійсним, задоволенню не
підлягають.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2
про визнання договору дарування
недійсним, то судом встановлені
наступні факти.

ОСОБА_2 не наведено суду поважних
причин пропуску строку для звернення
до суду з позовом, оскільки посилання
на той факт, що ОСОБА_3 навмисно
витримала строк оскарження дії
договору і тільки після цього почала
протиправні дії відносно ОСОБА_2 суд не
розцінює як поважні причини пропуску
строку.

Згідно статті 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
іншу сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення , такий правочин
визнається судом недійсним.

Тобто правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, та з
наслідками, які передбачені законом.

Таким чином, у кожному конкретному
випадку суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов’язує визнання правочину недійсним
та настання певних юридичних
наслідків.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», вимоги про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, а також про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину розглядаються у

позовному провадженні в порядку
цивільного судочинства відповідно до
вимог статті 15 ЦПК.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», відповідно до статей 229 - 233
ЦК правочин, вчинений під впливом
помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину
не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не
застосовуються щодо односторонніх
правочинів.

Таким чином, вищевказаними
статтями Цивільного кодексу України
чітко визначено підстави визнання
правочину недійсним.

Доказів на підтвердження та
обгрунтування позовних вимог позивача
ОСОБА_2 в частині визнання договору
дарування частини квартири
позивачем суду не надано, тому суд
вважає позовні вимоги позивача в
частині визнання договору дарування
частини квартири недійними та такими,
що не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог
позивача по зустрічному позову ОСОБА_3,
то судом встановлені наступні факти.

Позивач по зустрічному
позову ОСОБА_3 у своїх позовних вимогах
просить суд встановити майно, вказане
нею у позові, а саме : меблі,
холодильник, килими, телевізор та
відеоплеєр її особистою власністю та
зобов’язати ОСОБА_1 не чинити їй
перешкод у користуванні і
розпорядженні цим майном.

За клопотаннями сторін були
витребувані та оглянуті у судовому
засіданні відмовні матеріали за
зверненнями ОСОБА_1 , ОСОБА_3 відносно
протиправних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_1,
ОСОБА_2

Згідно постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи від
05.08.2012 року, винесеної
Білгород-Дністровським МВ ГУМВС
України в Одеській області,
встановлено, що у ході проведення
перевірки за заявою ОСОБА_1 щодо
протиправних дій ОСОБА_3, яка викрала її
документи та замінила замок на
вхідних дверях до квартири, де проживає
ОСОБА_1, встановлено, що між сторонами
тривалий час є конфліктні ситуації
через розділ майна, а саме : квартири
АДРЕСА_2, були винесені офіційні
попередження недопустимості
протиправних ситуацій. У порушенні
кримінальної справи по результату
розгляду цієї заяви було відмовлено. Ця
постанова не була оскаржена або
скасована.

Згідно постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи від
13.09.2012 року, винесеної
Білгород-Дністровським МВ ГУМВС
України в Одеській області,
встановлено, що у ході проведення
перевірки за заявою ОСОБА_3 щодо
протиправних дій ОСОБА_1, яка має на
меті здавати у найм спірну квартиру,
встановлено, що між сторонами тривалий
час є конфліктні ситуації через розділ
майна, а саме : квартири АДРЕСА_2, однак
жодних протиправних дій сторони одна
до одної не вчиняють. У порушенні
кримінальної справи по результату
розгляду цієї заяви було відмовлено. Ця
постанова не була оскаржена або
скасована.

Згідно постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи від
17.07.2012 року, винесеної
Білгород-Дністровським МВ ГУМВС
України в Одеській області,
встановлено, що у ході проведення
перевірки за заявою ОСОБА_3 щодо
протиправних дій ОСОБА_1, яка
відмовляється добровільно лікуватись
у психіатричній лікарні, веде себе
неадекватно, вчиняє сварки та скандали,
у ході яких погрожує їй фізичною
розправою, встановлено, що між
сторонами тривалий час є конфліктні
ситуації через розділ майна, а саме :
квартири АДРЕСА_2, однак, як вказала
ОСОБА_1, жодних протиправних дій у
відношенні ОСОБА_3 вона не вчиняла. У
порушенні кримінальної справи по
результату розгляду цієї заяви було
відмовлено. Ця постанова не була
оскаржена або скасована.

Згідно постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи від
16.09.2012 року, винесеної
Білгород-Дністровським МВ ГУМВС
України в Одеській області,
встановлено, що у ході проведення
перевірки за заявою ОСОБА_2 щодо
протиправних дій ОСОБА_3, яка помістила
свою матір – ОСОБА_1 до психіатричної
лікарні, встановлено, що ОСОБА_2
перебуває за межами Одеської області, у
зв’язку з чим опросити його за фактами,
викладеними ним у заяві, не є можливим.
У порушенні кримінальної справи по
результату розгляду цієї заяви було
відмовлено. Ця постанова не була
оскаржена або скасована.

Згідно постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи від
12.09.2011 року, винесеної
Білгород-Дністровським МВ ГУМВС
України в Одеській області,
встановлено, що у ході проведення
перевірки за заявою ОСОБА_1 щодо
протиправних дій ОСОБА_3, яка здійснює
протиправні дії у відношенні її матері
ОСОБА_1, які загрожують її життю і
здоров’ю, встановлено, що між
сторонами виникають конфліктні
ситуації з приводу того, що ОСОБА_3
приїжджає до матері додому, наводить
безпорядки, та уїжджає. У порушенні
кримінальної справи по результату
розгляду цієї заяви було відмовлено. Ця
постанова не була оскаржена або
скасована.

Згідно постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи від
01.09.2011 року, винесеної
Білгород-Дністровським МВ ГУМВС
України в Одеській області,
встановлено, що у ході проведення
перевірки за заявою ОСОБА_1 щодо
протиправних дій ОСОБА_3, яка здійснює
протиправні дії у відношенні її матері
ОСОБА_1, які загрожують її життю і
здоров’ю, встановлено, що між
сторонами неприязні відносини, в
результаті яких ОСОБА_1 та ОСОБА_3
б’ються, лаються нецензурною лайкою. У
порушенні кримінальної справи по
результату розгляду цієї заяви було
відмовлено. Ця постанова не була
оскаржена або скасована.

Позивачем по зустрічному позову ОСОБА_3
суду надані копії накладної без дати,
згідно якої ОСОБА_3 придбала диван
«Марго» за 5800,00 гривень (а.с. 47 ),
товарний чек від 04.04.2010 року згідно
якого була придбана вітальня за 1200,00
гривень та стінка за 4100,00 гривень, без
вказання хто придбавав ці меблі (а.с.
47), рахунок на придбання дивану, двох
крісел та двох пуфиків на суму 3700,00
гривень без вказання хто придбавав ці
меблі (а.с. 48), квитанція до прибуткового
касового ордеру від 2006 року згідно якої
ОСОБА_7 придбала диван, 2 крісла та 2
пуфіка (а.с.48); та товарний чек від 16.10.2007
року, на придбання холодильнику на суму
2772,00 гривень (а.с. 49). Жодних інших
доказів позивачем по зустрічному
позову суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем по зустрічному позову не
доведено свої позовні вимоги, оскільки
суду не надано доказів на
підтвердження того, яким чином
порушуються права позивачки ОСОБА_3,
якими правовими нормами обґрунтована
позовна вимога про визнання
вищевказаного майна особистою
власністю ОСОБА_3, також суду не надано
жодних доказів на підтвердження того,
що ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_3 у
розпорядженні майном.

Згідно ч.ч. 1,2,3,4 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
за необхідне у задоволенні первісного
та зустрічного позовів відмовити.

Керуючись Постановою Пленуму
Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», ст..60, 61, 230 ЦК України,
ст.ст. 213 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
дарування квартири недійсним -
відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
у користуванні та розпорядженні майном
– відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: