АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції - Чех Н.А.
Доповідач - Музичко С.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Музичко С.Г.

суддів:
Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі:
Круглику В.В.

за участю: позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
СалабаяР.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» - Салабая  Романа Івановича
на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 04 червня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» про визнання частково
недійсними умови кредитного договору, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк», в
якому просив визнати недійсними умови
кредитного договору № 910.72255 від 20.08.2010,
укладеного між ПАТ «Плюс Банк», яке
згодом змінило назву на ПАТ «Ідея Банк»
та ОСОБА_1 стосовно обов'язку
позичальника сплатити відсотки за
користування кредитними коштами
згідно ставки AverageDepo 3 M, визначеної п. 2.1.
та 2.2. кредитного договору з 20.09.2011 та
зобов'язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити
перерахунок коштів, сплачених згідно
ставки AverageDepo3 M в період з 20.09.2010 по
20.04.2012 та зарахувати ці кошти в якості
погашення тіла кредиту.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує
тим, що 20.08.2010 між ПАТ «Банк Плюс», яке
згодом змінило назву на ПАТ «Ідея Банк»
та ОСОБА_1 було укладено кредитний
договір № 910.72255. Згідно з п. 1.1. та п. 1.2.
даного договору позивачу було надано
грошові кошти в сумі 139 361 грн. та
встановлено змінювану процентну
ставку за користування кредитними
коштами на наступних умовах: сплата
річних процентів, що визначена як
ставка AverageDepo 3 M збільшена на 6,63%.
Відповідно до умов договору ставка
AverageDepo 3 M є процентною ставкою, яка
визначається як середньозважена
величина процентних ставок за обсягами
фактично залучених (включаючи
пролонгованих) банком депозитів
юридичних і фізичних осіб (крім банків)
у національній та іноземній валюті, в
річному обчисленні дана ставка
визначається станом на перше число
кожного кварталу як середнє за
попередні 6 місяців значення
середньозваженої процентної ставки на
підставі щоденних звітів форми 350, які
складаються банком згідно з Правилами
НБУ організації статистичної
звітності. Зазначає, що звернувся до
суду у зв'язку з тим, що умовами
договору передбачена можливість
змінювати розмір процентної ставки, що
суперечить вимогам чинного
законодавства. Вказує на те, що він не
мав можливості об'єктивно оцінити
умови договору, на які погодився
підписавши договір.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 04.06.2013 позов ОСОБА_1
задоволено; визнано недійсними умови
кредитного договору № 910.72255 від 20.08.2010,
укладеного між ПАТ «Плюс Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Ідея
Банк», та ОСОБА_1 стосовно обов'язку
позичальника сплачувати відсотки за
користування кредитними коштами
згідно ставки AverageDepo 3 M, визначеної § 2 п.
1 та 2 кредитного договору з 20.08.2011, та
виключено пункти 1 і 2 § 2 з кредитного
договору; зобов'язано ПАТ «Ідея Банк»,
що є правонаступником ПАТ «Плюс Банк»,
привести кредитний договір № 910.72255 від
20.08.2010 у відповідність до вимог чинного
законодавства України, уклавши
додаткову угоду про зміну процентної
ставки на умовах рівних з іншими
споживачами фінансових послуг ПАТ
«Ідея Банк»; вирішено питання про
стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції представник позивача ПАТ
«Ідея Банк» Салабай Р.І. подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 04.06.2013 та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ПАТ «Ідея Банк» про визнання умов
кредитного договору недійсними
відмовити повністю.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача Салабай Р.І.
просив задовольнити апеляційну скаргу
з наведених у ній доводів. Позивач
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2
проти задоволення апеляційної скарги
заперечували, вважаючи рішення суду
першої інстанції законним та
обґрунтованим.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених в суді першої інстанції
вимог, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
20.08.2010 між ПАТ «Плюс Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Ідея
Банк», та позивачем було укладено
кредитний договір № 910.72255, відповідно
до якого позичальник отримав кредит в
сумі 139 361,00 грн. строком на 84 місяці для
придбання автомобіля.

Відповідно до п. 1 § 2 кредитного
договору за користування кредитом
позичальник сплачує процентні річні в
розмірі, що визначається як ставка
AverageDepo 3 M, яка на момент укладення
договору становить 19,36%, збільшена на 6,63
% (маржу банку), що разом складає 25,99%.
Згідно з п. 2 § 2 ставка AverageDepo 3 M
визначається станом на перше число
кожного кварталу як середнє за
попередні 6 місяців значення
Середньозваженої процентної ставки на
підставі щоденних Звітів форми 350 за ці
місяці, які складаються Банком згідно з
Правилами НБУ організації
статистичної звітності. Якщо
визначений таким чином розмір AverageDepo 3 M
відрізняється від діючої ставки AverageDepo
3 M принаймні на 0,5 % у більшу сторону або
на 1,5% в меншу сторону, такий розмір
AverageDepo 3 M діє з 01 числа наступного
кварталу.

Пунктом 3 § 2 кредитного договору
визначено, що банк повідомляє про
актуальний розмір процентної ставки, а
також при впровадженні процентної
ставки надає позичальнику новий графік
рекомендованим листом без внесення
змін (доповнень) до договору.
Повідомлення про актуальний розмір
процентної ставки стає невід'ємною
частиною договору. Звіт форми 350 на
перше число кожного кварталу
розміщується банком для ознайомлення в
приміщенні підрозділу продажу
депозитних та кредитних продуктів
банку.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
умови договору та зміна в
односторонньому порядку процентних
ставок, яка є плаваючою, є
несправедливими по відношенню до
споживача банківських послуг, що дає
підстави для визнання таких положень
недійсними.

Проте, колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
з наступних підстав.

Статтею 47 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» передбачено
право комерційних банків самостійно
визначати процентні ставки, як
складової частини кредитної політики
банку.

Відповідно до п. 4 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»у договорі
про надання споживчого кредиту може
зазначатися, що відсоткова ставка за
кредитом може змінюватися залежно від
зміни облікової ставки Національного
банку України або в інших випадках. Про
зміну відсоткової ставки за споживчим
кредитом споживач повідомляється
кредитодавцем протягом семи
календарних днів з дати її зміни. Без
такого повідомлення будь-яка зміна
відсоткової ставки є недійсною.

Згідно з ч. 2 ст. 6 ЦК України сторони
мають право врегулювати в договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України розмір
процентів та порядок їх сплати за
договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику, строку
користування кредитом, розміру
облікової ставки та інших факторів.

Як вбачається з оспорюваного договору,
сторони даного договору погодили
змінний тип процентної ставки, а також
порядок її визначення, що не суперечить
ст. 1056-1 ЦК України та ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Також ч.3 цієї
статті передбачено, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою, шостою ст. 203
цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний кредитний договір містить
детальний опис усіх його умов.
Кредитний договір був підписаний обома
сторонами, відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК
України є укладеним, оскільки сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору, застережень до
договору не висловлювали, підпис
позивача на договорі свідчить про його
згоду на укладення кредитного договору
саме на тих умовах, які зазначені в
договорі.

З урахуванням викладеного та
відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 04.06.2013 підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» - Салабая  Романа Івановича
задовольнити.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 04 червня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» про визнання частково
недійсними умови кредитного договору
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді