Справа № 454/1219/13
Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/783/5327/13
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Шашкіної С.А.

При секретарі: Рванцовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ДП "Львівугілля"
на рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 28 травня 2013
року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням частково
задоволено позов ОСОБА_2 до ДП
"Львіввугілля" про стягнення моральної
шкоди, спричиненої ушкодженням
здоров'я при виконанні трудових
обов'язків внаслідок професійного
захворювання.

Стягнуто з Державного Підприємства
"Львіввугілля" в користь ОСОБА_2 15 000 (
п'ятнадцяти тисяч) грн. моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків,
внаслідок професійного захворювання.

Стягнуто з Державного Підприємства
"Львіввугілля" в користь держави
судовий збір в сумі 114 (сто
чотирнадцять)70 коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП "Львівугілля"
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що у відповідності до ч. 2 п. 11 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків затверджених
Постановою КМУ від 23 червня 1993 року №472,
які діяли на момент встановлення
позивачу стійкої втрати
працездатності МСЕК 06.05.1997 року, розмір
моральної шкоди не може перевищувати
двохсот мінімальних розмірів
заробітної плати незалежно від будь -
яких інших виплат. А відтак розмір
моральної шкоди не міг перевищувати 3 000
грн. Крім того, вважають, що позивачем
не представлено належних доказів
заподіяння йому моральної шкоди.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
задоволенню не підлягає.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що ОСОБА_2 з 1985 року
працював прохідником п'ятого розряду
підземним з повним робочим днем в шахті
"Великомостівській" і був звільнений
19.05.1997 року за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Згідно довідки №73 від 11.04.2013 року,
ОСОБА_2 обласною МСЕК Акт №566/11 від
06.05.1997 року вперше встановлено ІІІ
групу інвалідності та 50%
профзахворювання. В подальшому Актами
№1038 від 1998 року, №801 від 11.04.2000 року, №806
від 23.04.2005 року, №715 від 16.08.2005 року йому
також підтверджували встановлену ІІІ
групу та 50 % втрати працездатності,
актом №1053 від 23.08.2007 року встановлено 60%
втрати працездатності.

Згідно довідок серія ЛВА-1 №366152 та ЛВА-2
№022512 від 07.02.2008 року позивачу
безтерміново встановлено ІІ групу
інвалідності та 80% втрати
працездатності, протипоказано важку
фізичну працю, роботу в умовах дії пилу,
переохолодження.

Частково задовільняючи позов та
стягуючи в користь позивача 15 000
гривень моральної шкоди, районний суд
виходив з того, що позивачеві заподіяна
моральна шкода, яка обумовлена
моральним та фізичним стражданням з
приводу ушкодження здоров'я, внаслідок
професійного захворювання при
виконанні своїх трудових обов'язків, в
зв'язку з якими йому було встановлено 80
% втрати професійної працездатності,
він не має можливості повноцінно
працювати та для організації свого
життя доводиться докладати додаткові
зусилля.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Відповідно до ст. 237--1 КЗпП України
визначено, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до п.п.1, 2 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 р. №472, власник
підприємства, установи і організації
(надалі - підприємство) або
уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому внаслідок фізичного чи
психічного впливу небезпечних або
шкідливих умов праці. Власник
звільняється від відшкодування шкоди,
якщо доведе, що шкода заподіяна не з
його вини, а умови праці не є причиною
моральної шкоди.

Доказами вини власника можуть бути акт
про нещасний випадок на виробництві
або акт про професійне захворювання.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна, шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності( в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №6 від 27.03.1997 року "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності. Умови
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, передбачені укладеним сторонами
контрактом, які погіршують становище
працівника порівняно з положеннями ст.
237-1 КЗпП чи іншим законодавством,
згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Колегія суддів вважає, що районний суд
дійшов вірного висновку про те, що
шкоду здоров'ю позивача було завдано в
результаті його роботи в шкідливих
умовах праці на підприємстві ДП
"Львіввугілля" на протязі 12 років, він
втратив 80% професійної працездатності,
є інвалідом другої групи, що призвело
до втрати ним нормальних життєвих
зв'язків та вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, чим йому заподіяно
моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням ст. 23 ЦК України, ст.137-1
КЗпП України, роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного суду України від
31.03.1995 року №4 (з наступними змінами)
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" висновки суду щодо розміру
відшкодування моральної шкоди в повній
мірі відповідають обставинам справи, є
обґрунтованими, а тому, на думку
судової колегії, є правильними.

Встановленими обставинами та
матеріалами справи спростовуються
твердження апелянта ДП "Львіввугілля"
щодо відсутності підстав для
відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура передбачена ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення такої.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ДП "Львівугілля" -
відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 28 травня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з часу набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: