Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2013 р. Дніпровський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.

за участі секретаря Ликсової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Дніпровської районної в м.
Києві державної адміністрації, третя
особа Комунальне підприємство
«Керуюча дирекція Дніпровського
району м. Києва» про визнання права
користування жилим приміщенням та
вселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_2 та Дніпровської районної в м.
Києві державної адміністрації у якому
просить визнати за нею право
користування квартирою АДРЕСА_1 та
вселити її у цю квартиру.

Вимоги мотивує тим, що розпорядженням
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації від 05.02.2004 року
№ 92 вона була призначена
піклувальником відповідачки ОСОБА_2,
яка на той час була неповнолітньою,
оскільки її батьки померли і
відповідачка залишилась сиротою.

На підставі даного розпорядження вона
була зареєстрована у квартирі за
адресою АДРЕСА_1, яка є двокімнатною.
Власником особового рахунку на той час
була ОСОБА_4 - мачуха відповідачки
ОСОБА_2 і її племінниця, яка тоді була
хворою людиною. Після досягнення
ОСОБА_2 повноліття вона 26 жовтня 2006 р.
знялася з реєстраційного обліку, але
продовжувала проживати з
відповідачкою та племінницею.

23 листопада 2006 року вона, згідно
поданої неї заяви до начальника ЖЕК №
417 Дніпровського району м. Києва,
повторно була зареєстрована у спірній
квартирі за письмовою згодою власника
особового рахунку - ОСОБА_4. Згоду на її
реєстрацію також надала і відповідачка
на заяві для реєстрації за місцем
проживання від 22.11.2006 р. Вони проживали
однією сім»єю, вели сумісне
господарство з 1995 року, всі витрати по
утриманню житла несла вона особисто, 7
років оплачувала за житлово-комунальні
послуги, телефони, виконувала всі
обов»язки, що виплавають з договору
найму жилого приміщення, постійно
надавала матеріальну та моральну
підтримку як своїй хворій племінниці
ОСОБА_4, так і відповідачці ОСОБА_2,
турбувалась за них, на що потратила всі
свої заощадження. Між ними були добрі
сімейні стосунки, вони визнавали за нею
право користування даною квартирою.

У грудні 2006 року від тяжкої хвороби
померла її племінниця ОСОБА_4, яку вона
поховала, після чого вона продовжувала
проживати разом з відповідачкою. Проте
після смерті ОСОБА_4 стосунки з
відповідачкою погіршились, остання
стала виганяти її з квартири, а потім
сама отримала іншу квартиру і
переїхала тули на постійне місце
проживання.

В подальшому відповідачка звернулась
до суду про її виселення, тоді вона
подавала зустрічний позов про визнання
відповідачки втратившою право на
користування житловим приміщенням.

Рішенням Дніпровського суду м. Києва їм
обом було відмовлено у задоволенні
позовів. Рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 25.11.2009 року вона було виселена
зі спірної квартири.

В рішенні суду апеляційної інстанції
вказано про те, що на її реєстацію була
письмова згода лише ОСОБА_2, однак не
була отримана згода від ОСОБА_4, що не
відповідає дійсності, так як на
підтвердження цього на даний час вона
має таку заяву.

15 червня 2013 року вона дізналась про те,
що існує постанова Окружного
адміністративного суду м. Києва від
12.08.2010 р. про зобов»язання зняти її з
реєстраційного обліку, про засідання
суду її не повідомляли.

В судовому засіданні позивачка та її
представник ОСОБА_5 підтримали позов та
обставини викладені у заяві.

Представник відповідачки ОСОБА_2
ОСОБА_6 в судовому засіданні просив
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на те, що згоди на
реєстрацію позивачки у квартирі
АДРЕСА_1 ОСОБА_4 не надавала та у
визначеному законом порядку це не
оформлено, оскільки дописка на заяві,
яку подавала позивачка до ЖРЕО № 417 про
її прописку, не є належним документом
до паспортного столу за встановленою
формою, крім того, підпис ОСОБА_4 за цій
заяві ніким не посвідчений; також
доводи позивачки щодо набуття нею
права на користування спірним житловим
приміщенням за письмовою згодою всіх
членів сім»ї суперечать обставинам,
які вже встановлені з цього приводу
рішенням Апеляційного суду м. Києва.
Також просив застосувати строк
позовної давності.

Представник відповідача Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації Яценюк Л.П. в судовому
засіданні просила відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
безпідставність вимог.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва до участі у справі було
залучено у якості третьої особи, яка не
заявляє самосійних вимог щодо предмету
спору, Комунальне підприємство
«Керуюча дирекція Дніпровського
району м. Києва», представник якого в
судове засідання не з»явився, суду
надав заяву про розгляд справи у його
відсутності.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та
її представника, представника
відповідачки ОСОБА_2 та представника
відповідача Дніпровської районної в м.
Києві державної адміністрації,
дослідивши матеріали справи встановив
наступне.

Ордер № 73483 серії Б, на житлове
приміщення житловою площею 29,1 кв.м., що
складається з двох кімнат за адресою
АДРЕСА_1 був виданий Дарницькою
районною державною адміністрацією м.
Києва на підставі розпорядження
представника Президента в Дарницькому
районі від 18.10.1993 р. № 493 ім"я ОСОБА_9 та
членів його сім»ї: дружину ОСОБА_10,
доньку ОСОБА_2, чоловіка доньки ОСОБА_11,
доньку ОСОБА_12 та онуку ОСОБА_13.

Як вбачається із довідки ЖРЕО № 417 ТОВ
«Україна житло-сервіс» від 20.05.2009 року
№ 86, власником особового рахунку
квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_9, після його
смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 стала ОСОБА_4, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_3, особистий рахунок
на теперішній час на членів сім»ї не
переведений.

Згідно витягу з наказу № 383 від 18.06.2013 р.
КП по УЖГ Дніпровського району м. Києва
наказано начальнику ЖРЕО-417 перевести
особовий рахунок та укласти договір
найму двокімнатної квартири АДРЕСА_1 з
гр. ОСОБА_2 у зв»язку зі смертю
квартиронаймача - ОСОБА_9.

Відповідно до довідки по формі № 3,
виданої ЖРЕО-417 від 06.12.2013 р. № 2499,
квартира АДРЕСА_1 не приватизована, у
ній зареєстрована одна відповідачка
ОСОБА_2 з 1993 р.

Розпорядженням Дніпровської районної
у м. Києві державної адміністрації «Про
призначення опіки та піклування над
неповнолітніми дітьми» від 05.02.2004 року
№ 92 позивачку ОСОБА_1 було призначено
піклувальником над неповнолітньою
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає за
адресою АДРЕСА_1 у зв»язку з тим, що мати
ОСОБА_10 та батько ОСОБА_9 померли (а.с. 10).

Згідно довідки ЖРЕО № 417 від 18.07.2007 р., у
спірному житловому приміщенні
позивачка, як опікун була
зареєстрована з 12.02.2004 року по 26.10.2006
року, вдруге бала зареєстрована з 23.11.2006
р., що також підтверджується записами в
оглянутому судом паспорті ОСОБА_1 (а.с.
14).

Згідно ст. ст. 64, 65 ЖК України, члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки,
що випливають з договору найму жилого
приміщення. До членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку
за письмовою згодою всіх членів сім"ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. Особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім"ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім"ї права користування жилим
приміщенням.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" від 12.04.1985 року № 2 зі змінами,
вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з"ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім"ї наймача,
чи прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім"ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням. Відсутність
письмової згоди членів сім"ї наймача на
вселення сама по собі не свідчить про
те, що особи, які вселилися, не набули
права користування жилим приміщенням,
якщо за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

В обґрунтування вимог позивачка
посилається на те, що на її реєстрацію у
спірній квартирі надавалась письмова
згода ОСОБА_4, що підтверджується
записом на заяві, яку позивачка
подавала до начальника ЖРЕО-417
Дніпровського району м. Києва від 21.11.2006
року з проханням надання дозволу на
прописку (а.с. 11).

Однак питання щодо надання дозволу на
проживання ОСОБА_1 мешканцями спірної
квартири, якими були відповідачка
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, права користування
житлом в указаний період та реєстрації
в ньому позивачки на підставі заяви від
22.11.2006 року для реєстрації за місцем
проживання вже були предметом спору та
розгляду судами.

Так, ОСОБА_2 зверталась до
Дніпровського районного суду м. Києва
із позовом до ОСОБА_1, третя особа
Дніпровська районна у м. Києві державна
адміністрація про виселення. ОСОБА_1
подавала зустрічну позовну заяву до
ОСОБА_2, третя особа Дніпровська
районна у м. Києві державна
адміністрація про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 06.10.2009 року у задоволені
зазначених позову ОСОБА_2 та
зустрічного позову ОСОБА_1 було
відмовлено (а.с. 16-20).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
25 листопада 2009 року рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 06.10.2009 року в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про виселення скасоване і ухвалене
нове, яким позов ОСОБА_2 задоволено,
виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житла (а.с. 21-22).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
25.11.2009 року встановлено, що відповідно
заяви ОСОБА_1 на реєстрацію за місцем
проживання, поданої 22.11.2006 року до
Дніпровського ВРГІРФО, підставою для
вселення і проживання її було
«поновлення реєстрації» за згодою
підопічної, при цьому не була отримана
згода ОСОБА_4, яка також була
зареєстрована і проживала за спірною
адресою, тому підстав для вселення у
квартиру АДРЕСА_1 не існувало.

Вищевказане рішення Апеляційного суду
м. Києва від 25.11.2009 року є чинним.

Як пояснила в судовому засіданні сама
позивачка, рішення апеляційної
інстанції постановлювалось за її
участі, на підставі цього рішення суду
державним виконавцем її виселено зі
спірної квартири 19 березня 2010 року, про
що був складений акт про виселення.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

За викладених обставин підстави для
задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 64, 65 ЖК України, ст. ст.
10, 11, 57, 58, 60, 61, 62, 63, 64, 88, 208, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації, третя особа
Комунальне підприємство «Керуюча
дирекція Дніпровського району м.
Києва» про визнання права користування
жилим приміщенням та вселення
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дніпровський районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя