пр. № 2-о/759/460/13
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2013 року Суддя Святошинського
районного суду м. Києва

ОСОБА_1, розглянувши заяву ОСОБА_2
про встановлення факту володіння
квартирою,

встановив :

Заявник звернувся до суду із
вказаною заявою.

В ній він просить встановити факт, що
має юридичне значення,

А саме: факт володіння нею квартирою
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 25.01.1996 року ,
укладеного на Українській біржі
нерухомості, зареєстрованого за №1570.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суд
цивільного судочинства розглядає
спори про захист прав та інтересів
осіб, крім випадків, коли розгляд
таких справ проводиться за правилами
іншого судочинства.

Заява заявником подана в порядку
окремого провадження та оплачена
судовим збором 114 грн 71 коп.

Ст. 256 ЦПК України надає перелік факті,
що встановлюються судом при розгляді
справ.

В ньому немає вказівки про те, що
суд уповноважений розглядати справи
про встановлення факту володіння
квартирою.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у
судовому порядку можуть бути
встановлені інші факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових
прав фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

Заявник просить встановити факт
володіння квартирою.

Проте, законом, а саме ст. 16 ЦК України
передбачений спосіб захисту
цивільних прав та інтересів судом. В
ній вказано, що кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Способами захисту
цивільних прав та інтересів можуть
бути: визнання права.

Заявник просить про встановлення
факту володіння житлом.

Саме такий спосіб законом не
передбачений, а передбачений визнання
права, яким може і бути право
володіння, в тому числі і квартирою.

Глава 29 ЦК України чітко регламентує
питання щодо захисту права власності.

Зокрема, ст. 392 ЦК України передбачає
можливість власника майна пред'явити
позов про визнання його

права власності у разі втрати ним
документа, який засвідчує його

право власності.

Яке відомо, право володіння є однією
із складових права власності.

Отже законом визначений інший
порядок встановлення права володіння
майном; ним визначено порядок
судового захисту прав, в тому числі і
права володіння власника майна у разі
втрати ним документа, який посвідчує
його право власності (є
правовстановлюючим) - це пред*явлення
позову, (а не заяви окремого
провадження), до суду.

Вказана норма є чітко визначеною і не
потребує, на думку судді, жодних
роз*ясень, в тому числі, роз*яснень суду
касаційної інстанції щодо її
застосування.

Тому посилання заявника на
Постанову Пленуму Верховного Суду
України від 31.05.1995 року суддя не
вважає обґрунтованим, оскільки
зазначені у ній роз*яснення в цій
частині були надані в час, коли не
існувало чітко визначеної норми ст..
392 ЦК України, який набрав чинності з
01.01.2004 року. Тобто, закон врегулював
зазначені відносини однозначно:
шляхом пред*явлення позову до суду.

Крім того, заявнику слід мати на
увазі, що Реєстраційна служба, про яку
він вказує у позовній заяві, як
правило реєструє право власності,
інші речові права на підставі
судового рішення про наявність таких
прав, а не судового рішення про
встановлення фактів,, що мають
юридичне значення: факту володіння
майном. Також слід мати на увазі, що у
випадку лише реєстрації права
володіння право на відчуження майна
іншим особам заявник не набуде.

Посилання на лист Верховного Суду
України від 01.01.2012 року суддя не
приймає взагалі, оскільки він не є
нормативним актом, а лише
узагальненням судової практики,
підготовленим окремими працівниками
вказаної установи і їх власною думкою
щодо застосування, чи незастосування
певних норм законодавства. .

Зі змісту заяви заявника видно, що він
не використав всі можливі заходи для
вирішення свого питання: не вказав чи
є правонаступник у біржі, яка, як він
стверджує ліквідована, не звертався
до офіційних органів статистики з
цього питання для вирішення питання
про отримання дубліката. Також він не
вказав: чи звертався він до особи, що
продала йому квартиру щодо
правовстановлюючого документа на неї.

Тобто, заявник не в повному обсязі
вирішив питання про поновлення
документа на квартиру не в судовому
порядку.

Згідно з ч. 4 ст. 256 ЦПК України суддя
відмовляє у відкритті провадження у
справі, якщо з заяви про встановлення
факту, що має юридичне значення,
вбачається спір про право, а якщо спір
буде виявлений під час розгляду
справи, залишає заяву без розгляду.

За таких підстав, оскільки заявник
просить про право володіння, то
підстав для відкриття провадження у
справі окремого провадження не
вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ч.
4 ст. 256 ЦПК України , суд

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у
справі за заявою ОСОБА_2 про
встановлення факту володіння
квартирою.

Заяву та всі надані додатки до неї їй
повернути.

Повернути ОСОБА_2 сплачений нею
09.12.2013 року за квитанцією Філії
Головного управління по м.Києву та
області 10026/0135-2 №109 на користь
отримувача УДКСУ у Святошинському
районі м.Києва судовий збір в розмірі
114 грн 41 коп.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання апеляційної скарги на адресу
Апеляційного суду м.Києва через
районний суд протягом 5 днів з дня
отримання копії ухвали.

Суддя