Справа № 750/8485/13-ц Провадження №
22-ц/795/2529/2013 Головуючий у I інстанції
-Рахманкулова І. П. Доповідач -
Висоцька Н. В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2013 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Бойко О.В.

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю: відповідачки ОСОБА_1,
представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_1
на заочне рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 30 січня
2012 року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору, витребування майна
з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційних скаргах ОСОБА_3, ОСОБА_1
просять скасувати заочне рішення
Деснянського суду м. Чернігова від
30.01.2012 року, яким позовні вимоги ОСОБА_4
до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору, витребування майна
з чужого незаконного володіння,
задоволено, та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі.

Доводи апеляційних скарг зводяться до
того, що рішення суду є незаконним,
необґрунтованим, винесеним з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є тотожними, в
яких вони зазначають, що
правовідносини щодо спірної квартири
виникли 23.11.1996 року, суд при вирішенні
даного спору не застосував правові
норми Цивільного кодексу УРСР, в період
дії якого виникли дані правовідносини.
Вказують, що 27.03.2003 року позивач досяг
повноліття та знаючи, що він є
власником спірної квартири ніяких
платежів на її утримання не здійснював.
Даний факт підтверджує, що позивач знав
про існування договору про продаж
квартири, укладений між його батьком і
ОСОБА_1, погоджувався з укладеною
угодою, тому і не вживав ніяких заходів
про витребування квартири. ОСОБА_1 з
23.11.1996 року відкрито користувалась
спірною квартирою, сплачувала
комунальні послуги, а 23.03.2011 року ОСОБА_3
придбала дану квартиру на підставі
договору купівлі-продажу, не знаючи про
те, що існує спір стосовно цієї
квартири. Тому доводи позивача, що
тільки в серпні 2009 року він дізнався, що
в квартирі мешкають невідомі люди, і те,
що спірна квартира була ним втрачена
поза його волею, не повинні
заслуговувати на увагу суду, оскільки
цей факт не підтверджено жодними
доказами по справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
відповідача ОСОБА_1, представника
відповідачів ОСОБА_2, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційних скарг, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційні
скарги підлягають відхиленню, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку про наявність підстав для
визнання правочину недійсним, оскільки
дійсно договір купівлі - продажу
спірної квартири від 20.12.2010 року,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, порушує
права ОСОБА_4, а належна йому на праві
власності квартира вибула з його
володіння поза його волею.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується і апеляційний
суд, судом першої інстанції обставини
справи з"ясовані в обсягу, необхідному
для правильного вирішення спору,
відповідно до встановлених обставин,
правильно визначено суть і характер
правовідносин сторін та норми
матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність
набувача презумується, а права особи,
яка вважає себе власником майна, не
підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого ст. 215, 216 ЦК.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний недійсним.

Ст. 215 ЦК України встановлює загальне
правило про те, що правочин є недійсним
у звязку з недодержанням в момент його
вчинення стороною (сторонами)
загальних вимог, які необхідні для
чинності правочину, передбачених ст. 203
ЦК України.

Ст. 216 ЦК України визначено особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна зі сторін
зобов»язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі наслідки
окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням
вимог закону, не поширюється загальне
правило про наслідки недійсності
правочину (двостороння реституція),
якщо сам закон передбачає інші
наслідки такого порушення.

В п. 10 постанови №9 від 06.11.2009 року
Пленуму Верховного Суду України
роз»яснено, що норма ч. 1 ст. 216 ЦК
України не може застосовуватися як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача -з підстав,
передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України майно не
може бути витребувано у нього.

П. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що
в разі придбання майна за відплатним
договором у особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у випадку,
якщо майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншім
шляхом.

Право володіння означає юридично
забезпечену власнику можливість мати
майно у своєму безпосередньому
фізичному чи юридичному віданні, у
сфері свого фактичного господарського
чи іншого впливу.

Відповідно до норм ст. 388 ЦК України
добросовісне придбання можливе тоді,
коли майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення
майна з чужого незаконного володіння
(віндикація).

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається, відповідно до свідоцтва
про право власності від 27.10.1994 року,
виданого виконавчим комітетом
Деснянської районної Ради народних
депутатів м. Чернігова, ОСОБА_4 -
власник квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13).

На підставі заочного рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 12.04.2010 року ОСОБА_1
зареєструвала право власності на
спірну квартиру (а.с. 50), рішенням
апеляційного суду Чернігівської
області від 06.04.2011 року зазначене
заочне рішення було скасовано, в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6 про визнання дійсним договору
купівлі-продажу житла відмовлено.

Судом було встановлено, що
неодноразово неправомірно було
здійснено розпорядження квартирою
АДРЕСА_1 шляхом укладення договорів
купівлі-продажу № 4504 від 20.12.2010 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а.с. 51), № 479 від 23.03.2011
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 40).

На час укладення зазначених договорів
в Деснянському районному суді
розглядалась заява представника
ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення у
справі № 2-280/10, яка 22.02.2011 року була
залишена без задоволення, та в
апеляційному суді Чернігівської
області апеляційна скарга ОСОБА_4 на
зазначене рішення, яка була задоволена.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги ОСОБА_3, щодо вибуття квартири
вибула з володіння власника не з його
волі, спростовуються матеріалами
справи.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та
ОСОБА_1, щодо не застосування судом при
вирішенні даного спору норм Цивільного
кодексу УРСР, в період дії якого
виникли дані правовідносини, не
заслуговують на увагу суду, оскільки
станом на 19.08.2009 року відповідно до
довідки КП ЧМБТІ (а.с. 11), спірна
квартира була зареєстрована за ОСОБА_4

Позивач в обґрунтування підстав про
витребування з незаконного володіння
квартири посилався на п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК
України, з яким пов»язував і заявлені
вимоги в цій частині до відповідача
ОСОБА_3, за якою зареєстровано право
власності на квартиру, за таких
обставин доводи апеляційної скарги
ОСОБА_3 щодо посилання місцевого суду
на ст. 215 ЦК України про задоволення
вимог про визнання недійсним договору
купівлі-продажу № 4504, не спростовують
правильності висновків суду першої
інстанції.

Як встановлено судом, договір купівлі -
продажу спірної квартири від 20.12.2010
року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5,
порушує права ОСОБА_4, а належна йому на
праві власності квартира вибула з його
володіння поза його волею, отже, захист
права особи, яка вважає себе власником
майна, можливий шляхом задоволення
віндикаційного позову.

Згідно із положенням ЦК України, особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Як вбачається, в обгрунтування підстав
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири від 20.12.2010
року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5
(а.с. 51) позивач послався на рішення
судів, вважаючи згідно з нормами ч. 3 ст.
61 ЦПК України такими, що не підлягають
доказуванню обставини, встановлені в
іншій цивільній справі.

Керуючись зазначеними вище нормами
закону місцевий суд, належним чином
вивчивши матеріали справи, дослідивши
надані сторонами докази, прийшов до
обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог щодо ОСОБА_1
в частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири від 20.12.2010
року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Крім того, виходячи з аналізу ст. 215, 216
ЦК України з врахуванням обставин
справи, суд приходить до висновку, що
необґрунтованими є доводи апеляційних
скарг і в частині не вирішення судом
питання про відшкодування
добросовісному набувачеві витрат на
придбання майна, оскільки зазначені
норми передбачають врегулювання
правовідносин між сторонами правочину,
крім того відповідно до положень ст. 10 і
11 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених позивачем
вимог, та зазначених і доведених ним
обставин.

Колегія апеляційного суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що оскільки позивач не
перебуває у зобов'язальних відносинах
з ОСОБА_7, за якою на даний час
зареєстровано право власності на
квартиру на підставі договору купівлі
-продажу, а ці відносини є речово -
правовими, то обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права -витребування
майна є правильним.

Захист прав особи, яка вважає себе
власником майна можливий шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду І інстанції
перевірено в межах доводів апеляційних
скарг.

Оскаржуване рішення ґрунтується на
повно та всебічно досліджених доказах,
доводи апеляційних скарг їх не
спростовують та не містять
передбачених законом підстав для
скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_1
відхилити.

Заочне рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 30 січня 2012 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: