Головуючий в 1-й інстанції: Арапіна Н.Є.,
Доповідач: Тимченко О.О.,
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді: Жданової В.С.,

суддів: Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарі: Баранчикові Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Торезького
міського суду Донецької області від 20
вересня 2013 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
поновлення строку звернення до суду,
визнання дій відповідача
противоправними, спонукання до
виконання зобов'язання по довіреності,
-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулась до суду з зазначеним
позовом в обґрунтування, якого
послалась на те, що відповідачка ОСОБА_2
є її колишньою невісткою. 05 жовтня 2009
року вона видала довіреність на ім'я
відповідачки, якою уповноважила
останню здійснити продаж належної їй
на праві власності квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1. 28
жовтня 2009 року відповідачка продала
спірну квартиру, але гроші отримані від
продажу квартири їй не повернула.
Просила суд поновити строк на
звернення до суду з зазначеним позовом,
визнати дії відповідача по виконанню
умов довіреності неправомірними та
спонукання до вручення їй отриманих
від продажу грошових коштів у розмірі
112 000 грн., що є еквівалентним 14 000
доларів США.

Рішенням Торезького міського суду
Донецької області від 20 вересня 2013 року
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, про поновлення строку
звернення до суду, визнання дій
відповідача противоправними,
спонукання до виконання зобов'язання
по довіреності відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
позивачка ОСОБА_1 принесла апеляційну
скаргу, в якій ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового про задоволення її позовних
вимог, посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги посилалась на те, що суд першої
інстанції пришов до помилкового
висновку, що позивачем не доведено, що
відповідачка (повірена) зобов'язана за
довіреністю повернути грошові кошти
після продажу квартири, оскільки такий
висновок повністю суперечить
положенням п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України.
Навпаки, саме відповідачка (повірена)
зобов'язана довести, те що вона
передала довірителю все одержане від
виконання доручення, тобто суд
допустив невірне застосування
положень статей 1003 та 1006 ЦК України.

Представник позивачки ОСОБА_1 в
судовому засіданні доводи апеляційної
скарги підтримала, просила її
задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлялась належним чином,
від неї надійшла заява про розгляд
справи за її відсутності (а.с.183) .

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність
відповідачки, оскільки відповідно до
вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, дослідивши
матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого 02 липня 2003 року
приватним нотаріусом Алчевського
міського нотаріального округу
Луганської області ОСОБА_3 та
зареєстрованого в реєстрі за № 947
ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_1 (
а.с.27). Відповідачка ОСОБА_2 є колишньою
дружиною сина позивачки (а.с.9).

05 жовтня 2009 року ОСОБА_1 видала на ім'я
ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважила
останню продати належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1 або
обміняти на будь яке майно. ( а.с.129).

Згідно листа комунального
підприємства «Алчевське бюро
технічної інвентаризації» від 06 серпня
2012 року, квартира АДРЕСА_1, яка належала
позиваки на праві приватної власності,
28 жовтня 2009 року була продана, 16 грудня
2009 року право власності на квартиру
було зареєстровано за іншою особою
(а.с.11).

12 червня 2012 року позивачка звернулася
до приватного нотаріуса Торезького
міського нотаріального округу ОСОБА_4 з
заявою про скасування довіреності,
виданої на ім'я ОСОБА_2, посвідченої 05
жовтня 2009 року за реєстром №1764
(а.с.130-132).

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному
реєстрі довіреностей 20 червня 2012 року
приватним нотаріусом Торезького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
було зареєстровано припинення дії
довіреності від 05 жовтня 2009 року,
зареєстрованої в реєстрі за № 1764, та
виданої для продажу або обміну
квартири (а.с.133).

27 червня 2012 року позивачка повідомила
відповідача про припинення дії
довіреності від 05 жовтня 2009 року,
виданої для продажу або обмін спірної
квартири (а.с.64).

20 лютого 2013 року позивач звернулася до
Торезького МВ УМВС України в Донецькій
області з заявою про порушення
відносно ОСОБА_2 кримінальної справи за
ст.190 КК України (а.с.12).

29 квітня 2013 року кримінальне
провадження за заявою ОСОБА_1 за фактом
протиправних дій з боку ОСОБА_2 було
закрито.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не
доведено суду, що відповідача було
зобов'язано по довіреності повернути
гроші після продажу квартири, а вимоги
про поновлення строку звернення до
суду є безпідставними, а тому заявлені
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Проте погодитись з таким висновком
суду не можливо з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст.1000 ЦК України за договором
доручення одна сторона (повірений)
зобов'язується вчинити від імені та за
рахунок другої сторони (довірителя)
певні юридичні дії. Правочин, вчинений
повіреним, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути
встановлено виключне право повіреного
на вчинення від імені та за рахунок
довірителя всіх або частини юридичних
дій, передбачених договором. У договорі
можуть бути встановлені строк дії
такого доручення та (або) територія, у
межах якої є чинним виключне право
повіреного.

Відповідно до вимог ст.1003 ЦК України у
договорі доручення або у виданій на
підставі договору довіреності мають
бути чітко визначені юридичні дії, які
належить вчинити повіреному. Дії, які
належить вчинити повіреному, мають
бути правомірними, конкретними та
здійсненними.

Згідно ст.1004 ЦК України повірений
зобов'язаний вчиняти дії відповідно до
змісту даного йому доручення.

Відповідно до вимог ст.1005 ЦК України
повірений повинен виконати дане йому
доручення особисто.

Згідно із ст.1006 ЦК України повірений
зобов'язаний: 1) повідомляти
довірителеві на його вимогу всі
відомості про хід виконання його
доручення; 2) після виконання доручення
або в разі припинення договору
доручення до його виконання негайно
повернути довірителеві довіреність,
строк якої не закінчився, і надати звіт
про виконання доручення та виправдні
документи,якщо це вимагається за
умовами договору та характером
доручення; 3) негайно передати
довірителеві все одержане у зв'язку з
виконанням доручення.

Відповідно до ст.1007 ЦК України
довіритель зобов'язаний видати
повіреному довіреність на вчинення
юридичних дій, передбачених договором
доручення.

Статтею 1008 ЦК України передбачено, що
договір доручення припиняється на
загальних підставах припинення
договору, а також у разі:1) відмови
довірителя або повіреного від
договору; 2) визнання довірителя або
повіреного недієздатним, обмеження
його цивільної дієздатності або
визнання безвісно відсутнім; 3) смерті
довірителя або повіреного.

Як вбачається із матеріалів справи 05
жовтня 2009 року позивачка своє
довіреністю уповноважила відповідачку
продати за ціною та на умовах на її
розсуд належну їй на праві власності
квартиру АДРЕСА_1, або обміняти на
будь-яке інше майно. 28 жовтня 2009 року
зазначена квартира була продана. 20
червня 2012 року дію довіреності від 05
жовтня 2009 року, зареєстрованої в
реєстрі за № 1764, та виданої для продажу
або обміну квартири, за заявою позивача
було припинено.

У ч.1 ст.509 ЦК України зазначено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

В свою чергу ч.1 ст.545 ЦК України,
встановлено, що прийнявши виконання
зобов'язання, кредитор повинен на
вимогу боржника видати йому розписку
про одержання виконання частково або в
повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції
послався на те, що довіреністю
позивачки не було обумовлено обов'язок
та порядок повернення отриманих від
продажу квартири грошових коштів.
Проте суд першої інстанції не врахував
загальні правила ч.1 ст.545 ЦК України та
те, що за положеннями ст.530 ЦК України,
якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений момент пред'явлення вимоги,
кредитор має право вимагати його
виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

У грудні 2011 року позивачка ОСОБА_1
зверталась до відповідачки ОСОБА_2 з
листом з вимогою про повернення
грошових коштів отриманих останньою
від продажу спірної квартири (а.с. 14-16).

Однак, ОСОБА_2 свого імперативного
обов'язку, що встановлений
безпосередньо законом, як повіреної за
дорученням після пред'явлення вимоги
не виконала, грошові кошти, отримані за
договором купівлі-продажу квартири,
позивачці не передала, тобто не
виконана приписи п.3 ч.1 ст.1006 ЦК України
за яким повірений зобов'язаний
передати все одержане за договором
довірителеві. У зв'язку з тим, що
правочин, вчинений повіреним, створює
правові наслідки саме для довірителя,
тому колегія суддів апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
доводи апеляційної скарги в цій
частині є обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона має довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказуванню не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України визначено,
що обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
ОСОБА_1 не надала суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що спірна квартира була продана
відповідачкою саме за 112 000 грн., що
еквівалентно 14 000 доларів США.

Відповідно до ст.64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяг з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

При цьому ч.4 ст.10 ЦПК України на суд
покладено обов'язок сприяти всебічному
і повному з'ясуванню обставин справи,
сприяти здійсненню особам, які беруть
участь у справі, в реалізації їхніх
прав. Реалізація принципу змагальності
в цивільному процесі та доведення
перед судом обґрунтованості своїх
вимог є конституційної гарантією (ст.129
Конституції України).

На виконання зазначених положень
цивільно-процесуального законодавства
судом апеляційної інстанції проведено
ряд заходів спрямованих на
встановлення фактичних обставин
справа, а саме: наявності та укладення
договору купівлі-продажу спірної
квартири між ОСОБА_2 (як повіреної, що
діє від імені ОСОБА_1) та третьою особою.

З листа Луганського обласного
державного нотаріального архіву щодо
надання інформації вбачається, що на
запит суду апеляційної інстанції
державний нотаріальний архів не має
можливості надати копію договору
купівлі-продажу спірної квартири,
посвідченого приватним нотаріусом
Алчевського міського нотаріального
округу Луганської області ОСОБА_3 28
жовтня 2009 року у зв'язку з відсутністю
його у архівних справах приватного
нотаріуса (а.с. 194).

На запит суду апеляційної інстанції КП
«Алчевське бюро технічної
інвентаризації» повідомило, що згідно
з даними інвентаризаційної справи
станом на 29 грудня 2012 року договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
укладений 28 жовтня 2009 року у матеріалах
інвентаризаційної справи відсутній
(а.с. 196).

Відповідно до Інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно (індексний номер 15048139) від 20
грудня 2013 року наданої реєстраційною
службою Ворошиловського районного
управління юстиції у м. Донецьку на
запит суду апеляційної інстанції
вбачається, що право власності за
об'єкт нерухомого майна (квартиру
АДРЕСА_1), реєстраційний номер майна
1701421, номер запису 14740 в книзі 70 набуто 02
березня 2012 року за ОСОБА_5 у приватну
власність на підставі договору
купівлі-продажу, реєстраційний № 287, 17
лютого 2012 року посвідченого приватним
нотаріусом Алчевського міського
нотаріального округу Луганської
області ОСОБА_6 Відомості про інші
речові права відсутні. Відомості про
об'єкт нерухомого майна отримані судом
апеляційної інстанції, а саме і про
загальну вартість нерухомого майна у
розмірі 61 464 грн., не дає можливість
встановити ціну спірної квартири за
яку вона були відчужена на час
укладення договору купівлі-продажу від
28 жовтня 2009 року (а.с. 201-203).

Обравши способом захисту порушеного
права пред'явлення позову про
примусове виконання обов'язку в натурі,
позивач в силу ст.10 ЦПК України
зобов'язаний довести правову та
фактичну підставу своїх вимог.

За таких обставин, колегія суддів
апеляційної інстанції приходить до
висновку що позивачем ОСОБА_1 не
доведено саме фактичну підставу своїх
позовних вимог, що і не дає законних
правових підстав суду для спонукання
відповідача до вручення позивачу
отриманих від продажу квартири
грошових коштів у розмірі 112 000 гривень,
що еквівалентно 14 000 доларів США, а тому
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачу
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачу -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачу
відмовлено.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо
суд апеляційної інстанції змінює
рішення або ухвалює нове рішення, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Оскільки правові підстави для
задоволення позову відсутні, то і
відсутні підстави для стягнення з
відповідача на користь позивача
судових витрат.

Під час звернення позивачки ОСОБА_1 з
апеляційною скаргою до суду, нею був
сплачений судовий збір у розмірі 57 грн.
35 коп., що є меншим належної до сплати
ставки судового збору відповідно до
положень Закону України «Про судовий
збір».

На підставі ст.88 ЦПК України, з
позивачки ОСОБА_1 на користь держави
необхідно стягнути судовий збір у
розмірі 502 грн. 65 коп. недоплачений при
подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України,
апеляційний суд ,-

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Торезького міського суду
Донецької області від 20 вересня 2013 року
скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, про поновлення строку
звернення до суду, визнання дій
відповідача противоправними,
спонукання до виконання зобов'язання
по довіреності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН
НОМЕР_1) на користь держави судовий збір
у розмірі 502 (п'ятсот дві) гривні 65
копійок за подачу апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий: Судді: