Справа № 2-2273/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» листопада 2013 року Шевченківський
районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді
Кавацюка В.І.

при секретарі
Шутяк З.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третьої особи без самостійних
вимог ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя та витребування майна з
чужого незаконного володіння,

у с т а н о в
и в:

14 квітня 2010 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_1, в якому просив
постановити рішення про розірвання
шлюбу, що був зареєстрований між ними 21
червня 2003 року у Личаківському відділі
РАЦС Львівського міського управління
юстиції.

В обгрунтування своїх вимог зазначав,
що від даного шлюбу вони мають
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
однак подружнє життя з відповідачем не
склалося. Нормальним сімейним життям
вони прожили три роки, після чого між
ними стали виникати непорозуміння і
сварки, які призвели до того, що в
лютому 2006 року вони припинили подружні
відносини, ведення сумісного
господарства і стали проживати окремо.
Оскільки шлюб з ОСОБА_1 носить
формальний характер, примирення
неможливе, а тому він вирішив
звернутись в суд.

Відповідач ОСОБА_1 проти розірвання
шлюбу не заперечила та в жовтні 2011 року
пред'явила зустрічний позов про поділ
спільного майна подружжя і
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

Як на підставу своїх вимог зіслалась на
те, що за час подружнього життя нею з
ОСОБА_2 було придбано телевізор,
холодильник, комп'ютер, соковижималку,
котел та матеріали для встановлення
автономного центрального опалення.
Спільно проживаючи з чоловіком, вона
своєю працею і коштами (отримувала
вдвічі більшу заробітну плату) брала
участь в утриманні майна, вела домашнє
господарство, створювала затишок,
комфорт, дбала про душевний спокій і
добробут сім'ї, допомагала чоловікові
доглядати його бабусю - інваліда 2
групи.

Після народження сина ОСОБА_4, вона
змушена була відразу вийти на роботу,
оскільки чоловік не дбав про
матеріальне становище сім'ї,
систематично витрачав заробітну плату
на задоволення своїх інтересів, а для
перекриття даху будинку, встановлення
котла і автономного опалення необхідні
були кошти. Значна сума грошових коштів
пішла на оформлення та виготовлення
технічної документації на будинок,
погодження та дозволи різних інстанцій
для встановлення автономної системи
опалення будинку, оплати праці
майстрів, які встановлювали опалення і
перекривали дах.

У зв'язку з цим майно чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок її грошових витрат.

З листопада 2006 року вона з чоловіком не
проживає, оскільки останній з
невідомих причин не бажає, щоб вони з
сином проживали разом з ним. Її
особисті речі, особисті речі сина
ОСОБА_4, а також свідоцтво про хрещення
дитини, науково-методична література,
одяг, взуття та ювелірні вироби (золоті
сережки, перстень, банківське золото
вагою 50 грамів) залишились у будинку
ОСОБА_2, до якого вона доступу немає.
Вважає, що на її користь з урахуванням
того, що на її утриманні знаходиться
син ОСОБА_4, має бути виділено майно на
загальну суму в 50 000 грн.

Оскільки на прохання повернути її
особисті речі та особисті речі сина, а
також поділити спільне майно ОСОБА_2 не
реагує, вона змушена звернутись в суд.

З огляду на такі факти просить
витребувати у ОСОБА_2 особисті речі, які
належать їй та синові ОСОБА_4, а також
поділити набуте під час шлюбу спільне
майно, зобов'язавши ОСОБА_2 повернути їй
витрачені грошові кошти.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Львова від 13 липня 2011 року
первісний позов ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу було виділено в окреме
провадження та рішенням суду від того ж
числа шлюб, який був зареєстрований між
ними 21 червня 2003 року у Личаківському
відділі РАЦС Львівського міського
управління юстиції, - розірвано.

В процесі судового розгляду до участі в
справі в якості третьої особи без
самостійних вимог був залучений
ОСОБА_3.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов
підтримала, зіславшись на обставини,
які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його
представники ОСОБА_6, ОСОБА_7 позовні
вимоги не визнали, покликаючись на
долучене до справи письмове
заперечення.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, його представників
ОСОБА_6. ОСОБА_7, показання свідка ОСОБА_8
та допитаного в якості свідка ОСОБА_3,
з'ясувавши дійсні обставини справи,
права та обов'язки сторін, дослідивши
зібрані у справі докази, суд приходить
до висновку, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

У відповідності до положень ст.60 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Положеннями ст.62 цього Кодексу
передбачено, що якщо майно дружини,
чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнано за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності. Якщо один із
подружжя своєю працею і (або) коштами
брав участь в утриманні майна,
належному другому з подружжя, в
управлінні цим майном чи догляд за ним,
то дохід (приплід, дивіденди), одержані
від цього майна, у разі спору за
рішенням суду може бути визнаний
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно з вимогами ч.1 ст.70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу. Положеннями ч. 2 ст. 57 цього ж
Кодексу передбачено, що особистою
приватною власністю дружини та
чоловіка є речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності,
навіть тоді, коли вони були придбані за
рахунок спільних коштів подружжя.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено,
що кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
а ст. 16 цього ж Кодексу визначено
способи захисту цивільних прав та
інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що
сторони по справі перебували між собою
в зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2003
року та після укладення шлюбу вони
проживали в АДРЕСА_1, який раніше
належав бабці відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_9., яка померла в 2008 році. Від
подружнього життя сторони мають
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
В листопаді 2006 року вони припинили
подружні відносини, ведення сумісного
господарства, стали проживати окремо
та рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 13 липня 2011 року шлюб
між ними було розірвано. Залучений до
участі в справі в якості третьої особи
ОСОБА_3 є рідним братом позивача ОСОБА_1

Вказані обставини підтверджуються
поясненнями сторін, представників
відповідача, долученими до справи
письмовими доказами та ці обставини в
судовому засіданні ніким з учасників
процесу не оспорювались.

Пред'являючи позов про поділ спільного
майна та витребування майна з чужого
незаконного володіння, позивач ОСОБА_1
зазначила, що за час перебування в
шлюбі з ОСОБА_2 ними було придбано
телевізор, холодильник, комп'ютер,
соковижималку, котел та матеріали для
встановлення автономного опалення
будинку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1,
пояснила, що нею з чоловіком було
придбано спільно в 2004 році телевізор
«Соні», холодильник «Самсунг»,
комп'ютер «Самсунг», соковижималку
«Росинка», котел і матеріали для
влаштування автономного опалення
будинку.

Однак будь-яких об'єктивних доказів на
підтвердження придбання такого майна
за час перебування в шлюбі з ОСОБА_2 нею
до суду подано не було.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
пояснив, що телевізора «Соні»,
комп'ютера «Самсунг» та соковижималки
вони з ОСОБА_1 ніколи не купляли. В
будинку, де він проживає, є два
телевізори марки «Електрон», які були
куплені його бабусею ОСОБА_9. в кінці
1980-х років, а також є стара
соковижималка, яка була придбана що в
1970-х роках. Жодного комп'ютера в нього
не було і немає. Приблизно в 2005-2006 р.р.
його бабуся ОСОБА_9. також купила за
спільні з його матір'ю кошти газовий
котел «Вайлент» для влаштування
автономного опалення будинку та
необхідні для цього матеріали. Ні він,
ні ОСОБА_1 коштів для придбання цього
котла та будівельних матеріалів не
надавали, як і не надавали коштів на
влаштування опалення і перекриття
будинку. Крім цього, пояснив, що ними за
час подружнього життя дійсно було
придбано холодильник «Самсунг», однак
він ніколи не заперечував і не
заперечує, щоб ОСОБА_1 забрала в своє
користування даний холодильник.

Заявляючи вимоги про витребування у
ОСОБА_2 ювелірних виробів (золотих
сережок, персня та золотого злитку
вагою 50 грамів) та інших своїх
особистих речей і особистих речей сина,
ОСОБА_1 також не надала суду жодних
доказів, що такі ювелірні вироби, а
також інші особисті речі її та сина
ОСОБА_4 знаходяться у відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
категорично заперечив наявність в
нього будь-яких ювелірних виробів
ОСОБА_1 та пояснив, що про золотий
злиток він чує вперше і в нього немає
жодних особистих речей колишньої
дружини і сина ОСОБА_4.

З матеріалів справи вбачається, що на
золотий злиток, який за твердженням
ОСОБА_1. був куплений для онуків за
кошти її дідуся, претендує також її
брат ОСОБА_3 та з приводу цього він
звертався до правоохоронних органів. З
відповіді Шевченківського РВ ЛМУ ГУ
МВС України у Львівській області від
02.09.2011 року №16/13-Ш-19/1, яка надавалась
ОСОБА_3 вбачається, що місце
знаходження вказаного злитку
встановити не вдалося.

З долучених до справи копії
рахунку-фактури №001-033 від 14 квітня 2006
року вбачається, що котел «Вайлант» та
матеріали для влаштування автономного
опалення в будинку АДРЕСА_1 були
виписані на ім'я бабці ОСОБА_2 - ОСОБА_9.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід
відмовити у зв'язку з його
безпідставністю.

Доводи ОСОБА_1 в підтримання свого
позову є непереконливими та
голослівними, вони не підтверджені
жодним доказом, спростовуються
зібраними у справі доказами, а тому
такі доводи суд не може взяти в основу
свого рішення і задовольнити позов.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 210, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, ст. ст. 57, 60, 69, 70, 71 Сімейного
кодексу України, ст.ст. 15, 16 ЦК України,
суд

в и р і ш и
в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третьої особи без самостійних вимог
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя та витребування майна з
чужого незаконного володіння -
відмовити у зв'язку з його
безпідставністю.

Рішення може бути повністю або
частково оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Львівської області протягом десяти
днів з моменту його проголошення через
Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя: В. І. Кавацюк