Справа № 450/1056/11
Головуючий у 1 інстанції: Кукса
Провадження № 22-ц/783/3762/13
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі:Березюку О.З.

за участю: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 07 грудня 2012 року
у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок,
визнання частково недійсним договору
дарування, визнання частково недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, про визнання
частково недійсним реєстраційного
посвідчення на будинок, визнання права
власності на частину житлового
будинку, з господарськими будівлями та
земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулися з позовом до
ОСОБА_11 та просять суд визнати частково
недійсним свідоцтво про право
власності на житловий будинок НОМЕР_1,
виданого виконавчим комітетом
Вовківської сільради 26.02.1998 року та
зареєстрованого в ЛБТІ 26.01.1998 року за
№32, визнати частково недійсним договір
дарування будинку АДРЕСА_1 укладеного
між ОСОБА_10 та ОСОБА_11, визнати частково
недійсним державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку НОМЕР_2 виданого на ім'я ОСОБА_11,
визнати частково недійсним
реєстраційне посвідчення ЛБТІ на
будинок АДРЕСА_1, та просять суд
визнати право власності на 5/6 частини
житлового будинку з господарськими
будівлями, що за адресою АДРЕСА_1. В
обгрунтування позовних вимог
зазначають, що в 1972 році ОСОБА_10 та
ОСОБА_12, батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_11,
придбали будинковолодіння у АДРЕСА_1.
Дане будинковолодіння складалось з
двох будинків, один з яких знаходився в
аварійному стані, а інший потребував
внутрішніх робіт. До 1977 року вони всі
проживали в старому будинку, а потім
перейшли проживати в новий будинок. В
1983 році ОСОБА_5 одружився з ОСОБА_4, яка
перейшла проживати до них в будинок, в
якому проживає по сьогодні без
реєстрації. Під час шлюбу в них
народилось двоє синів ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
які зареєстровані та проживають у
вказаному будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_12 мати сторін, після її
смерті 30.07.1998р. ОСОБА_10 подарував новий
житловий будинок відповідачці ОСОБА_11
вважають, що на час укладення договору
дарування житлового будинку двір
відносився до колективного типу і його
членами були позивачі та ОСОБА_10 Тому
він не вправі був віддаровувати весь
будинок, так йому належало лише 1/6
спірного будинковолодіння.

Рішенням Пустомитівського
районного суду Львівської області від
07 грудня 2012 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржили ОСОБА_5,
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 подавши
апеляційну скаргу у якій зазначають, що
рішення суду не відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
не обгрунтоване, необ'єктивне, суд
неповно та всебічно з'ясував обставини
справи, не дослідив іх під час судового
розгляду та не надав належного
правового аналізу та оцінки, оскільки
ОСОБА_10 належало 1/6 частина майна
колгоспного двору, як і іншим
вищевказаним членам двору, відтак у
нього не було права одержання
свідоцтва про право власності на
спірний будинок та Державного акту на
землю, внаслідок видачі яких ОСОБА_10
уклав договір дарування цього будинку
та земельної ділянки чим порушено
права та законні інтереси апелянтів.
Також зазначають, що батько вправі був
подарувати лише свою 1/6 частину
спірного будинку.

Просять скасувати рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 07 грудня
2012 року та постановити нове рішення
суду, яким задовольнити їхні позовні
вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Проте оскаржуване рішення зазначеним
вимогам не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Згідно до вимог статей 10,60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень.
Апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, та не обмежений
доводами скарги, якщо буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Суд, відмовляючи в задоволенні позову
вважав, що позовні вимоги позивачів є
безпідставними, оскільки, ОСОБА_10 був
єдиним власником спірного майна, дане
майно не відносилось до майна
колгоспного двору і ОСОБА_10 на законних
підставах та з дотриманням діючого
законодавства відчужив його
відповідачці.

Однак, до такого висновку суд першої
інстанції прийшов з порушенням норм
процесуального та матеріального права,
тому колегія суддів не може вважати
його обґрунтованим з наступних
підстав.

Відповідно до роз»яснень, викладених
у п.6 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про
судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» положення статтей 17, 18
Закону України «Про власність» щодо
спільної сумісної власності
поширюються на правовідносини, які
виникли після введення в дію цього
Закону (з 15 квітня 1991 року). До
правовідносин, що виникли раніше,
застосовується діюче на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колгоспного двору, яке було
придбане до 15 квітня 1991 року, мають
вирішуватися за нормами, що регулювали
власність цього двору, а саме право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991
року не втратили права на частку в
його майні. Такими, що втратили це
право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше трьох років
підряд до цієї дати не брали участі
свою працею і коштами у веденні
спільного господарства двору. Розмір
частки члена двору визначається
виходячи з рівності часток усіх
його членів, включаючи неповнолітніх
та непрацездатних.

Згідно зі ст.4 Постанови Верховної
Ради України «Про введення в дію
Закону України «Про власність»
загальні правила спадкування щодо
частки члена колгоспного двору в
майні двору застосовуються з 1 липня
1990 року.

Колегією суддів встановлено, що
відповідно до даних погосподарської
книги (а.с. 73-107), довідки №850 від 19.11.2001р.
(а.с. 150-151), двір, який знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 мав статус
колгоспного та членами цього двору
станом на 1991р. були ОСОБА_10, ОСОБА_12,
ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7.

Отже, особи, які були членами
колгоспного двору станом на 15.04.1991 року,
мали право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після його припинення.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України положення
зазначеного Кодексу застосовуються до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України 2003
року, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі ст. 4 постанови Верховної Ради
України "Про введення в дію Закону "Про
власність" загальні правила
спадкування щодо частки члена
колгоспного двору в майні двору
застосовуються з 1 липня 1990 року. В разі
смерті члена колгоспного двору після 30
червня 1990 року спадщина на відповідну
частку майна колгоспного двору
відкривається після смерті кожного з
його колишніх членів.

Згідно зі ст. 524 ЦК Української РСР
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК УРСР 1963
року, чинного на час виникнення спірних
правовідносин, часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця. Місцем відкриття спадщини
визнається останнє постійне місце
проживання спадкодавця, а якщо воно
невідоме, - місцезнаходження майна або
його основної частини.

Статтею 529 ЦК УРСР (1963 року) було
передбачено, що спадкоємцями за
законом є діти (у тому числі
усиновлені), дружина і батьки
(усиновителі), онуки і правнуки
померлого (перша черга).

Згідно статей 548, 549 ЦК УРСР 1963 року для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а його
дружина ОСОБА_12 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що після смерті
ОСОБА_12 спадкоємцем був ОСОБА_10, який
фактично вступив в управління та
володіння спадковим майно у
відповідності до ст..549 ЦК УРСР, так як
на момент смерті проживав разом з
позивачами у будинковолодінні АДРЕСА_1,
окрім ОСОБА_4.

Відповідно до вимог ст.120 ЦК УРСР (1963
року) майно колгоспного двору належить
його членам на праві сумісної
власності.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що після смерті ОСОБА_10
залишилося спадкове майно, а саме
житловий будинок АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає, що покликання
відповідачки на те, що позивачі не
представили жодних доказів щодо
наявності у них правових підстав
набуття права власності на спірне
майно не заслуговують на увагу та
спростовуються вищенаведеними
обставинами щодо набуття ними права на
частку в майні спадкодавця - члена
колгоспного двору.

Так, при видачі Свідоцтва про право на
спадщину за договором дарування, на
будинковолодіння АДРЕСА_1, не було
враховано, що на майно даного
будинковолодіння, яке відносилось до
колгоспного двору, мають право інші
члени цього двору та спадкоємці, а саме
ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Колегія суддів вважає, що районний суд
належно не перевірив законність
підстав набуття права власності за
відповідачкою на житловий будинок
АДРЕСА_1 та оформлення права

власності на зазначений будинок та
прийшов до невірного висновку про
відмову від позову.

Між тим колегія суддів погоджується з
висновком суду районного суду, щодо
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 оскільки правові підстави щодо
їх задоволення відсутні та такі
належними доказами не підтверджені,
оскільки відповідно до довідки № 850 від
19.11.2001 року вона не внесена в
погосподарські книги Вовкіської
сільської ради протягом 1971-1997 років, як
член колгоспного двору.

Суд першої інстанції на зазначені вище
положення законів та обставини справи
уваги не звернув, оцінки їм не дав.
Разом з тим, вони мають важливе
значення для правильного вирішенні
справи. У порушення вимог ст. ст. 212-214
ЦПК України суд першої інстанції не
з'ясував належним чином фактичних
обставин справи, чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги й заперечення сторін, та якими
доказами вони підтверджуються, що мало
суттєве значення для правильного
вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст. ст.304, п.2 ч.1 ст.307,
ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317, ст.319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського
районного суду Львівської області від
07 грудня 2012 року скасувати та ухвалити
нове.

Позов ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_7
ОСОБА_8 до ОСОБА_11 задовольнити
частково.

Визнати недійсними договір дарування
від 13.07.1998 року житлового будинку з
господарськими будівлями АДРЕСА_1 та
реєстраційне посвідчення від 11.09.1998
року на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Визнати недійсний державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,6043 в АДРЕСА_1.

Визнати права власності за ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 на 46 частини житлового
будинку з господарськими будівлями
АДРЕСА_1 та на 46 частини земельної
ділянки площею 0,6043 в АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
/підпис/

Судді
/підписи/

З оригіналом згідно

Суддя Апеляційного суду

Львівської області
Струс Л.Б.