У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Олійник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до селянського (фермерського)
господарства «Слава Донбасу» про
визнання договору оренди землі
недійсним, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Донецької області від 2 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, який у подальшому
змінив, і просив визнати недійсним
договір оренди землі, мотивуючи свої
вимоги тим, що в березні 2004 року між ним
та селянським (фермерським)
господарством «Слава Донбасу»
укладено договір оренди земельної
частки (паю) площею 6,6 га, розташованої
на території Малинівської сільської
ради Слов`янського району Донецької
області. У зазначеному договорі
підпис від його імені вчинено іншою
особою, що встановлено висновком
експертизи, й свідчить про
невідповідність договору оренди
вимогам закону, тому просив визнати
недійсним зазначений договір оренди
землі.

Рішенням Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 26
листопада 2012 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 2 вересня 2013 року
рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 26 листопада
2012 року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову з інших підстав.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Донецької області від 2 вересня 2013 року
та ухвалити нове про задоволення
позову, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позовні вимоги є безпідставними, а
також послався на пропущення позовної
давності на звернення до суду.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що з підстав непідписання позивачем
договору оренди позов задоволенню не
підлягає.

Повністю погодитись з таким висновком
суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;чи
є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Таким вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що у березні 2004
року, без зазначення точної дати, між
позивачем та селянським (фермерським)
господарством «Слава Донбасу»
укладений договір оренди земельної
частки (паю) без зазначення строку його
дії. Згідно умов вказаного договору за
користування землею орендар повинен
сплачувати щороку орендну плату
грошовими платежами та натуроплатою в
сумі 780 грн.

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки
площею 5,510 га, розташованої на
території Малинівської сільської ради
Слов`янського району Донецької
області, цільовим призначенням якої є
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
що підтверджується державним актом на
право власності на земельну ділянку
серії ДН № 195614 від 22 вересня 2006 року.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що сторони виконували
договір оренди, а саме ОСОБА_3 передав
землю у користування селянському
(фермерському) господарству «Слава
Донбасу», яке сплачувало йому орендну
плату за користування земельною
ділянкою.

Згідно з висновком спеціаліста № 50 від
20 грудня 2011 року (проведеного під час
розслідування кримінальної справи,
порушеної за ознаками злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України) два
підписи від імені ОСОБА_3 в графі
«Орендодавець» договору оренди
земельної частки (паю) від березня 2004
року та додатку № 1 до договору землі
від березня 2004 року виконані не ОСОБА_3,
а іншою особою.

Частиною 2 ст. 792 ЦК України передбачено,
що відносини щодо найму (оренди)
земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди землі
укладається у письмовій формі і за
бажанням однієї із сторін може бути
посвідчений нотаріально. Типова форма
договору оренди землі затверджується
Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ст. 203
Цивільного кодексу України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 60 ЦПК України
визначено, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Суд апеляційної інстанції, у порушення
ст. ст. 213, 214 ЦПК України, на зазначені
положення закону уваги не звернув;
залишив поза увагою наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує
визнання правочинів недійсними; не
дослідивши та не давши належної оцінки
укладеному між сторонами договору
оренди земельної частки (паю) й,
відповідно, у достатньому обсязі не
з'ясувавши його відповідність вимогам
закону, дійшов передчасного висновку
щодо відсутності передбачених ст. ст.
203, 215 ЦК України підстав для визнання
такого договору недійсним. Крім того,
суд не звернув уваги на ту обставину, що
за оспорюваним договором в оренду була
передана земельна частка (пай), а з
вересня 2006 року позивач є власником
земельної ділянки.

Оскільки обставини, пов'язані із
перевіркою доводів сторін та оцінкою
наданих сторонами доказів, судом
апеляційної інстанції з'ясовувані
неналежним чином, чим порушено норми
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 61, 179
ЦПК України) і таке унеможливило
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, відповідно до ст. 338
ЦПК України ухвалене у справі судове
рішення суду апеляційної інстанції
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 2 вересня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.П.Гончар

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник