Справа № 570/594/13-ц
Номер провадження 2/570/772/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2013 року

Рівненський районний суд Рівненської
області в особі:

судді Красовського О.О.

при секретарі Беднарчук Г.П.

з участю представників сторін –
ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Рівне цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договору позики частково
недійсним,

за позовом ОСОБА_5 (третя особа, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору) до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання договору позики частково
недійсним, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог
позивачка ОСОБА_3 зазначає, що влітку 2007
року через складні особисті обставини
їй терміново потрібно було знайти
велику суму коштів. Вона збиралася
отримати таку суму коштів у
банківських установах, які на той час
видавали кредити готівкою в валюті під
12-15% річних. Проте процедура оформлення
кредиту була досить довгою, а кошти
потребувала негайно. В цей час
відповідач запропонував отримати
потрібні кошти у нього. 04 липня 2007 року
між позивачкою та відповідачем ОСОБА_4
був укладений договір позики. За
умовами договору ОСОБА_4 передавав
позивачці 151 500 гривень. Відповідач
вказав про можливість користуватися
цими коштами на власний розсуд, але
пояснив, що у договір необхідно
включити умову про нарахування 3% в
місяць для того, щоб він відповідав
вимогам чинного законодавства. 04
вересня 2008 року між сторонами був
укладений договір про внесення змін та
доповнень до договору позики від 04.07.2007
р. Зміни до договору позики передбачали
нарахування 4% в місяць. Таким чином
відповідач, скориставшись складними
обставинами у особистому житті
позивачки, примусив її укласти договір
на умовах, які є явно обтяжливими для
позивачки. Відповідно до п.6 ст. 4 закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" від 12.07.2001р. №2664-111,
надання коштів у позику є фінансовою
послугою. Згідно п.5 ч. 1 ст. 1 вказаного
закону, фінансова послуга надається з
метою отримання прибутку, різновидом
якого є проценти. Згідно з вимогами ч.1
ст. 5 цього Закону, фінансові послуги
надаються виключно фінансовими
установами, а також, якщо це прямо
передбачено законом, фізичними особами
- суб'єктами підприємницької
діяльності. За змістом ч.1 ст. 1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики лише у випадку, якщо
інше не встановлено законом. З огляду
на зазначені вище положення закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", право на одержання
процентів за ч.1 ст. 1048 ЦК України мають
право фінансові установи, а у випадках,
прямо передбачених законом, також
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності. При цьому
відповідач не виступав у якості
суб'єкта підприємницької діяльності
при підписанні договору позики.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215
ЦК України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Тому
відповідно до зазначених вище умов
законодавства, положення договору
позики про нарахування на користь
відповідача відсотків за користування
позикою суперечить вимогам цивільного
законодавства та є недійсним. Зважаючи
на це позивачка просить суд
постановити рішення, яким визнати
недійсними пункти 1 і 2 договору позики
від 04.07.2007 р., укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в частині нарахування та сплати
відсотків за користування позикою.

До суду був поданий позов ОСОБА_5 (третя
особа, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмету спору), в якому
зазначається, що 04 липня 2007 року
Відповідач 1 - ОСОБА_3, та Відповідач 2 -
ОСОБА_4 уклали договір позики. За
вказаним договором ОСОБА_3 отримала в
позику від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі
151500 грн., з виплатою ОСОБА_4 за
користування позикою 3% в місяць. 04.09.2008
р. між відповідачами було укладено
зміни до договору позики від 04.07.2007 р.,
що передбачали сплату 4% в місяць.
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 2006 року проживають
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.
Обов'язки по забезпеченню сім'ї
грошовими коштами лежать на ОСОБА_5
Додаткових коштів сім'я не потребувала,
оскільки була повністю забезпечена.
Однак ОСОБА_3, без згоди ОСОБА_5 уклала
договір позики, та згодом витрачала
спільні кошти сім'ї для погашення
позики та відсотків по користуванню
позикою. Відповідно до ч. 2 статті 65
Сімейного кодексу України при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Укладення
договору позики на суму 151500 грн. та зі
сплатою за рахунок коштів сім'ї
спочатку 3%, а згодом 4% в місяць
(відповідно 36% і 48% річних) за
користування позикою виходило за межі
дрібного побутового договору, та
потребувало обов'язкової згоди
позивача. Оскільки про укладення
договору позики між відповідачами
позивачеві нічого відомо не було, то і
своєї згоди на укладення договору та
змін до договору він не надавав. Крім
того він би ніколи не надав би дозволу
дружині взяти у позику кошти під надто
високий відсоток. Відповідно до ст. 74 СК
України якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.
Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до зазначених вище умов
законодавства умови укладеного без
згоди третьої особи ОСОБА_5 договору
позики від 04.07.2007 р. та змін до договору
позики від 04.09.2008 р. щодо нарахування
відсотків суперечить вимогам
законодавства, а тому є недійсними. Про
існування договору позики ОСОБА_5 стало
відомо лише в березні 2013 року, коли він
випадково знайшов документи про
судовий розгляд справ дружини з ОСОБА_4
Дружина не радилась з ним стосовно
отримання позики в ОСОБА_4 Зважаючи на
це ОСОБА_5 просить суд постановити
рішення, яким визнати недійсним пункти
1 і 2 договору позики від 04.07.2007 р.,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
частині нарахування та сплати
відсотків за користування позикою.

В судове засідання позивачка ОСОБА_3
вчетверте підряд не з’явилася. Також
жодного разу не з’явився її
представник. Від зазначених осіб не
надходили заяви про розгляд справи без
їх участі.

В судове засідання ОСОБА_5 (третя особа,
яка заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору) не з’явився.

Представник позивача ОСОБА_5 (третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмету спору) – ОСОБА_2 – позов
підтримав та пояснив суду про
обставини, що описані вище. Зважаючи на
це просить задовольнити заявлений
позов.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник
просять суд залишити без розгляду
позов ОСОБА_3 на підставі ч.3 ст. 169 ЦПК
України. Позов ОСОБА_5 не визнають та
просять зважити на ті обставини, що
ОСОБА_5 не довів факту проживання з
ОСОБА_3 однією сім’єю без шлюбу, а тому
в задоволенні його позову слід
відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
процесу та дослідивши матеріали справи
суд вважає, що позов ОСОБА_3 повинен
бути залишений без розгляду, про що
окремо від судового рішення
постановляється ухвала. А в
задоволенні позову ОСОБА_5 (третьої
особи, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмету спору) – слід відмовити
за його безпідставністю та
недоведеністю.

Як встановлено в судовому засіданні, 04
липня 2007 року між позивачкою ОСОБА_3 та
відповідачем ОСОБА_4 був укладений
договір позики. За умовами договору
ОСОБА_4 передавав позивачці 151 500
гривень, з виплатою відповідачу ОСОБА_4
за користування позикою 3% в місяць.
04.09.2008р. між відповідачами було
укладено зміни до договору позики від
04.07.2007 р., що передбачали сплату 4% в
місяць.

ОСОБА_5 (третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмету спору)
в обґрунтування позовних вимог
зазначає, що для укладення такого
договору та змін до договору потрібна
була його згода (ч. 2 статті 65 Сімейного
кодексу України), оскільки він та
ОСОБА_3 проживали та проживають однією
сім’єю без реєстрації шлюбу.

Проте жодні належні та допустимі
докази на підтвердження
вищезазначеної обставини не були
надані суду. ОСОБА_5 не довів суду, що
діями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок
укладеного договору позики та
послідуючих змін до нього були
порушені його, як чоловіка ОСОБА_3,
права та охоронювані законом інтереси.

Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.
Зважаючи на це суд вважає, що заявлений
позов не підлягає до задоволення як
безпідставно заявлений та недоведений.

Розподіл судових витрат між сторонами
відбувається за правилами статті 88 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_5 (третя
особа, яка заявляє самостійні вимоги
щодо предмету спору) до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання договору позики частково
недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Рівненської області через Рівненський
районний суд Рівненської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Кр
асовський О.О.