Справа № 463/802/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/4933/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 08 травня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Приватного
акціонерного товариства «Ренесанс
Життя», третя особа - Публічне
акціонерне товариство «Платинум Банк»,
про визнання частково недійсним
договору, зобов'язання до вчинення дій,
-

в с т а
н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПрАТ «Ренесанс
Життя», який у встановленому законом
порядку уточнив, та в кінцевому просить
ухвалити рішення, яким визнати
частково недійсним «Кредитний договір
зі страхування життя позичальника» №
379/2513ВСL від 19.10.2011 року, укладений між
ним, ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ
«Ренесанс Життя» в частині, що не
відповідає Правилам добровільного
страхування життя та зобов'язати ПрАТ
«Ренесанс Життя» сплатити 11368 грн. на
рахунок НОМЕР_1, відкритий для
погашення кредиту в ПАТ «Платинум
Банк». В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що 19.10.2011 року між
ним та третьою особою - ПАТ «Платинум
Банк» було укладено кредитний договір
зі страхуванням життя позичальника №
379/2513 ВСL, за яким йому було надано
кредит в розмірі 11 368,00 грн. на строк 36
місяців. Одночасно, ним було підписано
і умови страхування позичальника за
Кредитним договором, де страховиком
виступає відповідач. 18.07.2012 року він
переніс операцію, в результаті якої
отримав першу групу інвалідності, що у
відповідності до п. 3.5 Договору є
страховим випадком та підставою для
виплати страховиком страхового
відшкодування. 03.08.2012 року письмовою
заявою повідомив страхову компанію про
настання страхового випадку та
виконання умов Договору в частині
страхування, і лише 06.11.2012 року отримав,
після повторного звернення, лист
відмову в задоволенні своїх вимог з
мотивів порушення ним вимог договору.
Вважає, що такими діями відповідача
порушені його права як споживача і такі
підлягають захисту в судовому порядку.
В порушення вимог чинного
законодавства він не був ознайомлений
з Правилами добровільного страхування
життя, витяг з тексту цих правил
отримав після відмови відповідача у
виконанні своїх зобов'язання, і то не
від останнього. Правилами встановлено
винятки із страхових випадків
обмеження, зокрема, на страхування не
приймаються інваліди І та II групи, тоді
як на момент укладення Договору у нього
була III група інвалідності. Договір
заздалегідь укладався з нав'язуванням
йому послуг лише однієї страхової
компанії - відповідача по справі, і для
його підписання йому було
запропоновано вже підписаний
відповідачем та банком договір, чим
вважає, був позбавлений можливості
вільного вибору страховика. Ці та інші
умови вважає такими, що обмежують його
права як споживача. Також вважає, що
договір не відповідає вимогам ст. ст. 979,
988 ЦК України. В ньому не визначено
строку виконання страховиком своїх
зобов'язань за договором, а в розділі
Відповідальність сторін викладена
лише відповідальність позичальника, що
свідчить про завідому
недобросовісність відповідача та
третьої особи. Умову договору, де серед
іншого він підтвердив, що не був
повністю або частково непрацездатним
внаслідок хвороби та за період
протягом двох років до моменту
укладення Договору страхування не
перебував у вказаному стані протягом 30
послідовних днів вважає протизаконною
і такою, що має метою уникнення
Страховою компанією виконання своїх
зобов'язань перед застрахованою
особою, оскільки така не визначена
Правилами страхування та суперечить ч.
3 ст. 16 Закону України «Про
страхування», а оскільки відповідач
відмовляється від виплати страхового
відшкодування покликаючись на цю умову
договору - просить визнати її
недійсною, і в подальшому зобов'язати
останнього перерахувати відповідні
грошові кошти для погашення кредиту
позивача.

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_2
до Приватного акціонерного товариства
«Ренесанс Життя», третя особа -
Публічне акціонерне товариство
«Платинум Банк», про визнання частково
недійсним «Кредитного договору зі
страхування життя позичальника» від
19.10.2011 року, зобов'язання сплатити
грошові кошти - відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2, який вважає
його таким, що не ґрунтується на нормах
матеріального права, а тому підлягає
скасуванню. Зазначає, що 18.07.2012 року
переніс операцію, в результаті якої
отримав І групу інвалідності.
Відповідно до ст. 3.5 «Кредитного
договору зі страхування життя
позичальника», випадок який стався з
ним 02.07.2012 року відноситься до тих, які
вказані в умовах Договору страхування,
а відтак відповідач зобов'язаний
сплатити страхову суму третій особі на
покриття кредиту. Стверджує, що не
погоджується з висновком суду, який
покладений в основу рішення, про
відмову відповідача виплатити
страхове відшкодування, що на момент
підписання договору він був інвалідом
ІІІ групи і під час його укладення
приховав цей факт, оскільки відповідно
до Правил добровільного страхування
життя, а саме п. 4.1.2, на страхування не
приймаються особи, які є інвалідами І
та ІІ груп, а відтак він не порушив
вказаних правил. Зазначає, що жодна з
обставин, які вказані в п. 1.4 Правил не
встановлена, а тому в страховика не
було підстав для відмови у виплаті
страхового відшкодування.
Необґрунтованим є висновок суду, що
Правила страхування є необов'язковими
при укладенні договору страхування,
оскільки до такого суд прийшов без
посилання на норми матеріального
права. Стверджує, що «абзац перед
реквізитами сторін в частині
визначення обмежень для застрахованої
особи» суперечить вимогам ч. 3 ст. 16 ЗУ
«Про страхування» та Правилам
страхування і порушує його права
передбачені ст. 18 ЗУ «Про захист прав
споживачів». Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким позов
задовольнити.

Апелянт та інші учасники цивільного
процесу повідомлені належним чином
(а.с. 102, 103, 104), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити,
виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Частиною 3 ст. 16 Закону України «Про
страхування» № 85/96-ВР від 7 березня 1996
року (із змінами) передбачено, що
договори страхування укладаються
відповідно до правил страхування.

Відповідно з п. 1.3. Правил добровільного
страхування життя андерайтинг -
процедура оцінки страхового ризику при
прийнятті на страхування та внесенні
змін до договору страхування. При цьому
Страховиком приймаються до уваги,
зокрема, вік, стать Застрахованої особи
(Страхувальника), характер роботи і
звички, фінансовий стан і стан здоров'я
Застрахованої особи (Страхувальника)
як на момент прийняття на страхування
(внесення змін до договору страхування,
що стосуються умов страхування), так і в
минулому. При цьому Страховик має право
вимагати від Застрахованої особи
(Страхувальника) надання додаткової
документації, що підтверджує її
фінансовий стан та стан здоров'я.

Згідно ч. 2 ст. 21 Закону України «Про
страхування» та п. 13.2.2. Правил
добровільного страхування життя
страхувальник зобов'язаний при
укладенні договору страхування надати
інформацію страховикові про всі відомі
йому обставини, що мають істотне
значення для оцінки страхового ризику,
і надалі інформувати його про будь-яку
зміну страхового ризику.

Пунктами 6.10. та 26.3. Правил
добровільного страхування життя
передбачено, що Страховик також може
відмовитись від укладання Договору
страхування у випадку, якщо особа, яка
подала Заяву на страхування, страждає
на захворювання, що загрожує його життю
та здоров'ю.

Відповідно до п. 3 ст. 26 Закону України
«Про страхування» подання
страхувальником свідомо неправдивих
відомостей про предмет договору
страхування є підставою для відмови
страховика в здійсненні страхової
виплати.

Судом першої інстанції встановлено, що
19.10.2011 року між ПАТ «Платинум Банк»,
ОСОБА_2 та ПрАТ «Ренесанс Життя»
укладено Кредитний договір зі
страхуванням життя позичальника №
379/25ІЗВСL, за умовами якого позивачу
надано кредит в розмірі 11368 грн.
терміном 36 місяців (а.с. 9). Одночасно з
підписанням цього договору, позивач
підтвердив факт укладення договору
добровільного страхування життя між
ним та відповідачем, вигодонабувачем
за яким є ПАТ «Платинум Банк».

18.07.2012 року позивачем була перенесена
операція, в результаті якої ним
отримано першу групу інвалідності, що у
відповідності до п. 3.5 Договору є
страховим ризиком, після чого
відповідачу направлено ряд документів
для здійснення страхової виплати,
однак в її здійсненні було відмовлено
через порушення умов договору.

Першою вимогою ОСОБА_2, задоволення
якої мало б наслідком задоволення
позову в цілому є вимога про визнання
недійсною умови договору, згідно якої
позивач підтвердив, що серед іншого не
був повністю або частково
непрацездатним внаслідок хвороби та за
період протягом двох років до моменту
кладення Договору страхування не
перебував у вказаному стані протягом 30
послідовних днів.

Основною підставою для її задоволення
позивач вважає той факт, що така умова
не визначена Правилами страхування та
суперечить ч. 3 ст. 16 Закону України «Про
страхування», є протизаконною і такою,
що має метою уникнення страховою
компанією виконання своїх зобов'язань
перед застрахованою особою.

Однак такі висновки позивача районний
суд вважав помилковими, виходячи з
таких підстав.

За правилами ч. 3 ст. 16 Закону, договори
страхування укладаються відповідно до
правил страхування, а ст. 17 цього Закону
регламентовані вимоги до правил
страхування, які є обов'язковими для
страховика.

Аналіз цих правових норм в їх
сукупності дає підстави для висновку,
що правила страхування - це загальні
умови страхування, на підставі яких
укладається договір страхування, який
включає в себе вже більш конкретні
умови. Правила страхування пропонують
страхувальнику загальний набір умов
страхування, які мають бути ним
враховані при реалізації свого наміру
укласти договір з цього виду
страхування. Тобто, правила
страхування, на відміну від договору
страхування містять загальні умови,
тоді як останній містить більш
конкретні умови, при настанні яких у
сторін появляються відповідні права та
обов'язки.

Згідно п. 4.1.2. Правил добровільного
страхування життя (а.с. 50-55) на
страхування не приймаються інваліди І
та II групи.

В той час умова Кредитного договору зі
страхуванням життя позичальника, яку
позивач просить визнати недійсною,
містить підтвердження тієї обставини,
що серед іншого він не був повністю або
частково непрацездатним внаслідок
хвороби та за період протягом двох
років до моменту укладення Договору
страхування не перебував у вказаному
стані протягом 30 послідовних днів (а.с.
57).

Аналізуючи умови Правил страхування та
Кредитного договору зі страхуванням
життя суд першої інстанції прийшов до
висновку, що передбачена в договорі
умова є спеціальною по відношенню до
умови, визначеної в Правилах, яка є
загальною, врахованою страховиком при
реалізації свого наміру укласти
договір страхування, тобто є більш
конкретним відображенням умови,
визначеної в правилах страхування, а
відтак, не суперечить ч. 3 ст. 16 Закону
України «Про страхування», і в такій
відсутні підстави, визначені ст. 215 ЦК
України, за яких окрему частину
правочину можна визнати недійсною,
оскільки порушень вимог ст. 203 ЦК
України судом не встановлено.

З наведених вище підстав, позивач
помилково трактує умову договору
страхування, за якої інваліди ІІІ групи
можуть бути застраховані без будь-яких
обмежень. Безперечно, вони можуть бути
застраховані, однак за умови,
дотримання вимог, визначених у
договорі страхування.

Відмовляючи в задоволенні такої
вимоги, районний суд зазначив і про
відмову в задоволенні вимоги про
стягнення грошових коштів з
відповідача, оскільки, поряд з
вищенаведеним, в діях відповідача
відсутні ознаки протиправності. Так
після отримання відповідної заяви від
третьої особи - ПАТ «Платинум Банк»,
користуючись правом, наданим йому ст. 25
Закону України «Про страхування», ПрАТ
«Ренесанс життя» був направлений
відповідний запит на який отримано
відповідь, що у 2010 році позивачу
встановлена II група інвалідності на
один рік кардіологічною МСЕК № 1,
діагноз: ІХС. Стабільна стенокардія, III
ФК, постінфарктний кардіосклероз. Стан
після АКШ в умовах штучного кровообігу.
Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. СН ІІА.
Цукровий діабет, II тип, важка форма,
вторинно інсулінозалежний. Діабетична
ангіоретинопатія І ст., Ускладнена
катаракта обох очей (а.с. 46).

Оскільки при оформленні кредитного
договору позивач такі відомості
приховав, а навіть навпаки - підтвердив
протилежне, відповідач правомірно, на
підставі п. 3 ч. 1 ст. 26 України «Про
страхування» відмовив у виплаті
страхового відшкодування. Тому,
підстав для примусового стягнення з
відповідача суми страхового
відшкодування немає.

Що стосується пояснень позивача про те,
що під час укладення договору його не
було ознайомлено з правилами
страхування, такі слід визнати
голослівними, оскільки поставивши свій
підпис в Заяві/анкеті позичальника (а.с.
42) та на самому Договорі останній
підтвердив, що ознайомлений та
погоджується з Правилами страхування
відповідача, такий договір
підписувався ним добровільно та без
будь-якого тиску, відтак немає підстав
стверджувати, що волевиявлення
учасника правочину не відповідає його
внутрішній волі в розумінні ст. 203 ЦК
України.

Крім того, суд першої інстанції
погодився з позицією відповідача, за
якої безпідставним є покликання
позивача на відсутність строку
виконання зобов'язання, оскільки такий
строк визначено в Правилах
страхування, які є невід'ємною частиною
самого договору.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті рішення,
дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

Слід також зазначити, що з повідомлення
головного лікаря ЛОЦМСЕ від 13 вересня
2012 року вбачається, що ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, вперше був визнаний
інвалідом ІІІ групи загального
захворювання Личаківською міжрайонною
МСЕК 01.08.2007 року терміном на 1 рік. У 2008
році ІІІ група інвалідності була
підтверджена на 2 роки. У 2010 році
встановлена ІІ група інвалідності на
один рік. В 2011 році хворий визнаний
інвалідом ІІІ групи. 02.07.2012 року
Личаківською МСЕК визнаний інвалідом
І групи, підгрупи Б, загального
захворювання на один рік (а.с. 46).

Між триваючим захворюванням і
встановленням позивачеві І групи
інвалідності вбачається
причинно-наслідковий зв'язок.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 08 травня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.