Апеляційний суд міста Києва
Головуючий у 1-й інстанції Чала А.П.
Доповідач Волошина В.М.
03 грудня 2013 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду міста Києва
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Святошинського районного
суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до
Києво-Святошинського територіального
центру соціального обслуговування,
третя особа: директор
Києво-Святошинського територіального
центру соціального обслуговування
Блик Зінаїда Олександрівна, про
скасування наказу про звільнення та
зміну формулювання причин звільнення.
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
31 липня 2013 р. позивач ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до
Києво-Святошинського територіального
центру соціального обслуговування
(надання соціальних послуг) та просила
скасувати наказ №27-К від 14.05.2013р. в
частині формулювання причини її
звільнення із посади заступника
директора Києво-Святошинського
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) за пунктом 4 частини 1 ст.40 КЗпП
України у зв'язку із прогулом без
поважних причин на формулювання
причини звільнення її із вказаної
посади згідно пункту 4 частини 1 ст.40
КЗпП України у зв'язку із прогулом без
поважних причин на формулювання
причини звільнення як звільнення за
власним бажанням згідно ст.38 КЗпП
обґрунтовувала тим, що 05.06.2007р. її було
прийнято на роботу, на посаду директора
Територіального центру обслуговування
одиноких громадян та інвалідів, про що
Києво-Святошинським територіальним
центром було видано наказ №65-к від
05.06.2007р. В подальшому
Києво-Святошинський центр було
перейменовано в Києво-Святошинський
територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг). Згідно розпорядження голови
Києво- Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області №49ос від 27.04.2012р. на посаду
директора Києво-Святошинського
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) була поновлена Блик З.О. у
зв'язку із чим її, позивачку, було
переведено на посаду заступника
директора Києво-Святошинського
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг). 29.04.2013р. вона подала заяву про
звільнення за власним бажанням, але
директор Блик З.О. відмовила їй у
звільненні та відмовилась поставити
резолюцію на вказаній заяві, після чого
вона власноручно 30.04.2013р. зареєструвала
свою заяву про звільнення за власним
бажанням у книзі реєстрації вхідної
кореспонденції Києво-Святошинського
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) за №83. Крім цього, нею були
зареєстровані заяви про виключення її
і членів профспілкової організації та
про припинення відрахувань із
заробітної плати членських внесків та
поклала їх на стіл керівнику.
Відпрацювавши два тижні згідно діючого
законодавства, вона не вийшла на роботу
з 15.05.2013 р., вважаючи себе звільненою за
власним бажанням. Але, при отриманні
19.07.2013р. нею трудової книжки, вона
дізналася, що згідно табелю обліку
робочого часу за травень 2013р.
вбачається, що вона з 15.05.2013р. була
відсутня на роботі з невідомих причин,
про що складені численні акти
директором Блик З.О., заступником
директора з правових і кадрових питань
Петроченко Н.К., завідувача ВСДВ
Крушинської A.C., заступника завідувача
ВСДВ Шевчук І.C., провідного бухгалтера
Руденко В.Р. та видано наказ про
звільнення на підставі пункту 4 частини
1 ст.40 КЗпП України за прогули без
поважних причин. Таку підставу
формулювання звільнення вона вважає
незаконною, оскільки мала бути
звільненою за ст.38 КЗпП України за
власним бажанням згідно її заяви від
30.04.2013р. Тому відразу звернулася до
прокуратури Святошинського району
м.Києва, яка перенаправила її звернення
за належністю до Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Київській області, якою була здійснена
перевірка обставин її звільнення,
результатами якої, на думку позивачки,
підтверджено порушення відповідачем
Рішенням Святошинського районного
суду міста Києва від 03 жовтня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до
Києво-Святошинського територіального
центру соціального обслуговування
(надання соціальних послуг), 3-я особа
директор Києво-Святошинського
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) Блик Зінаіда Олександрівна про
скасування наказу про звільнення та
зміну формулювання причин звільнення
відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду
позивачка ОСОБА_1 подала на нього
апеляційну скаргу, посилаючись на його
незаконність та необгрутованість,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог. Зокрема зазначала, що суд
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог прийшов до помилкового висновку
з приводу того, що її докази
грунтуються лише на самих поясненнях.
Але такі висновки суперечать
обставинам справи та наявним в
матеріалах справи доказам. Численність
актів, складених на чолі директора Блик
З.О. викликають їх достовірність,
належність та допустимість доказів по
справі.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову,
про що було ухвалено відповідне
рішення, суд першої інстанції виходив
з відповідності наказу про звільнення
позивачки з роботи вимогам закону й
фактичним обставинам і відсутності
підстав для зміни формулювання
причини її звільнення.

Проте, з такими висновками суду
погодитись не можна виходячи з
наступного.

Рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим (ст.213 ЦПК України).

Згідно правил ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Зазначеним вимогам судове
рішення не відповідає; суд
недоведеність обставин, що мають
значення для правильного вирішення
справи, вважав встановленими при цьому
порушив норми як процесуального, так і
матеріального права.

За приписом п.п.2,3,4 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Положенням п. 4 ст. 40 КЗпП України
визначено, що власник може розірвати
трудовий договір з працівником у
разі вчинення ним прогулу без поважних
причин.

Судом встановлено, що позивачка
ОСОБА_1 з 05 червня 2007 р. була призначена
на посаду директора Територіального
центру обслуговування одиноких
громадян та інвалідів управління праці
та соціального захисту населення
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації згідно наказу
начальника управління №128-к від 05.06.2007
р.

Згідно розпорядження голови
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області №48-ос від 24.04.2012 р. ОСОБА_1
переведена з 28.04.2012 р. на посаду
заступника директора Центру.

На посаду директора Центру з 28.04.2012
р. була поновлена Блик З.О. згідно
розпорядження голови
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації №49 ос від
27.04.2012 р.

Згідно наказу №27-к від 14 червня 2013
р. про припинення трудового договору
ОСОБА_1 було звільнено з посади
заступника директора 14 травня 2013 р. у
зв'язку з прогулом без поважних причин
згідно п.4 ст. 40 КЗпП України виданого
в.о. директора Петроченко Н.К., в.о.
головного бухгалтера Худенко В.Р.,
голови профспілки Крушинської Л.А.

Таким чином, до участі в розгляді
справи помилково була залучена третя
особа без самостійних вимог Блик З.О.
щодо предмета спору, оскільки наказ про
звільнення ОСОБА_1 з роботи вона не
підписувала.

До участі в справі слід було
залучати осіб, які видали наказ про
звільнення, оскільки у відповідності
до вимог ст. 237 КЗпП України суд
покладає на службову особу, винну в
незаконному звільненні або
переведенні працівника на іншу роботу,
обов'язок покрити шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації у
зв'язку з оплатою працівникові часу
вимушеного прогулу або часу виконання
нижчеоплачуваної роботи. Такий
обов'язок покладається, якщо
звільнення чи переведення здійснено з
порушенням закону або якщо власник чи
уповноважений ним орган затримав
виконання рішення суду про поновлення
на роботі.

Зі змісту зазначеного наказу не
вбачається за який вчинений прогул
(період) позивачка була звільнена з
роботи.

Однак, сторони в судовому
засіданні не заперечували, що
позивачка була відсутня на роботі з 15
травня по 14 червня 2013 р. Між тим,
позивачка звільнена з роботи з 14 травня
2013 р., тоді коли була присутня на роботі,
про що свідчать і листи відповідача
(а.с.44,45).

Як вбачається з пояснень позивачки,
вона 29 квітня 2013 р. подала заяву про
звільнення за власним бажанням на ім'я
директора (копія а.с.12), але директор
Блик З.О. відмовила їй у звільненні та
відмовилась поставити резолюцію на
вказаній заяві, після чого вона
власноручно 30.04.2013р. зареєструвала свою
заяву про звільнення за власним
бажанням у книзі реєстрації вхідної
кореспонденції Києво-Святошинського
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) за №83. Крім цього, нею були
зареєстровані заяви про виключення її
з членів профспілкової організації та
про припинення відрахувань із
заробітної плати членських внесків та
поклала їх на стіл керівнику.
Відпрацювавши два тижні згідно діючого
законодавства, вона не вийшла на роботу
з 15.05.2013 р., вважаючи себе звільненою за
власним бажанням.

Проте, що такі заяви були
зареєстровані позивачкою
відповідають записи в книзі реєстрації
і що така реєстрація мала місце не
заперечує і відповідач, однак
зазначають, що такі заяви до директора
не були подані.

Правових підстав не довіряти
записам в книзі реєстрації та подачі
таких заяв позивачкою у суду першої
інстанції не було, оскільки по збігу 2-х
неділь після подачі заяви про
звільнення позивачка не отримала
трудової книжки та розрахунків, а тому
15 травня 2013 р. вона звернулася із
письмовою заявою до Прокуратури
Києво-Святошинського району з приводу
порушення трудового законодавства зі
сторони адміністрації установи та
порушення свого права, в якій чітко та
послідовно виклала усі обставини, що
мали місце при подачі нею заяв про
звільнення. Але зазначеній заяві суд не
дав правової оцінки.

Акт, складений за підписом
директора Блик З.О. та інших
працівників установи від 30.04.2013 р.
проте, що заяви за №№83-85, які були
зареєстровані в книзі реєстрації самою
ОСОБА_1 не надійшли до директора, носить
формальний характер, оскільки із книги
реєстрації вбачається, що такі заяви
від ОСОБА_1 були нею особисто
зареєстровані (а.с.13,43), а подальший їх
рух і контроль за виконанням
працівником не здійснюється, а
залежить від організації праці
адміністрації. Окрім того, такий спосіб
реєстрації було визначено
роботодавцем, а відтак за наявність чи
відсутність будь-яких документів,
зареєстрованих в такій книзі віднесено
на адміністрацію установи, оскільки
реєстрація документів полягає у
веденні запису облікових даних про
документ за встановленою
реєстраційною формою, яким фіксується
факт створення, відправлення або
одержання документа шляхом
проставлення на ньому реєстраційного
індексу з подальшим записом у
зазначених формах необхідних
відомостей про документ. Реєстрація
документів провадиться з метою
забезпечення їх обліку, контролю за
виконанням і оперативним
використанням наявної в документах
інформації. Реєструються документи
незалежно від способу їх доставки,
передачі чи створення.

Уся кореспонденція, що надходить
до установи, організації чи
підприємства, приймається, попередньо
обробляється і розподіляється за
призначенням канцелярією або
загальним відділом.

У випадках, якщо кореспонденція
надійшла безпосередньо до приймальні
керівництва установи, організації чи
підприємства вона підлягає
обов'язковій передачі до канцелярії
або загального відділу.

Кожний службовий документ, що
надходить до установи, організації чи
підприємства, підлягає обов'язковій
реєстрації у канцелярії, загальному
відділу або у відповідального за
діловодство у структурному підрозділі.

Організація проходження і
передавання на розгляд керівництву
документів покладається на
працівників канцелярії, загального
відділу, секретарів приймалень
керівництва і відповідальних за
діловодство у структурних підрозділах
в установі, організацій, на
підприємстві. Усі документи,
зареєстровані канцелярією або
загальним відділом,передаються на
розгляд керівництву і виконавцям через
секретарів приймалень

у день надходження під розписку.

Належних та допустимих доказів з
приводу ведення реєстрації
надходження кореспонденції, в тому
числі, і працівників установи, в
розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України,
відповідач суду не надав.

За приписом ч.1 ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

У відповідності до вимог
вищезазначеної норми позивачка 30.04.2013
р.подала заяву відповідачу про
звільнення з роботи за власним
бажанням та відпрацювавши два
тижні,включно 14 травня 2013 р. ( 13 травня
2013 р. позивачкою за №88 подавалась заява
відповідачу щодо проведення з нею
розрахунків) як визначено законом, вона
не вийшла на роботу з 15 травня 2013 р. і не
отримавши трудової книжки про
звільнення та розрахунків, відразу 15
травня 2013 р. звернулась до прокуратури
за захистом свого порушеного права.
Тоді як відповідач, в порушення
трудового законодавства не звільнивши
позивачку згідно її заяві, почав з 15
травня і по 14 червня 2013 р. складати акти
щодо невиходу позивачки на роботу без
поважних причин, а 14 червня 2013 р. видав
наказ про звільнення позивачки з
роботи за пунктом 4 частини 1 ст.40 КЗпП
України у зв'язку із прогулом без
поважних причин з 14 травня 2013 р., навіть
за той день, коли позивачка
відпрацювала. Ці акти, як належні
докази, до уваги прийняти не можна,
оскільки дії відповідача суперечать
вимогам трудового законодавства, як і
не можна прийняти до уваги довідку щодо
перевірки додержання трудового
законодавства Територіальною
державною інспекцією з питань праці у
Київській області, оскільки ця довідка
складена зі слів адміністрації
відповідача, а що стосується
дотримання трудового законодавства
роботодавцем та ведення відповідної
документації, то ці питання залишились
поза увагою і їм не була надана
відповідна оцінка, як контролюючої
установи відповідної галузі.

За таких обставин, правових
підстав до звільнення позивачки з
роботи у зв′?язку з прогулом без
поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП
України у відповідача не було.

Відповідо до ч. 3 ст.235 КЗпП
України у разі визнання формулювання
причини звільнення неправильним або
таким, що не відповідає чинному
законодавству, у випадках, коли це не
тягне за собою поновлення працівника
на роботі, орган, який розглядає
трудовий спір, зобов'язаний змінити
формулювання і вказати в рішенні
причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи викладене, рішення
суду першої інстанції про відмову у
задоволенні позовних вимог не можна
визнати законним та обгрунтованим,
воно підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог, оскільки
до компетенції суду не входить
скасування наказу установи, яка його
видала, а лише відповідність чи не
відповідність його чинному
законодавству. А тому, позовні вимоги
слід задовольнити частково. Визнавши
наказ №27-к від 14 червня 2013 р. про
припинення трудового договору
(контракту) 14 травня 2013 р. з ОСОБА_1 у
зв′?язку з прогулом без поважних
причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України не
законним та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким зобов′?язати
Києво-Святошинський територіальний
центр соціального обслуговування
(надання соціальних послуг) змінити
формулювання причини звільнення
ОСОБА_1 з посади заступника директора
Києво-Святошинського територіального
центру соціального обслуговування
(надання соціальних послуг) з п. 4 ч.1 ст.
40 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України з 15
травня 2013 р. Стягнути з
Києво-Святошинського територіального
центру соціального обслуговування
(надання соціальних послуг) судовий
збір на користь держави у розмірі 229
грн. 40 коп. у відповідності до вимог ст.
88 ЦПК України.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314,
316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Святошинського
районного суду міста Києва від 03 жовтня
2013 року скасувати. Позовні вимоги
задовольнити частково. Визнати наказ
№27-к від 14 червня 2013 р. про припинення
трудового договору (контракту) 14 травня
2013 р. з ОСОБА_1 у зв′?язку з прогулом без
поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП
України не законним та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким
зобов′?язати Києво-Святошинський
територіальний центр соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) змінити формулювання причини
звільнення ОСОБА_1 з посади заступника
директора Києво-Святошинського
територіального центру соціального
обслуговування (надання соціальних
послуг) з п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України на
ст. 38 КЗпП України з 15 травня 2013 р.

Стягнути з
Києво-Святошинського територіального
центру соціального обслуговування
(надання соціальних послуг) судовий
збір на користь держави у розмірі 229
грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: