Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2886/13
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Черниш Т. В.
УХВАЛА

Іменем України

25.12.2013 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого -
судді Черниш Т.В.,

суддів Письменного О.А.,

Карпенка О.Л.,

при
секретарі Дімановій Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору
дарування квартири недійсним, визнання
особи недієздатною, за апеляційною
скаргою відповідача на рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 8 серпня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2013 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з позовом про визнання
недійсним на підставі ст. 225, 226 ЦК
України договору дарування, укладеного
та нотаріально посвідченого 25 липня 2005
року, за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6
належну їй квартиру, розташовану за
АДРЕСА_1. Обґрунтовувала позовні вимоги
тим, що ОСОБА_5, яка доводиться їй,
позивачці, тіткою, страждала на
хронічне захворювання, перебувала на
обліку в Кіровоградській обласній
психіатричній лікарні з травня 2005 року.
За висновками судових психіатричних
експертиз, проведених в попередній
справі за заявою про визнання ОСОБА_5
недієздатною та встановлення над нею
опіки, остання за своїм психічним
станом не могла розуміти значення
своїх дій та керувати ними, зокрема, і
на момент укладення та підписання
договору дарування- 25 липня 2007 року.

Посилаючись на те, що після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 , яка за життя
склала на її користь заповіт, в тому
числі на квартиру, і вона прийняла
спадщину, позивач просила визнати
ОСОБА_5 недієздатною станом на 25 липня
2005 року та визнати договір дарування
недійсним з тих підстав, що на час його
укладення ОСОБА_5 не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Рішенням Кіровського районного
суду від 08 серпня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано недійсним
договір дарування на підставі ч. 1 ст. 225
ЦК, у визнанні ОСОБА_5 недієздатною на
момент вчинення правочину відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
ставила питання про скасування
зазначеного рішення з мотивів
невідповідності висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права. Зазначала, зокрема, що суд
безпідставно послався на висновки
судових психіатричних експертиз,
проведених в іншій справі, які є
сумнівними, як і медичні документи, на
підставі яких проводились експертизи.

В судовому засіданні суду
апеляційної інстанції відповідач та її
представник повністю підтримали
доводи апеляційної скарги. Представник
позивача ці доводи заперечувала.

Перевіривши за матеріалами
справи законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України,
заслухавши пояснення сторін та
дослідивши докази, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що за
договором дарування, укладеним і
нотаріально посвідченим 25 липня 2005
року, ОСОБА_5 як дарувальник передала
ОСОБА_6 безоплатно у власність належну
їй квартиру за АДРЕСА_1(а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.
ОСОБА_3, на ім'я якої ОСОБА_5 23 жовтня 2000
року склала заповіт, подала до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини за заповітом (а.с
19,101).

Позивач, посилаючись на те, що цим
договором порушені її як спадкоємця за
заповітом права та інтереси, у зв'язку
зі смертю 24 квітня 2012 року ОСОБА_6 позов
пред'явила до його дружини -ОСОБА_4, яка
прийняла спадщину в передбаченому
законом порядку.

Ухвалюючи про визнання
оспорюваного договору недійсним за ч.
1ст. 225 ЦК України, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_5 на момент
вчинення правочину не усвідомлювала
значення своїх дій і не могла керувати
ними.

На обґрунтування такого висновку
суд посилався на обставини,
встановлені рішенням апеляційного
суду Кіровоградської області від 22
грудня 2009 року,залишеним без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 лютого 2012
року, в цивільній справі за заявою
ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_5
недієздатною та встановлення над нею
опіки (а.с.10-15) та на висновки
амбулаторних судово-психіатричних
експертиз від 13 червня 2008 року №380 і
повторної від 24 липня 2009 року (акт № 419),
за якими ОСОБА_5 страждала хронічним
психічним захворюванням в формі
атеросклеротичної деменції, за своїм
психічним станом не могла розуміти
значення своїх дій і розумно керувати
ними(а.с.6,103).

Висновком зазначеної повторної
експертизи від 24 липня 2009 року
апеляційний суд мотивував рішення від
22 грудня 2009 року, яким залишено без змін
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 21 вересня 2009 року в
частині визнання ОСОБА_5 недієздатною
та призначення її опікуном ОСОБА_3

Згаданими судовими рішеннями
встановлено, що ОСОБА_5 з 2005 року
знаходилась під наглядом лікарів -
психіатрів Кіровоградської обласної
психіатричної лікарні. В травні 2005 року
лікарем-психіатром диспансерного
відділення в неї виявлено наявність
інтелектуально-мнестичного розладу.
Психічний статус в травні 2005 року
знаходився у відповідності до важкого
клінічного перебігу хвороби
(дисциркулярної енцелофалопатії П ст.)
і відповідає критеріям
атеросклеротичної деменції (а.с.10-12).

Зазначені факти відповідно до ч. 3
ст. 61 ЦПК України є преюдиціними, тому
не підлягають доказуванню.

Крім того, ухвалою апеляційного
суду Кіровоградської області від 25
вересня 2013 року за клопотанням
представника відповідача, заявленим у
справі, що розглядається, відповідно до
п.2 ч. 1 ст. 145 ЦПК була призначена
посмертна судово-психіатрична
експертиза. Результати цієї
експертизи( акт №578 від 26 листопада 2005
року), проведеної судово-психіатричною
експертною комісією Кіровоградської
обласної психіатричної лікарні,
підтвердили висновки про те, що ОСОБА_5
під час укладення договору дарування
квартири 25 липня 2005 року страждала
атеросклеротичною деменцією. За своїм
психічним станом на момент укладення
договору 25 липня 2005 року не могла
розуміти значення своїх дій та розумно
керувати ними(а.с.187-189).

Колегія суддів вважає, що
експертизою зроблено категоричний
висновок про абсолютну неспроможність
ОСОБА_5 саме на момент вчинення
оспорюваного правочину розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Показам допитаних в суді першої
інстанції свідків щодо психічного та
фізичного стану ОСОБА_5, її поведінки, а
також взаємовідносин сторін суд дав
належну оцінку. Між тим, ці показання
свідків мають лише побічне значення
для встановлення того, чи була здатною
ОСОБА_5 в конкретний момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та керувати ними.

Відповідач не надала будь-яких
доказів, які б спростовували б висновок
експертизи та покладені в основу
рішення висновки.

З огляду на наведене, колегія
суддів вважає правильним по суті
рішення суду в частині визнання
недійсним договору дарування квартири
на підставі ст. 225 ЦК України. Як
пояснила представник позивача, в ході
розгляду справи вона уточнила таку
підставу заявленого позову. Крім того,
вище зазначеним рішенням апеляційного
суду від 22 грудня 2009 року змінено
рішення Кіровського районного суду від
21 вересня 2009 року в частині визнання
ОСОБА_5 недієздатною з 25 липня 2005 року: з
резолютивної частини виключено слова
«з 25 липня 2005 року».

Суд першої інстанції відмовив в
задоволенні позову в частині визнання
недієздатною ОСОБА_5 саме на момент
укладення договору, і рішення в цій
частині фактично не оскаржується, що
вбачається зі змісту апеляційної
скарги, яка не містить доводів щодо
невідповідності покладених в основу
зазначеного рішення висновків суду в
цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку, що при
розгляді справи судом першої інстанції
допущено порушення норм матеріального
та процесуального права, які
передбачені ст. 309 ЦПК України як
підстави для скасування правильного по
суті рішення.

Виходячи з наведеного та
керуючись ст.303, п.1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308,
313-315 ЦПК України, колегія суддів
судової палати в цивільних справах

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Кіровського районного
суду м. Кіровограда від 8 серпня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді