Придніпровський районний суд
номер справи 711/8062/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2013 року Придніпровський
районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого – судді Степаненко О.М.,

при секретарі Проценко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договорами позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договорами позики, вказуючи,
що 25.11.2006 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали від
неї позику в сумі 20000,00 грн. та
зобов'язались кожного місяця
сплачувати кошти в сумі 1600 грн.
Підтвердженням цього факту є розписка
від 25.11.2006 власноруч написана ОСОБА_2 у
присутності відповідача ОСОБА_3 та
свідка ОСОБА_4

31.01.2007 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримала від неї
позику в сумі 10000,00 грн. без зазначеної
суми щомісячних обов'язкових виплат,
але усно було обумовлено 5 % у місяць, що
складало 500 грн., про що свідчить
власноруч написана розписка
відповідача ОСОБА_2 від 31.01.2007 та свідка
ОСОБА_5

І у першому і у другому випадку
отримання позики обидві відповідачки
про повернення позики ручалися одна за
одну по взятих зобов'язаннях, однак
розписки писала ОСОБА_2, оскільки
посилалась на наявність при собі
паспорту.

На підставі таких домовленостей у
подальшому було здійснено
відповідачами декілька повернень
позичкових коштів, про що вона видала
розписки та залишила собі копії.

Але до теперішнього часу відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняті на себе
зобов'язання по договорам позики не
виконують, гроші не повертають ні у
який спосіб та не зважають на те, що
неодноразово до них пред’являлись
претензії та вимоги.

Просить (з урахування заяви про
уточнення позовних вимог в кінцевій
редакції від 27.12.2013) стягнути солідарно
із відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг
на користь ОСОБА_1 згідно договору
позики від 25.11.2006 - 189662,35 грн., що
еквівалентно 23728,55 доларів США;
стягнути солідарно з відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг на користь ОСОБА_1
згідно договору позики від 31.01.2007 - 38040,59
грн., що є еквівалентом 4759,23 доларів
США.; стягнути судові витрати по сплаті
судового збору.

Під час судового розгляду справи
позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримала,
просила їх задоволити, вважає, що
відповідати по зобов’язаннях повинні
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно, так як вони
разом були присутніми під час
укладання договорів позики, гроші ними
позичались для їх спільних потреб, вони
є родичами (матір’ю та дочкою), обидві
частково повертали позику. Також
пояснила, що претензії та вимоги на
адресу відповідачів були усними. Чому
саме вона лише у вересні 2013 року
звернулась до суду, пояснює проханням
відповідачів не звертатись до суду, а
також їх запевнення у поверненні боргу.

Представник відповідача ОСОБА_2 за
довіреністю ОСОБА_6 позовні вимоги не
визнав, просив застосувати строки
позовної давності, пояснив, що його
довірителька ОСОБА_2 не заперечує факту
укладання договорів позики від 25.11.2006
та 31.01.2007 та отримання нею грошей
відповідно 20000,00 грн. та 10000,00 грн. на
умовах, визначених у розписках. Вказав,
що ОСОБА_2 частково гроші повертала,
однак ніяких розписок від ОСОБА_1 не
вимагала, відповідно ніяких розписок
від неї і не брала. Доказів повернення
коштів ОСОБА_2 надати не може.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов не визнала, пояснила, що кошти в
сумі 20000 грн. та 10000 грн., згідно розписок
від 25.11.2006 та 31.01.2007 брались ОСОБА_2
особисто; обов'язки щодо погашення
заборгованості ОСОБА_2 згідно розписок
від 25.11.2006 та 31.01.2007 на неї не
покладались; договори поруки, згідно
яких вона б брала на себе обов'язки, у
випадку невиконання боржником
зобов'язань, та нести з ним солідарну
відповідальність перед кредитором
ОСОБА_1, вона не підписувала й не
укладала. Жодних коштів в рахунок
погашення боргу по розпискам від 25.11.2006
та 31.01.2007 вона не сплачувала. Просить в
задоволенні позову ОСОБА_1 в частині
стягнення боргу із ОСОБА_3 відмовити в
повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача
ОСОБА_1, представника відповідачки
ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_6,
відповідача ОСОБА_3, перевіривши надані
суду докази на засадах змагальності
сторін, встановив наступні фактичні
обставини та правовідносини.

Судом встановлено, позивачем по справі
ОСОБА_1 надано суду написану власноруч
розписку від 25.11.2006 від імені ОСОБА_2
щодо отримання позики від ОСОБА_1 в сумі
20000,00 грн. на один місяць з обов’язковою
місячною виплатою 1600 грн. Крім того,
ОСОБА_2 в розписці зобов’язувалась у
випадку неповерненя у визначений строк
грошей, кожен прострочений місяць
сплачувати кошти в сумі 1600 грн. «на
протязі 4-5 місяців».

Також, позивачем в обґрунтування вимог
суду надана власноруч написану
розписку від 31.01.2007 від імені ОСОБА_2 на
отримала від неї позики в сумі 10000,00 грн.
до 01.03.2007 без зазначеної суми
щомісячних обов'язкових виплат.

Факт укладання розписок та отримання
коштів, визначених у них, представником
позивача ОСОБА_2 визнаний, а тому за
правилами ст. 61 ЦПК України не підлягає
доказуванню.

В той же час, позивачем ОСОБА_1 до ОСОБА_2
та ОСОБА_3 заявляються вимоги щодо
солідарного стягнення боргу, з якими
суд частково погодитись не може.

Так, відповідно до ст. 541 ЦК України
солідарний обов'язок або солідарна
вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання.

Статтею 543 ЦК України у разі
солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Виходячи зі змісту ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 ЦК України,
зокрема договорів та інших правочинів.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у простій письмовій
формі, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка.

За визначеною диспозицією ст. 626 ЦК
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи зміст та умови розписок
від 25.11.2006 та 31.01.2007 судом не встановлено
визначених договорами обов'язки ОСОБА_3
щодо погашення заборгованості ОСОБА_2

Позивачем ОСОБА_1 суду не доведено
існування договорів поруки, згідно
яких відповідач ОСОБА_3 могла
відповідати солідарно по боргових
зобов’язаннях ОСОБА_2, які виникали на
підставі вказаних розсипок.

Суд критично оцінює посилання позивача
ОСОБА_1 щодо існування усної
домовленості про солідарну
відповідальність ОСОБА_3, так як
вказане суперечить доведеними умовами
правочинів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Таким чином суд вважає, що виходячи із
відомостей розписок від 25.11.2006 та 31.01.2007,
договір позики був укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому встановлені у
розписках обов’язки, стосуються
тільки ОСОБА_2

З цих підстав вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 є
безпідставними, та такими, що не
підлягають до задоволення.

Відмовляючи у таких вимогах суд
керувався п.11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі», згідно якого, встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Досліджуючи вимоги ОСОБА_1 щодо
стягнення боргу за договорами позики
суд встановив наступне.

Судом підтверджено існування між
позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів
позики на умовах, визначених
розписками від 25.11.2006 та 31.01.2007.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов’язаний повернути
позикодавцеві позику у строк, що
встановлений договором.

Договір є обов’язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Зі змісту розписки від 25.11.2006 судом
встановлено, що ОСОБА_2 отримала від
ОСОБА_1 кошти в сумі 20000,00 грн. строком на
один місяць. Разом з цим, ОСОБА_2 був
взятий обов'язок у випадку
прострочення виконання зобов'язання
сплачувати кожного місяця (на протязі
чотирьох-п'яти місяців) 1600 грн. Таким
чином, строк виконання ОСОБА_2
зобов'язання по поверненню коштів
разом із додатковими виплатами
закінчився 25.04.2007.

Згідно розписки від 31.01.2007 ОСОБА_2
отримала від ОСОБА_1 кошти в сумі 10000,00
грн. Строк повернення даної суми коштів
був встановлений до 01.03.2007.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Таким чином, початок позовної давності
для стягнення утвореної відповідачем
ОСОБА_2 заборгованості необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, суд
дійшов наступного висновку, так як
строк виконання ОСОБА_2 зобов'язання по
поверненню коштів за розпискою від
25.11.2006 разом із додатковими виплатами
закінчився 25.04.2007, тому строк позовної
давності звернення ОСОБА_1 за захистом
своїх порушених прав до суду
розпочався 26.04.2007 і закінчився 26.04.2010.

Згідно розписки від 31.01.2007 строк
повернення даної суми коштів був
встановлений до 01.03.2007, тому строк
позовної давності звернення ОСОБА_1 за
захистом своїх порушених прав по
даному правочину до суду розпочався
02.03.2007 і закінчився 02.03.2010.

Оскільки позивач звернувся до суду
лише 18.09.2013, тому суд вважає, що вимога
представника відповідача ОСОБА_2 про
застосування строків позовної
давності є обґрунтованим.

Крім того, перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст.
264 ЦК України).

Посилання позивача ОСОБА_1 на наявність
копій розписок, написаних нею про
отримання коштів в рахунок повернення
коштів по розписках, суд оцінює
критично, як такі, що не можуть бути
підтверджені іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 3,4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких досліджених обставин, суд
встановив порушені права позивача
ОСОБА_1 за договорами позики від 25.11.2006
та 31.01.2007, однак, вбачає підстави для
задоволення заяви представника
відповідачки ОСОБА_2 про застосування
позовної давності до позовних вимог,
так як позивачка ні під час подачі до
суду позовної заяви, ні під час
судового розгляду справи не порушувала
перед судом питання про поновлення
пропущеної позовної давності.

Керуючись ст. ст. 11, 254, 252-255, 256, 257, 261, 264,
267, 526, 530, 610, 611, 626, 629, 631, 1047, 1049 ЦК України,
ст. ст. 5, 6, 10, 11, 57 - 60, 81, 88, 208, 209, 212 - 215, 218, 223
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договорами позики від 25.11.2006 та 31.01.2007 –
відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Черкаської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Головуючий

О.М.Степаненко