ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Справа № 362/6690/13-ц
Провадження № 2/362/2795/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.12.2013 року Васильківський
міськрайонний суд Київської області в
складі: головуючого - судді Корнієнка
С.В., при секретарі - Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Василькові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Київська Русь», третя особа - ОСОБА_2,
про визнання недійсним договору
іпотеки,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вимогами
про визнання недійсним з моменту
укладення Договору іпотеки від 1 серпня
2007 року, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, за
реєстровим № 4361 (із усіма внесеними
змінами і доповненнями), укладений між
ним, позивачем, та відповідачем -
банком, мотивуючи свої вимоги тим, що
при його укладені та його виконанні
були порушені вимоги чинного
законодавства України.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю.

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнав та просив
відмовити в його задоволені.

Третя особа у судове засідання не
з'явилась, разом з тим подала до суду
свій відзив на позовну заяву, у якому
просила розглянути справу у її
відсутності, та врахувати при
винесенні судового рішення викладені
нею положення чинного законодавства
України, згідно з якими кредитний
договір № 31-03.2-1 від 1 серпня 2007 року між
сторонами ОСОБА_1 та ПАТ "Банк "Київська
Русь» є неукладеним.

Заслухавши пояснення сторін
цивільного процесу, дослідивши
письмові матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Так, відповідно до положень ст.1 Закону
України «Про іпотеку», іпотека - це вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким, іпотекодержатель має
право у разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Згідно з положеннями ст. 3 Закону
України «Про іпотеку», іпотека має
похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання або до
закінчення строку дії іпотечного
договору. Основне зобов'язання - це
зобов'язання боржника за договорами
позики, кредиту, купівлі-продажу,
лізингу, а також зобов'язання, яке
виникає з інших підстав, виконання
якого забезпечене іпотекою.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про іпотеку» іпотечний
договір повинен містити такі істотні
умови, як зміст та розмір основного
зобов'язання, строк і порядок його
виконання та/або посилання на правочин,
у якому встановлено основне
зобов'язання.

Відповідно до абз. 4 ч. 4 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» в
договорі про надання споживчого
кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2)
детальний розпис сукупної вартості
кредиту для споживача (у процентному
значенні та грошовому виразі) з
урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг
(реєстратора, нотаріуса, страховика,
оцінювача тощо), пов'язаних з
одержанням, обслуговуванням,
погашенням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо
кредит видаватиметься частинами, дати
і суми надання таких частин кредиту та
інші умови надання кредиту; 4) право
дострокового повернення кредиту; 5)
річна відсоткова ставка за кредитом; 6)
умови дострокового розірвання
договору; 7) інші умови, визначені
законодавством, до яких, зокрема,
відносяться мета, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту.

Згідно з положеннями п.п. 3.2., 3.3. та 3.8.
«Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту», затверджених постановою
Національного банку України від 10.05.2007
року за № 168 та зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 25.05.2007
року за № 541/13808 (надалі - Правила)
встановлюють, що банки зобов'язані в
кредитному договорі зазначати графік
платежів за кожним платіжним періодом
(тобто, на весь період кредитування);
сукупну вартість кредиту з урахуванням
процентної ставки за ним, вартості всіх
супутніх послуг та інших фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговуванням і
погашенням кредиту, а також зазначити
її в процентному значенні та в
грошовому виразі у валюті платежу за
кредитним договором, у вигляді: а)
реальної процентної ставки (у
процентах річних), яка точно дисконтує
всі майбутні грошові платежі споживача
за кредитом до чистої суми виданого
кредиту, б) абсолютного значення
подорожчання кредиту (у грошовому
виразі), розрахунок якого здійснюється
шляхом підсумовування всіх платежів
(проценти за користування кредитом, усі
платежі за супутні послуги, пов'язані з
наданням кредиту, його обслуговуванням
і погашенням), здійснених споживачем як
на користь банку, так і на користь
третіх осіб під час отримання,
обслуговування та погашення кредиту;
попереджати споживача щодо валютних
ризиків.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону
України "Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати" (на
далі «Закон»), іпотечний борг - основне
зобов'язання за будь-яким правочином,
виконання якого забезпечене іпотекою.

Як вбачається з положень абз. 4 ч.1 ст.1
Закону, договір про іпотечний борг -
цивільно-правова угода, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав і обов'язків, які
виникають у кредитодавця та боржника з
приводу іпотечного боргу.

Відповідно до абз. 6 ч.1 ст.1 Закону,
іпотечне кредитування -
правовідносини, що виникають з
приводу набуття права вимоги
іпотечного боргу за правочинами та
іншими документами.

З огляду на наведене, суд приходить до
висновку, що кредитний договір № 31-03.2-1,
укладений 1 серпня 2007 року між
позивачем та відповідачем є договором
про іпотечний борг.

Оскаржуваний договір іпотеки,
укладений на забезпечення виконання
основного зобов'язання - кредитного
договору № 31-03.2-1 від 01 серпня 2007 року
між сторонами.

Оскільки укладений між позивачем та
відповідачем кредитний договір
забезпечений оскаржуваним договором
іпотеки від 01.08.2007 року, він підпадає
під правове рулювання Закону України
"Про іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати" та Законом
України «Про захист прав споживачів».

Крім того, на думку суду, іпотека має
похідне зобов'язання, воно існує
стільки і скільки існує основне
зобов'язання, відтак окремо Договір
іпотеки розглядатись не може, його
необхідно розглядати лише в
сукупності з основним зобов'язанням -
договором про іпотечний борг, а саме
кредитним договором № 31-03.2-1 від 01
серпня 2007 року між позивачем та
відповідачем.

Суд також встановив, що при укладенні
договору про іпотечний кредит були
порушені наступні норми законодавства
України, зокрема :

в порушення вимог ст. 345 Господарського
кодексу України в кредитному договорі
не була передбачена мета кредиту та
взагалі відсутні будь-які посилання на
те, для яких цілей видається кредит;

в кредитному договорі відсутні
обов'язки та відповідальність банку
щодо видачі кредиту. Згідно з кредитним
договором, кредит видається шляхом
видачі готівкових коштів з каси на
підставі заявок. Однак, в кредитному
договорі немає статей, пунктів та
розділів, які б передбачали обов'язки
банку щодо певних строків видачі
готівкових коштів та відповідальність
за невиконання таких строків;

у ст. 5 кредитного договору зазначено,
що нарахування відсотків банк починає
з дня перерахування коштів на поточний
рахунок позичальника, а не з дати
видачі кредитних коштів готівкою, як це
прописано в п. 1.5. ст. 1 кредитного
договору. При цьому, позичальник не
підписував жодних документів про
відкриття позичкового рахунку. Тобто,
існує неузгодженість між умовами
видачі кредиту та початком перебігу
нарахування відсотків;

в порушення вимог абз. 4 ч. 4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» та п. 3.3. Правил, банк не
зазначив в кредитному договорі
загальну (сукупну) вартість кредиту,
шляхом зазначення реальної процентної
ставки (у процентах річних) та
абсолютного значення подорожчання
кредиту (у грошовому виразі) з
урахуванням відсоткової ставки за
кредитом та вартості всіх послуг
(реєстратора, нотаріуса, страховика,
оцінювача тощо), пов'язаних з
одержанням, обслуговуванням,
погашенням кредиту та укладенням
договору про надання споживчого
кредиту, а також відсутні умови
дострокового розірвання договору.

Тобто, в договорі про іпотечний кредит
відсутня згода за такою істотною
умовою договору, як згода сторін щодо
детального розпису загальної
(сукупної) вартості кредиту для
споживача, яка є обов'язковою в силу
положення абз. 4 ч. 4 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» та п. 3.3.
Правил.

Окрім цього, в кредитному договорі
відсутня згода сторін щодо графіку
платежів за кожним платіжним періодом
(тобто, на весь період кредитування), що
є обов'язковим в силу положення п. 3.2.
Правил, а також банком не виконана
вимога про попередження споживача щодо
валютних ризиків, що є обов'язковим в
силу положення п. 3.8. Правил.

Також, банком порушені вимоги ч. 1
ст. 2 Закону України "Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати", якою
передбачено, що основні економічні та
правові вимоги виникнення іпотечного
боргу мають бути розкриті до укладання
договору про іпотечний борг. Така
інформація повинна бути оприлюднена
кредитодавцем у письмовій формі і
містити опис грошових зборів і витрат,
пов'язаних з установленням іпотеки;
принципи визначення плати за договором
про іпотечний борг; положення про
інфляційне застереження; порядок
дострокового виконання основного
зобов'язання у разі
неплатоспроможності боржника або
невиконання боржником своїх
зобов'язань за договором про іпотечний
борг та юридичні наслідки цього
невиконання; право боржника
попереджати кредитодавця про можливе
невиконання основного зобов'язання;
реквізити ліцензії та/або свідоцтва
про внесення кредитодавця до
Державного реєстру фінансових установ
чи Державного реєстру банків; інші
умови за рішенням кредитодавця.

Ця інформація, яка повинна була бути
розкрита та оприлюднена банком до
моменту укладення кредитного договору
з позичальником, є частиною пропозиції
та істотною умовою договору, оскільки
обов'язковість її оприлюднення прямо
передбачена вимогами ст. 2 цього Закону.

Всупереч положенню ч. 1 ст. 2 Закону
України "Про іпотечне кредитування,
операції з консолідованим іпотечним
боргом та іпотечні сертифікати" на
момент розгляду справи банк не надав
доказів того, що вказана інформація про
основні економічні та правові вимоги
виникнення іпотечного боргу, які мають
бути розкриті до укладання договору
про іпотечний борг, була письмово
оприлюднена та надана позивачу.

Таким чином, суд приходить до висновку
що кредитний Договір - основне
зобов'язання, між Позивачем та банком є
неукладеним (таким що не відбувся).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір і
прийняття пропозиції другою стороною.
Таким чином, інформація, яка повинна
була бути надана банком до моменту
укладення договору з позичальником, є
частиною пропозиції та істотною умовою
договору, оскільки обов'язковість її
оприлюднення прямо передбачена
законом. Відсутність в кредитному
договорі мети кредиту, обов'язків та
відповідальності банку, а також не
здійснення банком письмового
оприлюднення, передбаченого п. 2. ст. 2
Закон України "Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати", не можуть бути
підставами для визнання кредитного
договору недійсним, оскільки вказане
невиконання свідчить про недотримання
сторонами вимог щодо істотних умов, які
є необхідними при укладенні вказаного
договору, а отже кредитний договір,
який оспорюється, є неукладеним, а тому
не підлягає захисту.

Так, згідно з п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» встановлено, що
відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину. Зокрема, не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення.

Окрім цього, пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в постанові від 30.03.2012 року за № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснив у п. 14, що суди повинні
розмежовувати кредитний договір, який
є недійсним у силу закону (нікчемний)
або може бути визнаний таким у судовому
порядку (оспорюваний) з підстав,
встановлених частиною першою статті 215
ЦК, та кредитний договір, який є
неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема, у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
його істотної умови або зміст яких
неможливо встановити виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК України).

На основі викладеного Суд робить
висновок про те, що оскільки кредитний
договір (основне зобов'язання) є
неукладеним (таким, що не відбувся), з
підстав які викладені вище, а тому і
оскаржуваний договір іпотеки щодо
забезпечення такого не існуючого
зобов'язання також не породжує жодних
прав та обов'язків, а відтак - є
неукладеним (таким, що не відбувся). і
тому теж не породив жодних юридичних
наслідків.

З факту неукладеності кредитних
договорів між відповідачами та банком
випливає відсутність між сторонами
зобов'язальних відносин, а тому
зазначена обставина жодним чином не
порушує прав та охоронюваних законом
інтересів позивача, а тому вони не
потребують судового захисту.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст.3, 6, 14, 16, 203, 210, 215, 526, 638, 640, 1054 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК
України, суд,-

в и р і ш и в :

В задоволені позову ОСОБА_1
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги або закінченню апеляційного
провадження.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Васильківський міськрайонний суд
Київської області шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Корнієнко С.В.