АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/8272/13
Головуючий 1 інст. -
Справа № 638/3412/13-ц
Категорія: захист права власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

при секретарі Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
його представника ОСОБА_3 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 12 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
треті особи ОСОБА_5, головне управління
державної міграційної служби України в
Харківській області про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та зняття з
реєстрації, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в якому
просив про визнання ОСОБА_4 таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та - про
зобов'язання ГУДМС України в
Харківській області зняти відповідача
з реєстрації постійного місця
проживання за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог
постався на те, що на підставі рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 20.04.2012 року він є власником
зазначеної квартири, в якій залишилося
зареєстрованим постійне місце
проживання відповідача, який вселився
до неї як син колишньої дружини
позивача, яка була власником квартири
на той час. Після розірвання шлюбу і
поділу спільного майна подружжя,
зазначена квартира належить лише
позивачеві, а відповідач не належить до
членів сім'ї позивача. ОСОБА_4 після
свого засудження за скоєння злочину до
позбавлення волі вже тривалий час не
проживає у вказаній квартирі, однак
позивач змушений за нього сплачувати
комунальні платежі, а реєстрація
відповідача у квартирі обмежує
позивача в можливості розпорядитися
нею на свій розсуд.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 12 листопада 2013 року у
задоволенні позову було повністю
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
його скасувати і ухвалити нове рішення
про повне задоволення заявлених вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, ст.ст. 405, 406 ЦК
України, невідповідності висновків
суду обставинам справи, що суд
помилився у своїх висновках про
наявність сервітуту і не взяв при цьому
до уваги, що після поділу майна
подружжя ці правовідносини між ними
припинилися.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК
України перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити з наступних
підстав.

Судом правильно встановлено, що ОСОБА_2
і ОСОБА_5 перебували у спільному шлюбі,
а відповідач ОСОБА_4 є сином останньої,
був нею вселений у належну їй на той час
квартиру АДРЕСА_1, яка після розірвання
шлюбу та поділу спільного майна
подружжя належить лише позивачеві.
Відповідач з 22.12.2011 року за вироком суду
відбуває покарання у місцях
позбавлення волі, яке йому призначене
до 22.12.2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позову
районний суд дійшов висновку, що
внаслідок вселення до спірної квартири
у якості члена сім'ї її власника,
відповідно до ст. 405 ЦК України
відповідачу був встановлений сервітут
на право користування цим житлом, який
є обов'язковий для нового власника
квартири, а передбачених ст.ст. 405, 406 ЦК
України підстав для його припинення по
справі не встановлено.

Однак висновки районного суду не
відповідають встановленим обставинам
справи і нормам матеріального права, що
відповідно до п.п. 3, 4 Ч. 1 СТ. 309 ЦПК
України є підставами для скасування
рішення районного суду і ухвалення
нового рішення по суті заявленого
позову.

Районний суд не взяв до уваги, що у ст. 41
Конституції України, ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
яка ратифікована Законом України від 17
липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися в
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння - у спосіб,
передбачений ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Права власника квартири, житлового
будинку визначені у ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України і передбачають його
право використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Дійсно, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Однак районний суд не взяв до
уваги, що за ч. 2 цієї ж статті член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі своєї
відсутності без поважних причин понад
один рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником
житла або законом. Районний суд вважав
поважними причинами відсутності
відповідача у вказаній квартирі понад
один рік той факт, що він перебуває в
ув'язненні.

Однак, аналіз змісту вказаної правової
норми свідчить про те, що право члена
сім'ї власника квартири (будинку)
користуватися цим житловим будинок
виникає лише за умови наявності у
власника права приватної власності на
це майно і пов'язано з існуванням між
власником та вселеною особою
сімейно-правових відносин, а відтак
припинення права власності особи на
таке житло припиняє право вселених нею
членів її сім'ї на користування цим
будинком, що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК
України, за якою припинення обставини,
яка була підставою для встановлення
сервітуту, припиняє сам сервітут.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України також
передбачено збереження права
користування житлом для членів сім'ї,
які припинили сімейні відносини з
власником будинку, лише при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Враховуючи, що відповідач не набув
самостійного права користування
житлом з підстав, передбачених законом
(найм, оренда тощо), тому відповідно до
наведених вище норм матеріального
права після зміни власника він втратив
таке право і тому позовні вимоги в цій
частині підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про зняття з
реєстрації, то в цій частині позов не
підлягає задоволенню, оскільки в
результаті визнання судом особи такою,
що втратила право користування житлом,
такі наслідки передбачені ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» без додаткового ухвалення
рішення суду. До відмови у знятті з
реєстрації на підставі рішення суду
про позбавлення права користування
жилим приміщенням (квартирою) права
позивача у цьому питанні не порушені і
тому суд відповідно до приписів ст. 16 ЦК
України про захист права лише у
передбачений законом чи договором
спосіб не має підстав для ухвалення
рішення з цього приводу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 309, 319-325 ЦПК України, судова
колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 12 листопада 2013 року в
частині відмови у задоволені позову
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, скасувати і ухвалити нове
рішення про задоволення цих вимог.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині, що стосується відмови
у знятті з реєстрації, вказане рішення
районного суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
114,70 грн. понесених судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак протягом двадцяти днів після
набрання законної сили може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: