АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2013 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д.,
Перепелюк І. Б.

секретар Сабадаш Ю.С.

за участю позивача ОСОБА_1, його
представника ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовами ОСОБА_1,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права
власності на частини житлового будинку
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 15 листопада 2013
року,

встановила:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання
права власності на частину житлового
будинку.

Зазначав, що під час перебування у
шлюбі його батьки, у т.ч. відповідач
ОСОБА_5, за згодою органу опіки і
піклування продали належну їм на праві
власності квартиру АДРЕСА_1.

Після продажу квартири він разом із
батьками та братом ОСОБА_4
переїхав жити до бабусі, а пізніше до
тітки батька. Нового житла батьками для
них так і не було придбано.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що кошти від продажу
квартири відповідач витратив на
придбання автомобіля, а пізніше на
відшкодування шкоди, завданої
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, просив визнати за ним право на
1/4 частину будинку АДРЕСА_1, який
належить відповідачу.

В ході розгляду справи третя особа
ОСОБА_4 у квітні 2013 року звернувся до
суду з аналогічним позовом до ОСОБА_5

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 15 листопада 2013 року
в задоволенні позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його позовні вимоги.

Посилається на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з
безпідставності та недоведеності
позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є
правильним.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу ОСОБА_1, третій особі із
самостійними вимогами ОСОБА_4, а також
їх матері ОСОБА_6 на праві спільної
сумісної власності належала квартира
АДРЕСА_1 (а. с. 81).

Рішенням виконавчого комітету
Чернівецької міської ради від 19 квітня
1996 року було надано згоду на
посвідчення договору купівлі-продажу
частини вищезазначеної квартири
належній неповнолітнім ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 (на даний час ОСОБА_4) (а. с. 16-17).

25 жовтня 1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8
було укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не
був співвласником згаданої квартири та
не розпоряджався нею.

Відповідно підстав вважати, що ним
порушено право позивача ОСОБА_1 на
житло немає.

Позов ОСОБА_1 заявлено з підстав ст. 86 ЦК
УРСР 1963 року, ст. ст. 386, 392 ЦК України 2003
року, ст. 1 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», ст. 47 Конституції України, ст. 17
Загальної декларації прав людини.

Проте указані правові норми не
регулюють спірних відносин.

Так, відповідач не приймав участі у
приватизації квартири, право власності
на яку мали позивачі, він не позбавляв
примусово позивачів права власності на
житло, на ньому не лежав обов'язок
забезпечити їх житлом.

Тому доводи апелянта про порушення
судом першої інстанції згаданих норм
матеріального права є
необґрунтованими.

З посиланням на ст. ст. 78, 79 Кодексу про
шлюб та сім'ю України апелянт стверджує
про обов'язок відповідача відповідати
за витрату коштів після продажу
квартири, що належала позивачам, шляхом
визнання за позивачами права на частку
у майні відповідача.

Проте суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позивачами не
доведено факту розпорядження
відповідачем коштами від продажу
квартири, а обраний позивачем ОСОБА_1
спосіб захисту права шляхом визнання
за ним права власності на частку майна
відповідача не передбачений ні
законодавством, що діяло на час на
продажу квартири, ні нині діючим
законодавством.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
є по суті правильним, а доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для його скасування.

Керуючись ст. 303, п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 15 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Яремко В. В.

Судді
Галичанський А. Д.

Перепелюк І. Б.