Провадження №2/761/7360/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

23 грудня 2013 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Саадулаєва А.І.,

при секретарі Губиш Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу

за позовом ОСОБА_1;

до ОСОБА_2;

про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та зобов'язання вчинити
дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
ОСОБА_2(далі відповідачка, ОСОБА_2) про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зобов'язання вчинити дії.

Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 є
власником квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується Договором
купівлі-продажу квартири від 22.02.2007
року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 22.02.2007 р. та
шлюбним договором від 14.04.2010 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 14.04.2010 року. У зазначеній
квартирі по сьогоднішній день
продовжують бути зареєстрованими
колишня дружина ОСОБА_2 та донька
позивача ОСОБА_5, що підтверджується
довідкою (Форма №3) № 232 від 07.08.2013 року,
виданої Комунальним підприємством
«Житлово-експлуатаційна контора
«Михайлівська». Відповідачка фактично
не проживає у зазначеній квартирі на
теперішній час. З відповідачкою
подружні стосунки сторін припинились у
вересні 2009 року, приблизно три місяці
позивач винаймав квартиру, а
відповідачка проживала у квартирі
позивача, АДРЕСА_1. З кінця грудня 2009
року відповідачка зібрала всі свої
речі та за власною волею виїхала з
квартири проживати до іншого чоловіка,
а позивач повернувся до своєї квартири,
де постійно проживав спочатку сам, а
пізніше з новою родиною. Рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 07.07.2010 року шлюб між позивачем
та відповідачем було розірвано.
Доказом даної обставини є Свідоцтво
про розірвання шлюбу від 28.09.2010 року.
Реєстрація місця проживання
відповідачки у квартирі позивача
порушує його право користуватися та
розпоряджатися своїм майном на власний
розсуд, оскільки це право обтяжене
фактом реєстрації в квартирі
відповідачки та пов'язаними з цим
формальностями. Зокрема, позивач
позбавлений можливості закласти в
іпотеку дану квартиру для отримання
кредиту, в чому має потребу.
Відповідачка не сплачує за
житлово-комунальні послуги, не
цікавиться квартирою, не приймає
участі у підтримуванні її нормального
технічного стану, не отримує
кореспонденцію за даною адресою,
проживає за іншою адресою. Зважаючи на
ті обставини, що відповідачка не
проживає в квартирі АДРЕСА_1 та не є
членом сім'ї власника житла, позивач
вважає її такою, що втратила право на
користування вказаною адресою.

Ухвалою від 20 вересня 2013 року було
відкрито провадження по справі та
призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_6 позовні вимоги
підтримала в повному обсязі, позов
просила задовольнити.

Відповідачка у судове засідання не
з'явилася, повідомлена належним чином
про розгляд справи.

Суд, керуючись ст. 224 ЦПК України суд
ухвалив про заочний розгляд справи на
підставі наявних в матеріалах справи
доказів, отримавши на це згоду
позивача.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши наявні в
матеріалах справи докази у їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позов підлягає до задоволенню
частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 Цивільного
процесуального кодексу України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Громадянам, які
потребують соціального захисту, житло
надається державою та органами
місцевого самоврядування безоплатно
або за доступну для них плату
відповідно до закону. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Згідно положень ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується Договором
купівлі-продажу квартири від 22.02.2007
року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 22.02.2007 р.,
зареєстровано в реєстрі за № 626 та
шлюбним договором від 14.04.2010 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 14.04.2010 року,
зареєстровано в реєстрі за № 204.

З копії довідки виданою КП ЖЕК
«Михайлівська» від 07.08.2013 року,
вбачається, що в квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, зареєстровані 2 особи: ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

В судовому засіданні представник
позивача зазначила, що відповідач в
квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не
проживає з грудня 2009 року.

Відповідно до актів від 22.01.2013 року,
26.02.2013 року, 28.03.2013 року, 24.04.2013 року,
встановлено, що ОСОБА_2, у квартирі за
адресою: АДРЕСА_1, не проживає з осені 2009
року.

Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у судовому
засіданні підтвердили те, що ОСОБА_2, у
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, не
проживає з грудня 2009 року.

У судовому засіданні встановлено, що
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 07.07.2010 року шлюб між
позивачем та відповідачем було
розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного
кодексу України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Як передбачено ст. 383 Цивільного
кодексу України власник житлового
будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу
УРСР громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно до ст. 72 Житлового кодексу УРСР
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Як передбачено ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст.71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк. Коли
відсутній повернувся на жилу площу за
згодою членів сім'ї, його не можна
вважати таким, що втратив право на жилу
площу. Якщо ж він вселився в жиле
приміщення всупереч волі членів сім'ї і
був відсутнім понад встановлені строки
без поважних причин, то суд вправі
визнати його таким, що втратив право на
жилу площу.

При винесенні рішення суд враховує
наявні докази по справі, які
підтверджують факт відсутності
відповідача в квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, понад встановлені строки.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає,
що задоволення позову та визнання
ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням в
квартирі за адресою: АДРЕСА_1, та жодним
чином не порушить права останньої, а
отже, в цій частині позовних вимог
позов підлягає задоволенню

В частині зобов'язання зняти з
реєстраційного обліку відповідача в
даній квартирі, суд не вбачає підстав
для задоволення вимог, оскільки, зняття
з реєстрації відбувається через органи
ВГІРФО, які у даній справі не
виступають у якості відповідача у
справі і до них не пред'явлені вимоги, а
тому дані вимоги є необґрунтованими та
передчасними.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо,
а також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд вважає, що
позовна заява підлягає задоволенню
частково.

Керуючись ст. ст. 3, 57-61, 208, 209, 213, 214, 215, 218,
223, 224-233 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 114
грн. 70 коп. судового збору.

В іншій частині позову - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачем
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Києва через Шевченківський
районний суд м. Києва шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку. У
цьому разі строк на апеляційне
оскарження рішення починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

Суддя:
А.І. Саадулаєв