Апеляційний суд міста Києва
Справа №22-7160
Головуючий у 1-й інстанції Зінченко С.В.
Доповідач Волошина В.М.
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
міста Києва в складі :
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
який діє на підставі довіреності в
інтересах ОСОБА_2, на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 24 листопада 2011 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства "ВТБ Банк" до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на заставлене
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
07.02.2011 р. позивач звернувся до
суду із позовом до відповідача, в якому
просив стягнути заборгованість за
кредитним договором в сумі 1 755 521,54
гривень та у рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
звернути стягнення на предмет іпотеки,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, яка
належить ОСОБА_2 та виселити її з усіма
особами, що проживають з нею, з квартири
АДРЕСА_2 без надання іншого жилого
Оскільки відповідач взятих на
себе зобов'язань за договором належним
чином не виконує, чим порушила умови
укладеного договору, у зв'язку з чим в
неї виникла заборгованість за
кредитним договором, яка станом на 04
лютого 2011 року становила 1 755 521,54
Солом'янського районного суду м. Києва
від 24 листопада 2011 року позов
Публічного акціонерного товариства
"ВТБ Банк" від імені якого діє
Відділення "Луцька регіональна
дирекція ПАТ "ВТБ Банк" до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на заставне майно
задоволено частково.
(ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки м. Луцьк,
Волинськоїобласті, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь Публічного
м. Київ, бул. Т. Шевченка (вул.
заборгованість за Кредитним договором
1 755 521 (один мільйон сімсот п'ятдесят
п'ять тисяч п'ятсот двадцять одну)
гривень 24 копійок та судові витрати в
сумі 1 820 (одна тисяча вісімсот двадцять)
гривень 00 копійок, а всього стягнуто 1 757
321 (один мільйон сімсот п'ятдесят сім
тисяч триста двадцять одну) гривень 24
копійок, шляхом звернення стягнення на
квартиру АДРЕСА_2, яка складається з
трьох жилих кімнат, загальною площею
49,90 кв. м, житловою 39,90 кв. м., що належить
ОСОБА_2 на підставі Договору
купівлі-продажу від 11.10.2004 року.
Виселено ОСОБА_2 з усіма особами,
що проживають з нею, з квартири АДРЕСА_2
без надання іншого жилого приміщення.
Ухвалою від 04 квітня 2012 р. в
скасуванні заочного рішення судом
першої інстанції було відмовлено.
На заочне рішення стороною
відповідачки було подано апеляційну
скаргу, в якій сторона просила рішення
суду скасувати в частині звернення
стягнення на заставлене майно та в цій
частині в позові відмовити, як і в
позові про виселення.
Рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 26 вересня 2012 р. апеляційна
скарга відповідачки та її представника
була задоволена, рішення суду в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення відмовлено.

Рішення Апеляційного суду м.
Києва від 26 вересня 2012 р. було оскаржено
позивачем в касаційному порядку.

Ухвалою від 06 грудня 2012 р. Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ касаційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк»
задоволено частково. Рішення
Апеляційного суду м. Києва від 26
вересня 2012 р. скасовано, а справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Не погодившись із рішенням суду
ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 подав на
нього апеляційну скаргу, в якій просив
рішення суду скасувати в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
та відмовити в цій частині позовних
вимог, а відтак і в задоволенні
позовних вимог про виселення, оскільки
сторона відповідачки належним чином
не повідомлялась про наступне
виселення. Зокрема зазначав, що рішення
суду в цій частині є незаконне та
необгрутоване, ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. .

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого в цій
частині рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення боргу за договором кредиту
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки та висиляючи відповідачку
разом із усіма особами, що проживають з
нею, з квартири АДРЕСА_2 без надання
іншого жилого приміщення суд першої
інстанції виходив з їх доведеності.

Проте, повністю з такими
висновками суду погодитись неможливо.

Відповідно до п.3) ч.1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Згідно ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Положенням ст. 526 ЦК України
визначено, що зобов'язання повинні
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору, вимог
кодексу, актів законодавства, а при
відсутності таких вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
встановлено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Судом встановлено, що 20.12.2007 року
між Публічним акціонерним товариством
«ВТБ Банк» та ОСОБА_2 було укладено
Кредитний договір №20.00.001245 відповідно
до умов якого остання отримала кредит
на суму 180 000 доларів США, строком до
19.12.2022 р. зі сплатою 12% річних за
користування кредитних коштів.

Також в забезпечення виконання
своїх зобов'язань за Кредитним
договором 21.12.2007 року між позивачем та
ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки,
за яким ОСОБА_2 передала позивачу в
забезпечення виконання своїх
зобов'язань за Кредитним договором
квартиру АДРЕСА_2, яка складається з
трьох жилих кімнат, загальною площею
49,90 кв. м, житловою 39,90 кв. м.

Погашення кредиту та нарахованих
відсотків повинно здійснюватись
позичальником щомісяця у розмірі та в
строки визначені Кредитним договором
№20.00.001245.

Однак, відповідачем внаслідок
неналежного виконання взятих на себе
зобов'язань, було порушено умови
кредитного договору, у зв'язку з чим
виникла заборгованість перед банком,
яка станом на 04 лютого 2011 року
відповідно до поданого позивачем
розрахунку становить 215211,00 доларів США
і яка складається із заборгованості: за
тілом кредиту 180000,00 дол., за відсотками
35111,00 дол. США та пені 46743,99 гривень, що в
розрахунку на гривні становить 1 755 521,24
грн., що не оспорюється стороною
відповідачки, з нею погодився суд
першої інстанції і в цій частині
рішення суду не оскаржується.

Зваживши на наведене, та
враховуючи розрахунок позивача, з яким
погодився відповідач щодо розміру
заборгованості, судова колегія вважає,
що розмір заборгованості за кредитом,
судом першої інстанції визначений
правильно.

В забезпечення кредитного
договору, 21 грудня 2007 р. між позивачем
та відповідачкою було укладено договір
іпотеки, згідно якого предметом
іпотеки є квартира АДРЕСА_2, яка
складається з трьох жилих кімнат,
загальною площею 49,90 кв. м, житловою 39,90
кв. м., що належить ОСОБА_2 на підставі
Договору купівлі-продажу від 11.10.2004
року.

Рішенням Луцького міськрайонного
суду Волинської області, яке набрало
чинності, у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання договору поруки
недійсним відмовлено.

Статтею 610 ЦК України передбачено,
що порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором.

Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за
порушення зобов'язання встановлено
неустойку, то вона підлягає стягненню у
повному розмірі, незалежно від
відшкодування збитків.

Таким чином, в судовому засіданні
знайшов підтвердження той факт, що
позичальник за кредитним договором
свої зобов'язання не виконала.

Відповідно до ч. 2 ст. 591 ЦК України
початкова ціна предмета застави для
його продажу з публічних торгів
визначається в порядку, встановленому
договором або законом. Якщо звернення
стягнення здійснюється за рішенням
суду, суд у своєму рішенні може
визначити початкову ціну предмета
застави.

Частиною 2 ст. 43 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що початкова
ціна продажу предмета іпотеки
встановлюється рішенням суду або за
згодою між іпотекодавцем та
іпотекодержателем, а якщо вони не
досягли згоди, - на підставі оцінки,
проведеної відповідно до
законодавства про оцінку майна і
майнових прав та професійну оціночну
діяльність, при цьому початкова ціна
продажу' майна не може бути нижчою за 90
відсотків його вартості, визначеної
шляхом його оцінки.

Задовольняючи позовні вимоги в
частині звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції в
порушення вимог вищезазначених норм
закону, не визначив спосіб реалізації
іпотечного майна та початкову його
ціну.

Тому, в цій частині рішення суду не
можна визнати законним та
обгрунтованим, воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення про задоволення цих позовних
вимог, встановивши початкову ціну для
реалізації предмету іпотеки по
договору іпотеки від 21 грудня 2007 р. п. 1.4
у 1 142 500 грн., визначену за згодою
іпотекодавця та іпотекодержателя та
встановити спосіб реалізації предмету
іпотеки трикімнатної квартири АДРЕСА_2,
загальною площею 79,90 кв.м, жилою площею
39,90 кв.м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, що належить на праві власності
ОСОБА_2 на підставі Договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5 11
жовтня 2004 р. за реєстровим №4290 та
зареєстрованого Київським
підприємством Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна від 14 жовтня 2004 р. в
реєстровій книзі №д.529-242 за реєстровим
номером запису 8721 шляхом продажу з
прилюдних торгів в межах процедури
виконавчого провадження.

Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів
опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна (стаття 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей»).

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону
України «Про охорону дитинства» батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки та
піклування укладати договори які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Правочини, які не можуть вчиняти
батьки без дозволу органів опіки та
піклування відповідно до ст. 177
Сімейного кодексу України є відмова
від майнових прав дитини, до яких
відноситься, зокрема, і право
користування жилим приміщенням,
оскільки відповідно до ч. 2,3 ст. 18 Закону
України «Про охорону дитинства», діти -
члени сім'ї наймача або власника
житлового приміщення мають право
користування займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Частина 3 ст. 29 Цивільного кодексу
України, визначає, що місцем проживання
фізичної особи у віці до чотирнадцяти
років є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з яким
вона проживає.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України,
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Із довідки по ф.3 (а.с.181) вбачається,
що відповідачка після укладення
договору іпотеки на предмет іпотеки
зареєструвала 2-х неповнолітніх дітей,
які права власності в зазначеному
помешканні не мають, але ним
користуються та в ньому проживають.

Із умов договору іпотеки не
вбачається, що існує заборона
реєстрації в заставлену квартиру
дітей, а тому відповідачка і
скористалась цим правом.

Так як з матеріалів справи
встановлено, що дозволу орган опіки і
піклування не надавав на виселення
неповнолітніх з іпотечної квартири та
сторона позивача належним чином не
повідомила відповідачку та усіх
мешканців про виселення, то рішення
суду про задоволення позовних вимог
про виселення не можна визнати
законним та обгрунтованим, воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового, яким у задоволенні позовних
вимог про виселення ОСОБА_2 з усіма
особами, що проживають з нею в квартирі
АДРЕСА_2 без надання іншого жилого
приміщення слід відмовити.

В іншій частині рішення суду є
законним та обгрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє на підставі довіреності в
інтересах ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 24 листопада
2011 року скасувати в частині звернення
стягнення на квартиру АДРЕСА_2, яка
складається з трьох жилих кімнат,
загальною площею 49,90 кв. м, житловою 39,90
кв. м., що належить ОСОБА_2 на підставі
Договору купівлі-продажу від 11.10.2004
року та виселення ОСОБА_2 з усіма
особами, що проживають з нею, з квартири
АДРЕСА_2 без надання іншого жилого
приміщення та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким ці позовні вимоги
задовольнити частково.

Звернути стягнення в рахунок
заборгованості за кредитним договором
№20.00.001245 від 20 грудня 2007 р. у сумі 1 757
321,24 грн. на предмет іпотеки по договору
іпотеки від 21 грудня 2007
р.(зареєстрованого в реєстрі №367)
трикімнатну квартиру АДРЕСА_2,
загальною площею 79,90 кв.м, жилою площею
39,90 кв.м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, що належить на праві власності
ОСОБА_2 на підставі Договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5 11
жовтня 2004 р. за реєстровим №4290 та
зареєстрованого Київським
підприємством Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна від 14 жовтня 2004 р. в
реєстровій книзі №д.529-242 за реєстровим
номером запису 8721.

Встановити спосіб реалізації
предмету іпотеки трикімнатної
квартири АДРЕСА_2, загальною площею 79,90
кв.м, жилою площею 39,90 кв.м, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що
належить на праві власності ОСОБА_2 на
підставі Договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 11 жовтня
2004 р. за реєстровим №4290 та
зареєстрованого Київським
підприємством Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна від 14 жовтня 2004 р. в
реєстровій книзі №д.529-242 за реєстровим
номером запису 8721 шляхом продажу з
прилюдних торгів в межах процедури
виконавчого провадження.

Встановити початкову ціну для
реалізації предмету іпотеки по
договору іпотеки від 21 грудня 2007 р. п. 1.4
у 1 142 500 грн., визначену за згодою
іпотекодавця та іпотекодержателя.

В задоволенні позовних вимог
про виселення ОСОБА_2 з усіма особами,
що проживають з нею, з квартири АДРЕСА_2
без надання іншого жилого приміщення
відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: