Справа № 459/2500/13
Головуючий у 1 інстанції: Грабовський
Провадження № 22-ц/783/6986/13
Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Шумської Н.Л., Струс Л.Б.

з участю секретаря Березюка О.З.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 22 липня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
держави Україна (державний орган -
Державне казначейство України) про
відшкодування моральної шкоди,
завданої органом державної влади, -

встановила:

Рішенням Червоноградського
міського суду Львівської області від
22.07.2013 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить
рішення скасувати, оскільки вважає
його незаконним, необґрунтованим,
прийнятим з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким його
позов задовольнити. Зазначає, що він і
на даний час переживає моральні
страждання через те, що відбув
покарання понад установлений строк,
тому вважає, що вказані
правовідносини регулюються ст. 1167 ЦК
України, який набрав чинності 01.01.2004
року.

Сторони в судове засідання не
з»явилися, хоча належним чином у
відповідності до ст. 74 ЦПК України про
час і місце розгляду справи були
повідомлені (а.с.51-52), ОСОБА_2 подав
суду заяву про розгляд справи без
його участі, тому розгляд справи
відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
здійснюється колегією суддів за
відсутності осіб, які беруть участь у
справі, та без здійснення фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скаргу слід відхилити з
таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що вироком
Сокальського районного суду
Львівської області від 03.12.1985 року,
залишеним без змін ухвалою судової
колегії в кримінальних справах
Львівського обласного суду від 17.01.1986
року, ОСОБА_2 було визнано винним за
ст. 215 ч.2, ст. 188-1 ч.2 КК України та
засуджено на підставі ст. 42 КК України
до 7 років позбавлення волі у
виправно-трудовій колонії суворого
режиму з позбавленням права керувати
транспортними засобами на 3 роки.
Постановою президії Львівського
обласного суду від 01.12.1989 року вирок
Сокальського районного суду
Львівської області від 03.12.1985 року та
ухвалу судової колегії в
кримінальних справах Львівського
обласного суду від 17.01.1986 року змінено
та постановлено вважати позивача
засудженим з ст. ст. 215 ч.2, 188-1 ч.2 КК
України до визначеного судом
покарання та згідно ст. 42 КК України
остаточно визначити покарання за
сукупністю шляхом поглинення менш
суворого покарання більш суворим до 4
років 6 місяців позбавлення волі у
виправно-трудовій колонії суворого
режиму, з позбавленням права керувати
транспортними засобами на 3 роки
(а.с.8-9).

Судом також установлено, що строк
відбуття позивачем покарання
закінчився 27.02.1990 року, проте ОСОБА_2
був звільнений з місць позбавлення
волі по відбуттю покарання 18.06.1991 року
(а.с.10).

Таким чином, спірні правовідносини
виникли з приводу відбуття позивачем
покарання понад установлений судом
строк у період з 27.02.1990 року до 18.06.1991
року.

Відповідно до роз»яснень, вкладених у
п.2 Постанови Пленуму Верховного суду
України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», спори
про відшкодування заподіяної фізичній
чи юридичній особі моральної
(немайнової) шкоди розглядаються,
зокрема,:

- коли право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції або випливає з її положень;

- у випадках, передбачених статтями 7,
440-1 ЦК та іншим законодавством, яке
встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди (наприклад,
ст. 49 Закону «Про інформацію», ст.. 44
Закону «Про авторське право і суміжні
права»);

- при порушенні зобов'язань, як
підпадають під дію Закону «Про захист
прав споживачів» чи інших законів, що
регулюють такі зобов»язання і
передбачають відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

Цивільний Кодекс Української РСР ( 1963
року) було доповнено згідно із Законом
№ 3188-12 від 06.05.1993 року ст. 440-1 ЦК
України, яке передбачала, що моральна
(немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе,
що моральна шкода заподіяна не з її
вини.

Таким чином, дія ст. 440-1 ЦК УРСР (1963
року) поширюється лише на ті
відносини, які виникли після
введення в дію зазначеної норми,
тобто з 06.05.1993 року.

Відповідно до ч.2 п. 2 ст. 1167 ЦК України,
який набрав чинності з 01.01.2004 року,
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу місцевого
самоврядування, фізичної або
юридичної особи, яка її завдала, якщо
шкоди завдано фізичній особі внаслідок
її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування запобіжного
заходу, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт.

Згідно з ч. 1, ч.2 ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавств регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він
пом»якшує або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції, відмовляючи у задоволенні
позову, вірно виходив з того, що норми,
які передбачають підстави та порядок
відшкодування моральної шкоди, не
діяли у період виникнення спірних
правовідносин.

Висновки суду достатньо мотивовані і
підтверджені доказами, наявними в
матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам
процесуального та матеріального
права, обставинам справи, доводи скарг
висновків суду не спростовують, тому
колегія суддів підстав для скасування
рішення суду не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 п.1 ст.314, ст.315,
ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,
-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від
22 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Шандра М.М.

Судді:

Шумська Н.Л.

Струс Л.Б.