Справа №575/441/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - В'юник Н. Г.Номер
провадження 22-ц/788/2720/13 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 46
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2013 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В., Маслова В. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Великописарівського
районного суду Сумської області від 06
листопада 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Охтирського міського округу
ОСОБА_6,

про визнання правочинів недійсними та
поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о
в и л а:

Рішенням Великописарівського
районного суду Сумської області від 06
листопада червня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_4 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину житлового будинку разом із
господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину земельної ділянки, наданої для
будівництва і обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 0,15
га.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину земельної ділянки, наданої для
ведення особистого селянського
господарства розміром 0,3 га,
розташованої по АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину житлового будинку разом із
господарськими спорудами по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину земельної ділянки, наданої для
будівництва і обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 0,15
га.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину земельної ділянки, наданої для
ведення особистого селянського
господарства розміром 0, 3 га,
розташованої по АДРЕСА_1.

Розподілено між сторонами наявне майно
подружжя, виділено ОСОБА_4: шафу для
одягу бв темно- коричневу вартістю 200
гривень, шафу для одягу бв коричневий
лак вартістю 200 гривень; виділено
ОСОБА_3: шафу для одягу бв коричневу з
кутовим сегментом-100 гривень, диван
«Малютка» бв світло-коричневого
кольору вартістю 200 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
різницю вартості майна - 100 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судові витрати в сумі 815 гривень 13
копійок.

В іншій частині позовних вимог
відмовено.

Арешт, накладений на нерухоме майно-
будинок та земельні ділянки по АДРЕСА_1,
зняти після набрання законної сили
рішенням суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення місцевого суду та
ухвалити нове, про відмову ОСОБА_4 в
задоволенні її позовних вимог. Всі
витрати, пов'язані з розглядом справи,
покласти на неї.

При цьому зазначає, що звертаючись до
суду з позовом, ОСОБА_4 вимог щодо
визнання права власності на ? частину
земельних ділянок площею 0,15 га та 0,3 га
не заявляла. Лише 11 липня 2013 року у
порушення вимог ч.2 ст.31 ЦПК України
після початку розгляду справи по суті
змінила предмет позову в частині
доповнення його додатковими позовними
вимогами, що є неприпустимим.

Крім того, вважає, що позивачкою
пропущено строк позовної давності для
звернення до суду з позовом.

Також вважає, що право власності на
прибудову до спірного будинку у нього
виникло з датою реєстрації права
власності - в червні 2013 року, тобто у той
період, коли він з позивачкою ніяких
відносин не підтримував та однією
сім'єю не проживав, а відтак, у силу ст.331
ЦК України право власності на дану
прибудову за нею визнане бути не може.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_3- ОСОБА_7, який
апеляційну скаргу підтримує з мотивів
у ній викладених, пояснення ОСОБА_4 та
її представника ОСОБА_8, які проти
скарги заперечують, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність та обгрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Вирішуючи спір та частково
задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
майно, набуте сторонами у справі, є
об'єктом права їх спільної сумісної
власності, їх частки є рівними.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він є законним
і обґрунтованим.

07 травня 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вказаним позовом, 11 липня 2013
року, після того, як дізналась про
відчуження спірного нерухомого майна
відповідачем у справі - його батькові,
остаточно уточнивши свої вимоги,
просила визнати недійсними договорів
дарування житлового будинку та
земельної ділянки, що розташовані по
АДРЕСА_1, укладених 19 червня 2013 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, визнати за нею та
відповідачем ОСОБА_3 право власності по
1/2 частині житлового будинку та
земельних ділянок, а також провести
розподіл рухомого майна, виділивши
відповідачу ОСОБА_3 диван кут бежевий
вартістю 6 500 грн., а їй майно на суму 5 680
грн. а саме:

- Шафу для одягу, б/в, темно-
коричневого кольору вартістю 200 грн.;

- Шафу для одягу, б/в, коричневу
вартістю 100 грн.;

- Шафу для документів, б/в,
коричневого кольору вартістю 120 грн.;

- Шафу для одягу, б/в, коричневого
кольору лак вартістю 200 грн.;

- Стіл комп'ютерний, б/в.
коричневого кольору вартістю 120 грн.;

- Тумбу для документів, б/в,
вартістю 80 грн.;

- Кутовий сегмент для шафи, б/в,
вартістю 30 грн.;

- Стіл приставний, б/в, коричневого
кольору вартістю 30 грн.;

- Диван «Малютка»,б/в,
світло-коричневого кольору вартістю 200
грн.,

- Комп'ютер білого кольору
вартістю 1 000 грн.;

- Газову плиту «Грета», білого
кольору вартістю 1 700 грн.;

- Станцію насосну для води
вартістю 1 500 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги,
зазначала про те, що за період
перебування у шлюбі з відповідачем
ОСОБА_3 з 07 серпня 2004 року по 05 серпня 2008
року ними було придбане спільне майно,
яке складається з житлового будинку з
господарськими спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, право власності на який за їх
спільною згодою зареєстроване за
відповідачем.

Після розірвання шлюбу в серпні 2008 року
жоден з них з вимогами щодо поділу
спільного майна до суду не звертався.
Із січня 2009 року вони з позивачем
поновили шлюбні стосунки без
реєстрації шлюбу. Ця обставина
підтверджується рішенням суду. В цей
період ними були здійснені добудови та
перепланування спірного житлового
будинку та господарських споруд,
встановлено систему автономного
водопостачання та водовідведення,
систему газопостачання. Крім того, у
зазначений період ними були придбані
меблі та побутова техніка. У березні
2012 року фактичні шлюбні відносини з
відповідачем були припинені і на даний
час не досягнуто згоди з приводу поділу
спільного майна.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку.

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

За статтею 57 Сімейного Кодексу
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: майно, набуте нею,
ним до шлюбу майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Згідно ст. 74 Сімейного кодексу
України якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою, поширюються глави 8 цього
Кодексу ( «Право спільної сумісної
власності подружжя»).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, з 07 серпня 2004 року по
05 серпня 2008 року позивачка перебувала в
шлюбі з ОСОБА_3, що підтверджується
відповідними свідоцтвами (а.с.8,9).

Після розірвання шлюбу сторони
примирилися та з 01 січня 2009 року по 01
березня 2012 року проживали однією без
реєстрації шлюбу, що встановлено
рішенням Великописарівського
районного суду Сумської області від 17
грудня 2012 року (а.с.10.11).

17 жовтня 2006 року у ОСОБА_9 вони купили
будинок, розташований по АДРЕСА_1, на
приватизованій земельній ділянці за 5
800 гривень.

Відповідно до реєстру права власності
на нерухоме майно будинок по вул.
Кармелюка, 23 в смт. Велика Писарівка був
зареєстрований за ОСОБА_3 відповідно
до договору купівлі-продажу від 17
жовтня 2006 року.

19 червня 2013 року, під час слухання
справи у суді, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5
житловий будинок та земельні ділянки,
що розташовані на АДРЕСА_1 (а.с.44-46).

21 липня 2013 року договори дарування
житлового будинку та земельних ділянок
по АДРЕСА_1, посвідчені 19 червня 2013 року-
розірвані.

Власником житлового будинку та
земельних ділянок на час розгляду
справи в суді є ОСОБА_3, що
підтверджується інформаційною
довідкою з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно, щодо об'єкта
нерухомого майна від 29 жовтня 2013 року.

Відповідачем визнається та обставина,
що у період сумісного проживання без
реєстрації шлюбу вони з позивачкою
здійснювали прибудову до житлового
будинку. Та обставина, що прибудова
була зареєстрована після припинення
сімейних відносин не позбавляє
позивачку права на 1/2 її частини.

Також не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що після
початку розгляду справи по суті суд в
порушення вимог процесуального закону
прийняв змінені позовні вимоги і це є
підставою для скасування судового
рішення, оскільки така підстава для
скасування не визначена
цивільним-процесуальним кодексом.
По-друге, як вбачається з позовної
заяви від 11 липня 2013 року (а.с.91),
позивачка збільшувала позовні вимоги,
а відповідно до ст.ст. 27, 31 ЦПК України
позивач має право протягом усього часу
розгляду справи збільшити або зменшити
розмір позовних вимог. Тобто, законом
не встановлено обмежень у часі щодо
збільшення позовних вимог під час
слухання справи. Предмет та підстави
позову частково змінювались, що було
зумовлено незаконним діями
відповідача ОСОБА_3 по відчуження
спірного майна сторонній особі.

Не спростовують рішення суду і доводи
апеляційної скарги про те, що суд
позбавив залученого до участі у справи
ОСОБА_5 (батька відповідача) права на
належний захист у суді: на звернення із
зустрічним позовом чи заявлення
самостійних вимог на спірне майно-
будинок, який був придбаний за його
особисті кошти та з його будівельних
матеріалів здійснено прибудову до
будинку. Ці доводи ґрунтуються на
припущеннях. Як вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_5 не заявляв і
не намагався пред'явити зустрічний
позов у рамках справи, що
розглядається. Він не позбавлений був
права при відмові судом у прийнятті
зустрічного позову пред'явити окремо
позов на захист своїх порушених (не
визнаних) прав. Але таким правом не
скористався, як і не скористався
апеляційним оскарженням
постановленого у справі рішення суду.

Не можливо погодитись і з доводами
апеляційної скарги стосовно пропуску
позивачкою строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного
кодексу України розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до п. 15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» початок позовної давності
для вимоги про поділ спільного майна
подружжя, шлюб якого розірвано,
обчислюється не з дати прийняття
постанови державного органу РАЦС
(статті 106, 107 СК) ( 2947-14 ) чи з дати
набрання рішенням суду законної сили
(статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Статтею 72 Сімейного кодексу
передбачено, що до вимоги про поділ
майна, заявленої після розірвання
шлюбу, застосовується позовна
давність у три роки. Позовна давність
обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає
про пропуск позивачкою строку позовної
давності, посилаючись на те, що з
моменту розірвання шлюбу та початку
окремого проживання (серпень 2008 р.) у
позивачки виникло право на звернення
до суду про поділ майна подружжя, однак
упродовж наступних трьох років вона
таким правом не скористувалась, з чим
погодитись не можливо, оскільки, як
встановлено судовим рішенням, з 01
січня 2009 року сторони почали проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу і
проживали по 01 березня 2012 року. У суд з
позовом звернулась ОСОБА_4, вважаючи
порушеним своє право, уже у травні 2013
року.

В апеляційній скарзі йдеться про
те, що суд безпідставно не застосував
до правовідносин ч.3 ст. 238 ЦК України,
відповідно до якої представник не може
вчиняти правочин від імені особи, яку
він представляє, у своїх інтересах або
в інтересах іншої особи, представником
якої він одночасно є, за винятком
комерційного представництва, а також
щодо інших осіб, встановлених законом.
З матеріалів справи вбачається, що при
укладенні договору купівлі-продажу між
ОСОБА_3 і ОСОБА_9 позивачка ОСОБА_10
діяла як представник продавця за
дорученням на підставі нотаріально
посвідченої довіреності. Як пояснила у
судовому засіданні ОСОБА_10, щоб не
відволікати зайвий раз продавця від
особистих справ, останній видав їй
довіреність і вона особисто займалась
оформленням та отриманням всіх
необхідних для укладення угоди
документів. Відповідач суду не довів,
яким чином представництво позивачки
при укладенні договору призвело до
порушення його особистих прав.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про невірність
застосування судом норм матеріального
чи порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
невірного вирішення справи

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Великописарівського районного
суду Сумської області від 06 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту.
проголошення.

Головуючий -

Судді -