Провадження по справі № 2/260/72/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року
Ленінський районний суд м. Донецька в
складі:

головуючого судді:
Олещенко Л.Б.

при секретарі:
Стрижак О.О.Шаповаловій О.С.
Дєловенко О.О.

за участю позивача:
ОСОБА_1

за участю представника позивача:
ОСОБА_2

за участю відповідача:
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4
про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3, про визнання
заповіту недійсним. В обґрунтування
позову вказала, що 02.05.2012 року померла
її мати ОСОБА_5. Після її смерті
залишилось спадкове майно, що
складається з 27/100 часток чотирьох
жилих будинків з надвірними
прибудовами, що розташовані за адресою:
м. Донецьк, вул. Ачинська, 29-31, що
належали матері на підставі договору
дарування посвідченого 20.12.2008 року
приватним нотаріусом, зареєстрованого
в реєстрі за №4883, а також 31/100 часток
домоволодіння № 29-31 по вул. Ачинській у
м. Донецьку, що складається з чотирьох
жилих будинків, що належали матері на
підставі свідоцтва на право приватної
власності на домоволодіння виданого
Донецьким міським відділом
комунального господарства 05.03.1992 року,
зареєстрованого у КП БТІ м. Донецька
18.03.1992р. за реєстровим №1821к-17. Позивачка
є спадкоємцем першої черги за законом
після смерті ОСОБА_5 як донька
спадкодавця. Після її смерті іншим
спадкоємцем є мати ОСОБА_5 – ОСОБА_6 У
встановлений законом строк вона
звернулась до сьомої Донецької
державної нотаріальної контори з метою
подання заяви про прийняття спадщини
проте їй видали інформаційну довідку
із спадкового реєстру про те, що
спадкова справа після смерті її мати
ОСОБА_5 відкрита 14.04.2012р. приватним
нотаріусом ОСОБА_7 Крім того із цієї
довідки вбачається, що 04.04.2012 р.
приватним нотаріусом ОСОБА_4 був
посвідчений заповіт її матері ОСОБА_5 в
реєстрі нотаріальних дій за № 492, а
також 27.04.2012р. приватним нотаріусом
ОСОБА_4 був посвідчений заповіт ОСОБА_5
в реєстрі нотаріальних дій за № 711.
Відповідач ОСОБА_3 був співмешканцем її
матері та проживав з останньою
приблизно рік. Вважає вказані заповіти
недійсними оскільки матір з січня 2011
року страждала цирозом печінки, що
виник на підставі зловживання
алкогольними напоями. Останній раз
ОСОБА_5 знаходилась на стаціонарному
лікуванні в терапевтичному відділенні
ЦМКБ №6 з 15.02.2012р. по 21.02.2012р. з діагнозом
цироз печінки, декомпенсація,
ускладнений анемією, жовтухою, асцитом,
портальною гіпертензією, печінково –
кліточкою недостатністю, печінковою
енцефалопатією. Згідно виписного
епікризу із історії хвороби №600 лікарі
відмічали тяжке положення матері. З
кожним днем її психічний стан
погіршувався, вона погано
орієнтувалась у просторі, погіршився
слух, вона вела себе агресивно або не
реагувала на оточуючих, не спала. Крім
того вона завжди казала, що вона є її
єдиною донькою та що вказані
домоволодіння будуть її. У зв’язку з
чим вона звернулася до суду та просить
суд визнати недійсними заповіти,
складені 04.04.2012року та 27.04.2012року
ОСОБА_5, посвідчені приватним
нотаріусом ОСОБА_4

В судовому засіданні позивачка позовні
вимоги підтримала у повному обсязі,
надала суду пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві та
додатково пояснила, що ОСОБА_5 була її
матір’ю, з якою вони з 1999 року жили
окремо. Приблизно з грудня 2011 року
матір проживала разом зі своїм
співмешканцем ОСОБА_3 у її будинку №29
по вул. Ачинській у м. Донецьку. З
матір’ью вона спілкувалась практично
кожні вихідні, допомагала, прала. Матір
регулярно зловживала спиртними
напоями з 1995 року, але на обліку у
нарколога не була та ніколи не
лікувалась від алкоголізму. Приблизно
з 2011 року у неї почав рости живіт,
зробили УЗІ та у неї виявили цироз
печінки. З 04.03.2011 року вона знаходилась
три тижня на стаціонарному лікування в
лікарні, з 18.11.2011р. вона знов лежала у
лікарні з тим же діагнозом. В січні 2012
року ОСОБА_3 забрав матір з лікарні без
виписки. Останній раз 15.02.2012 року по
21.02.2012р. матір лежала з тим же діагнозом
у лікарні. З січня 2012 року матір почала
себе неадекватно вести, бо не
впізнавала рідних, мобільний телефон
брала вниз головою, замість чашки
підносила кулак. Вона навідувала матір
у лікарні у вихідні дні, привозила їй
продукти, але остання дивилася на неї
та тільки посміхалася і казала «так,
так». Зазначила, що матір була
агресивною, але до неї ніякої агресії
не виявляла, могла лише накричати на
ОСОБА_3 та на свою матір ОСОБА_6, з якими
разом мешкала. Крім того, прояв
неадекватної поведінки в тому, що
матір, коли була вдома, то усю ніч
дивилася телевізор. Так, у квітні чи
наприкінці квітня 2012 року матір почала
їй казати, що ОСОБА_3 ніде жити крім
цього житла, тобто її будинку.
Пояснила, що матір була «ходячою», але
ходила важко із-за великого живота,
який виріс у наслідок хвороби. 02.05.2012
року у віці 56 років, матір померла
внаслідок цирозу печінки. На її
похоронах вона дізналася від свого
дядька ОСОБА_8 про наявність заповітів
на користь ОСОБА_3. Про це також
розказувала і її бабця по матері -
ОСОБА_6 02.05.2012 року, у віці 56 років, мати
померла. Вважає, що через вказану
хворобу матір була психічно не
повноцінною людиною та в цьому
неадекватному стані склала заповіти,
тобто на момент складання заповітів
вона не розуміла своїх дій.

У судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримала у повному обсязі, надала
суду пояснення аналогічні викладеним у
позовній заяві, просила суд
задовольнити позов.

У судовому засіданні відповідач
позовні вимоги не визнав у повному
обсязі. Пояснив, що з ОСОБА_5 - матір’ю
позивачки, він жив однією родиною у
спірному будинку з 2010 року. У 2011 році
ОСОБА_5 його прописала в цьому будинку.
ОСОБА_5 не зловживала спиртними
напоями. Її донька - позивачка ОСОБА_1 не
навідувалася до матері по 3-4 місяці та
навіть не дзвонила, тому ОСОБА_5
сказала, щоб її ноги не було навіть на
її похороні. На початку квітня 2012 року
позивачка останній раз навідувала
матір перед її смертю та більше навіть
не дзвонила. До самої смерті ОСОБА_5
була у свідомості, померла у нього на
руках, вона була психічно здорова,
адекватна до самої смерті. За півроку
до її смерті, він, сама ОСОБА_5, її матір
ОСОБА_6 та позивачка ОСОБА_1 сиділи
разом за столом і ОСОБА_5 всім
повідомила, що оформить заповіт на
нього. ОСОБА_1 «психанула» на матір та 3
місяці після цього у них не появлялась.
ОСОБА_9 сказала, що зробить заповіт не
тільки на флігель, а і на будинок.
Підтвердженню цієї розмови є диск, який
він долучив до справи, на якому
записано розмову останньої із її
рідним братом. Зазначив, що у ОСОБА_9 з
зором, слухом також було все в порядку,
не було в неї також ніяких провалів
пам’яті та агресії. Лише фізичний стан
її здоров’я із-за хвороби був тяжкий,
він допомагав їй ходити, постійно
знаходився із нею у лікарні, коли її
госпіталізували. Вони свої пенсії
витрачали на необхідні для неї ліки, а
донька матері нічим не допомагала, тому
ОСОБА_9 і вирішила скласти заповіти на
нього, бо це саме він за нею доглядав. З
цим була згодна і матір ОСОБА_9 - ОСОБА_6,
яка також проживала разом з ними та все
це відбувалося на її очах. ОСОБА_9,
особисто як 04 квітня 2012 року, так і 27
квітня 2012 року їздила на таксі до
нотаріуса, де оформила ці заповіти.
Тому всі посилання ОСОБА_1, що її матір
була неадекватною, не розмовляла, не
розуміла своїх дій не відповідають
дійсності. ОСОБА_6 навіть сказала йому
не повідомляти свою онуку ОСОБА_1 про
те, що ОСОБА_9 померла, але він вирішив,
що донька повинна знати. Просив суд
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

Допитана в судовому засіданні у якості
третьої особи ОСОБА_6 позов ОСОБА_1 не
визнала. Пояснила, що остання являється
її онукою та донькою ОСОБА_5 Зазначила,
що вона мешкала разом зі своєю донькою
ОСОБА_5 та її співмешканцем ОСОБА_3. Жили
вони дружньо. Донька вирішила зробити
заповіт на належний їй флігель на
користь ОСОБА_3. Вона про це повідомила
онуці ОСОБА_1. І після цього відносини
було втрачено. Так, лише за місяць - два
до смерті ОСОБА_5, ОСОБА_1 подзвонила
матері, але жодного питання про її
здоров’я, а тільки «коли ти перепишеш
на мене будинок». ОСОБА_5 терпіла,
терпіла таке відношення, а потім
сказала доньці, що все своє майно
перепишу на ОСОБА_3, бо це він за мною
доглядає та буде доглядати і за бабцею,
а ти і стакан води не подаси. Після
цього онука місяць знову навіть не
дзвонила і ОСОБА_5 сказала, бачиш я не
потрібна їй, а їй потрібна лише моя хата
і щоби її ноги не було на моїх
похоронах. Зазначила, що ОСОБА_5
спиртним не зловживала та до самої
смерті з усіма спілкувалася та всіх
впізнавала. За нею доглядав ОСОБА_3 і
навіть в ночі завжди до неї вставав.
Приблизно за тиждень до смерті у доньки
стали з’являтися болі, а на момент коли
вона їздила укладати другий заповіт у
неї таких болів ще не було. Напередодні,
коли в другий раз вона вирішила їхати
до нотаріуса, вона сама двічі дзвонила
доньці аби все – таки поговорити, але
та на дзвінки не відповідала та так і не
передзвонила. Після цього ОСОБА_5
сказала: «значить їй матір не потрібна,
бо цікавить лише моя хата». Тому вона
вирішила залишити все своє майно
ОСОБА_3 і 27.04.2012 року сказала ОСОБА_3:
«викликай таксі, їдьмо до нотаріуса,
буду складати заповіт». Крім того,
поховали ОСОБА_5 саме вони, а онука
забрала собі гроші, які виділяють на
похорон та на похоронах люди клали
гроші їй у кишеню. Вказала, що ще за
життя матері, її онука - позивачка
ОСОБА_1 достовірно знала про наявність
цих заповітів та не приїхала навіть на
помини сороковин матері. Пояснила, що
після того, як останній раз її доньку
ОСОБА_5 виписали з лікарні, її
дільничний лікар ОСОБА_10 жодного разу
додому до них не приходила та її не
оглядала.

У судове засідання третя особа
приватний нотаріус ОСОБА_4 не
з’явилась, надіслала на адресу суду
письмові пояснення, згідно яких 04.04.2012
року в приміщення нотаріальної контори
звернулась ОСОБА_5 з проханням скласти
заповіт на належній їй на праві
приватної власності житловий будинок з
надвірними побудовами №29 по вул.
Ачинська у м. Донецьку на ім’я ОСОБА_3
Помічники склали проект заповіту,
проект був прочитаний ОСОБА_5 особисто
у кабінеті нотаріуса, схвалений нею.
Після цього був надрукований сам
заповіт та ще раз прочитаний ОСОБА_5 та
особисто нею підписаний на обох
примірниках. Після підписання тексту
заповіту був зроблений запис у
реєстровій книзі вчинюваних
нотаріальних дій за реєстровим №429.
ОСОБА_5 прийшла до нотаріальної контори
особисто, на запитання відповідала
вчасно та правильно, її поведінка була
адекватною, ніяких сумнівів в її
дієздатності не виникало, у стані
алкогольного сп’яніння не
знаходилась, запаху алкоголю від неї не
було. 27.04.2012 року ОСОБА_5 знову
звернулась до нотаріальної контори для
складання заповіту на все майно на ту ж
особу. Знову був зроблений проект
заповіту, роздрукований, особисто
прочитаний і підписаний ОСОБА_5 При
складанні заповіту за реєстровим №711
від 27.04.2012 року ОСОБА_5 поводила себе
адекватно, усвідомлювала значення
своїх дій, її поведінка щодо сумнівів в
її дієздатності не викликала. Тому
ніяких підстав для відмови у вчиненні
нотаріальної дії не було.

Допитана у судовому засіданні у якості
свідка ОСОБА_11 суду пояснила, що
сторони вона знає, оскільки в їх
медичному закладі на лікуванні
знаходилась матір позивачки ОСОБА_5
Вказала, що з 2012 року вона виконує
обов’язки завідуючої терапії. Так, з 2011
року по 2012 р. ОСОБА_5 неодноразово
знаходилась на лікуванні. З 08.09.2011р. по
28.09.2011р. вона знаходилась на лікуванні з
діагнозом цироз печінки, з 29.11.2011р. по
19.12.2011р. з тим же діагнозом, з 21.12.2011р. по
26.12.201р. з тим же діагнозом, з 02.01.2012р. по
03.01.2012р. з діагнозом ускладнена
токсична енцелафопатія, з 15.02.2012р. по
21.02.2012р. з діагнозом цироз печінки,
кліткова недостатність. Пояснила, що у
ОСОБА_5, внаслідок цього захворювання, у
брюшній порожнині накопичувалася
рідина та їй важко було із-за цього
ходити, була одишка. ОСОБА_5 кожен раз,
коли потрапляла у лікарню вимагала аби
їй відкачали цю рідину та вона піде до
дому, бо дійсно після цього їй
становилося легше. Вмовляння про те, що
ця процедура дає короткочасний ефект
на 2-3 тижні та що потім може бути гірше,
на неї не діяло. ОСОБА_5 настоювала на
своєму, не довіряла лікарям, невірно
оцінювала тяжкість свого захворювання,
намагаючись лише скоріше отримати
полегшення проведенням пункції,
відмовляючись від необхідного
тривалого курсу лікування. При цьому з
організму не виводяться токсичні
речовини, а накопичуються, що може
впливати і на психічний стан людини.
ОСОБА_5 видаляли цю рідину, потім ще
повторювали цю процедуру при
поступленні у лікарню, та виписали у
стабільно – середньому стані. Її майже
кожен день відвідував ОСОБА_3 і всі
знали, що це її співмешканець. Коли вона
відмовлялась лікуватись, то її додому
забирав ОСОБА_3, купував їй призначені
ліки: і дорогі і не дорогі. Також
зазначила, що до неї, як до лікаря,
звернулася позивачка, цікавилася
станом здоров’я матері та принесла
ліки. Пояснила, що ОСОБА_5 їй повідомила
про те, що мешкає разом із своєю
матір’ю та співмешканцем ОСОБА_3.
Зазначила, що ОСОБА_5 при перебуванні у
лікарні, повністю орієнтувалася у
своїй особистості, також у просторі та
часі, агресивною ніколи не була, як не
була жодного разу і в стані
алкогольного сп’яніння, бо в неї
кожного разу брали аналіз крові, зі
слухом у ОСОБА_5 також було все гаразд.
Лише за фізичним станом вона
потребувала постійного догляду, бо
із-за важкості, накопичення рідини у
брюшній порожнині могла ходити лише на
короткі відстані.

Допитана у судовому засіданні у якості
свідка ОСОБА_10 суду пояснила, що вона
працює дільничним лікарем за місцем
проживання ОСОБА_5. Приблизно з 2011 року
вона стала приходити до неї на прийом
із скаргами на болі у правому
підребер’ї, слабкість, одишку.
Спочатку встановили діагноз
холецистит, гепатит, їй призначалось
обстеження, проте ОСОБА_5 казала, що не
всі призначені обстеження може пройти
із-за відсутності необхідних коштів.
Захворювання прогресувало, і вона
запропонувала ОСОБА_5 лягти у
стаціонар, вона погодилась та
періодично там лікувалась. Як
пацієнтка вона була спокійна,
неагресивна, проте за півроку до смерті
вона приходила на прийом з запахом
перегару, можливо її захворювання
могло вплинути також на запах з роту,
оскільки, коли не працює печінка,
відбувається токсичне враження всіх
органів. Останній раз вона з нею
спілкувалась за тиждень, а можливо і
більше, до її смерті, саме у квітні 2012
року, виходила на виклик до дому,
оскільки самостійно ОСОБА_5 ходити вже
не могла. Вдома при цьому були її матір
ОСОБА_6 та співмешканець ОСОБА_3. Вона
оглянула ОСОБА_5. Остання впізнала її як
лікаря, контактувала з нею, стала їй
скаржитися на свій стан здоров’я -
одишку та слабкість, але розмовляти їй
вже було фізично важко.

Додатково допитана у послідуючому
судовому засіданні свідок ОСОБА_10
надала інші пояснення, що вона
навідувалася до дому до хворої ОСОБА_5
24.04.2012 року та не може згадати чи
впізнала остання її при цьому, та не
пам’ятає інші обставини її огляду,
тому просить приймати той запис, який
вона зробила у амбулаторній картці
ОСОБА_5

Допитана у судовому засіданні у якості
свідка ОСОБА_12 суду пояснила, що вона
працювала разом з ОСОБА_5 до 1997-1998р., та
після цього вони продовжували
спілкуватись. ОСОБА_5 жила разом зі
своєю матір’ю та співмешканцем ОСОБА_3.
Останній раз вона її бачила наприкінці
березня 2012 року, коли приходила у гості.
Вони всі сиділи за столом,
спілкувалися, а ОСОБА_5 сиділа поряд у
кріслі. До цього ОСОБА_5 дзвонила їй та
просила поговорити із лікарями, які не
хочуть призначати викачку. Казала, що
грошей на лікування не вистачає, а
донька не допомагає, а допомагає
ОСОБА_3, який ходить до неї у лікарню і
навіть з нею там ночує. Зазначила, що
коли ще ОСОБА_5 була не хвора, вони
збиралися сім’ями на свята, а ОСОБА_1
сварилася, якщо матір вип’є. Коли
позивачка була у матері останній раз їй
невідомо.

Допитана у судовому засіданні у якості
свідка ОСОБА_13 суду пояснила, що
позивачка є її племінницею, а ОСОБА_5
була її двоюрідною сестрою. 02.01.2012 року
їй зателефонував ОСОБА_3 та сказав, що
ОСОБА_5 погано себе почуває та
знаходиться у лікарні. Вона тоді 02
січня 2012 року прийшла до неї у лікарню,
та ОСОБА_5 її спочатку не впізнала,
назвала іншим іменем, потім різко
встала та хотіла кудись йти. На
наступний день ОСОБА_3 її забрав з
лікарні. 07.01.2012р. вона була у ОСОБА_5
вдома, та її відразу впізнала,
спілкувалась із нею. У березні 2012 року
вона знову приходила у гості до ОСОБА_5,
всі сіли за стіл, і ОСОБА_5 також хотіла
сісти поряд зі всіма, але їй сказали не
підніматися та лежати, її ліжко було
поряд. Вважає заповіти недійсним,
оскільки ОСОБА_5 обіцяла все залишити
своїй доньці. Зазначила, що у квітні 2012
року вона також спілкувалася із ОСОБА_5,
але лише по телефону. На протязі місяці
в них було таке спілкування приблизно
4-6 разів, але лише по телефону, при цьому
ОСОБА_5 її впізнавала, розуміла із ким
розмовляє, розповідала про себе, про
свій стан здоров’я, про бабцю – свою
матір.

Допитана у судовому засіданні у якості
свідка ОСОБА_8 суду пояснила, що вона
дружина двоюрідного брата ОСОБА_5.
ОСОБА_14 захворіла у 2011 році на цироз
печінки, останній раз вона її бачила у
середині квітня 2012 року, коли приїхала
до неї додому. При цьому ОСОБА_5
спочатку її не впізнала, але потім
зрозуміла з ким розмовляє і вони
спілкувалися. Після цього вона стала
дзвонити їй кожен день, ОСОБА_5
скаржилася на здоров’я, казала, що
погано себе почуває і тому не може
довго розмовляти. Пояснила, що ОСОБА_5
від алкоголізму не лікувалася та на
обліку ніколи не знаходилась. Останній
раз ОСОБА_5 випивала на свій день
народження у листопаді 2011 року. Після
цього вона вже спиртне не вживала, хоча
вони приходили до неї додому у гості. У
чому проявлялась агресія та
нервозність ОСОБА_5, пояснити не може.
Зазначила , що за ОСОБА_5 доглядав
ОСОБА_3 та її матір. Позивачка також
приїжджала, привозила продукти, гроші
майже кожного дня, а може 15 разів на
місяць. У лікарні, коли вони навідували
ОСОБА_5, то з нею бачили ОСОБА_3. Заповіти
недійсні, бо ОСОБА_5 казала, що все майно
залишить доньці, а про заповіти вона
дізналась на її похоронах.

Допитана у судовому засіданні у якості
свідка ОСОБА_15 суду пояснила, що знала
ОСОБА_5 з 2000 року, вони підтримували
відносини, та в основному ОСОБА_5 до неї
приходила у гості. Але іноді вона також
приходила до ОСОБА_5 додому, тому знає
її матір та ОСОБА_3, доньку ОСОБА_5 при
цьому в будинку ніколи не бачила.
ОСОБА_14 працювала на декількох роботах.
Коли ОСОБА_5 захворіла, то брала в неї в
борг гроші на лікування. Вони також
брали ссуди на вугілля. Останній раз
вона бачила ОСОБА_5 в останніх числах
квітня 2012 року, коли прийшла до неї
додому. ОСОБА_5 вела себе адекватно, все
розуміла, всіх впізнавала, говорила з
трудом, але із-за свого фізичного стану.
ОСОБА_14 казала їй, що донька по 2-3 місяці
з нею не спілкується, а їй потрібна
увага, турбота, яку надає лише ОСОБА_3 та
її матір. Зі слів матері ОСОБА_14 їй було
відомо, що та любила випити у компанії,
проте у стані алкогольного сп’яніння,
вона її ніколи не бачила. ОСОБА_5
адекватно сприймала людей, дійсність,
події. ОСОБА_5 і у квітні 2012року і раніше
казала їй, що хоче залишити своє майно
ОСОБА_3, оскільки була дуже ображена
таким відношенням до неї доньки та крім
того, ОСОБА_3 ладив із її матір’ю і вона
вважала, що саме він догляне також
матір. На це вона казала ОСОБА_5, що
все-таки подумай - у тебе є донька, але
ОСОБА_5 самостійно прийняла рішення про
заповіт на користь ОСОБА_3.

Допитаний у судовому засіданні у
якості свідка ОСОБА_16 суду пояснив, що
позивачка є його племінницею, а ОСОБА_5
була його двоюрідною сестрою. Вказав,
що після того, як ОСОБА_5 захворіла, з
березня 2011року він став дуже часто
спілкуватися із нею та навідувати у
лікарні. Тоді він дізнався, що вона живе
з ОСОБА_3 Останній раз він бачив її у
лікарні у січні 2012 року, коли приходив
разом зі своєю дружиною. ОСОБА_5 їх
відразу впізнала, та вони нормально
поспілкувались. З лютого 2012року до
кінця квітня він її не бачив, але
спілкувався з нею по телефону через
день. Вона називала його братик та все
казала, що їй скоро кінець, що вона
скоро помре. Наприкінці квітня 2012 року
їм подзвонив ОСОБА_3 та сказав, що якщо
хочете із ОСОБА_5 попрощатися, то
приїжджайте, бо ОСОБА_5 «погана». Він
приїхав із дружиною, але побачив, що у
ОСОБА_5 мутний погляд і не став
знаходитися в її кімнаті та вийшов у
двір, де спілкувався із ОСОБА_3, який на
його питання «что з домом?» відповів, що
є на нього заповіт, але що це заповіт на
все майно, він дізнався на похоронах
ОСОБА_5.

Допитана у судовому засіданні у якості
свідка ОСОБА_17 суду пояснила, що
сторони є її сусідами. Останні 3-4 місяці
до смерті ОСОБА_5, а саме з лютого 2012
року вона робила останній кожен вечір
уколи, оскільки є медсестрою за
освітою. Перестала робити уколи ОСОБА_5
лише останні три дні до її смерті,
оскільки вже не було в цьому сенсу, але
кожен ранок весь цей період
спілкувалася із ОСОБА_5 по телефону. При
цьому, незважаючи на те, що її номер
мобільного телефону не був заведений в
телефоні ОСОБА_5 під прізвищем, ОСОБА_5
відразу знала хто їй дзвонить, бо
впізнавала її по останніми цифрами
номеру, який висвітлювався та
зверталася до неї по імені. Тільки у
грудні 2011 року було таке, що коли ОСОБА_5
була у лікарні, а вона їй подзвонила, то
трубку взяла її донька та сказала, що
матір неправильно взяла трубку і
розмовляти не може, бо в неї
непроізвольне спускання сечі.
Зазначила, що з лютого 2012 року по день
смерті ОСОБА_5, у останньої у поведінці
ніяких відхилень не було, вона всіх
впізнавала, навіть пам’ятала дати
народження її дітей. Коли вона робила
їй уколи і якщо дзвонили, то ОСОБА_5
просила їй передзвонити пізніше, бо не
може розмовляти. Коли ОСОБА_5 вирішила
скласти заповіт, то викликала таксі,
водієм таксі був її однокласник, також
просила і її поїхати разом з нею щоб
бути свідком, бо вона хвора, щоб не було
ніяких сумнівів.

Зазначила, що ОСОБА_5 була дуже ображена
відношенням до неї доньки, бо та до неї
не навідувалася, не приїжджала, а вона
потребувала її уваги, допомоги. Так,
27.04.12року вона сама бачила, як ОСОБА_5
повернулася додому на таксі. В цей день,
тобто у день складання другого
заповіту, вона дізналась про його
наявність від самої ОСОБА_5, коли
прийшла ввечері робити їй укол. ОСОБА_5
повідомила їй, що була у нотаріуса і
зробила ще один заповіт на ОСОБА_3 та
взяла з нього слово, що він догляне
бабцю, тобто її матір. При цьому ОСОБА_5
передала для її доньки шоколадку та
просила передати їй вітання, бо саме 27
квітня у її доньки день народження.
Вона спитала, чому вона не викликала
нотаріуса на дім, але ОСОБА_5 сказала, що
коштує грошей та вона сама вже
з’їздила. А про перший заповіт знали
взагалі всі сусіди, ОСОБА_5 цього не
скривала та сама розказувала, коли вони
спілкувались на лавочці. Зазначила, що
ОСОБА_5 до дня своєї смерті знаходилась
при свідомості та пам’яті. Вказала, що
припинила робити ОСОБА_5 уколи
29.04.12року, оскільки ОСОБА_5 сказала, що
вони вже їй не допомагають і тому в
цьому не має сенсу. Але спілкуватись із
нею вона продовжувала кожен день по
телефону. При цьому ОСОБА_5 розуміла із
ким спілкується і це спілкування було
адекватним, нормальним. Останній раз
вона спілкувалась з ОСОБА_5 по телефону
01.05.2012 року, і та була повністю
адекватна при своєму розумі.

Допитана у судовому засіданні у якості
свідка ОСОБА_18 суду пояснила, що вона
мешкає поряд, у сусідньому будинку із
сторонами. Часто спілкувалася із
ОСОБА_5, бувала у неї вдома, але частіше
спілкувалися з нею на лавочці біля її
будинку. Так, в березні та в квітні
2012року вона практично кожен день у
вечорі бачилася із ОСОБА_5 та
спілкувалася із нею. При цьому ОСОБА_5
була в повному розумі, нормально
розмірковувала, про все було повне
розуміння, ніяких відхилень у
психічному стані не було. Коли з нею
спілкувалась то ніколи випившею її не
бачила, ОСОБА_5 могла випити тільки на
свято. Про заповіт вони з нею не
розмовляли. Останній раз вона бачила її
01.05.2012року, коли ОСОБА_5 вийшла у свій
двір, то вона через паркан поздоровила
її зі святом та ще й пошуткувала,
запрошуючи її на демонстрацію. ОСОБА_14
зрозуміла жарт та відповіла «ага,
сейчас уже одеваюсь».

Допитаний у судовому засіданні у
якості свідка ОСОБА_19 суду пояснив, що
позивачка ОСОБА_1 його племінниця, а її
матір ОСОБА_5 - його рідна сестра.
ОСОБА_20 він спілкувався, навідував її у
лікарні. Останній час ОСОБА_5 і її
донька ОСОБА_1 відносин не
підтримували. ОСОБА_14 казала йому, що
донька вимагає переписати будинки на
неї, це було приблизно за 3-4 місяці до
смерті ОСОБА_14. Він 1-2 рази на тиждень
приїжджав до ОСОБА_5, а по телефону вона
дзвонила йому по 2-3 рази на день. Так
було в березні і в квітні 2012 року. В цей
період він став бачитися із сестрою,
оскільки розумів, що враховуючи
захворювання сестри – цироз печінки,
то їй небагато залишилось жити.
Останній раз він бачив сестру ОСОБА_5
01.05.2012 року, приїхав до неї до дому, вона
сиділа у креслі. Він став питати, як
вона себе почуває, але ОСОБА_5 не стала
на цю тему розповсюджуватися, лише
відповіла, що погано. При цьому вона
була при повному розумі та пам’яті,
розуміла хто приїхав, з ким вона
спілкується, також впізнавала і свою
матір і ОСОБА_3, які були у будинку,
зверталася до них, тобто була повністю
адекватна. Він навіть на пам’ять про
неї зробив собі запис їхньої розмови на
диктофон, де також йде мова про її
бажання скласти заповіт на всі хати на
ОСОБА_3. Цей запис він передав потім
ОСОБА_3, коли з’ясувалося, що ОСОБА_1
оспорює у суді ці заповіти. Саме при
своєму розумі ОСОБА_5 зробила ці
заповіти на ОСОБА_3, оскільки під час
особистого їхнього спілкування, вона
казала йому, що буде це робити,
пояснювала вона це тим, що ОСОБА_3
доглядає за нею та буде доглядати і за
її матір’ю ОСОБА_6. Стверджує, що його
сестра ОСОБА_5, незважаючи на хворобу
завжди була при своєму розумі та
пам’яті і померла 02.05.2012 року також при
пам’яті.

Допитана у якості свідка приватний
нотаріус ОСОБА_4 суду пояснила, що
ОСОБА_5 двічі особисто приїжджала до
неї у нотаріальну контору для
складання заповітів. Запам’ятала вона
цю клієнтку, оскільки вона була
одягнена у домашній халат, бо інші
клієнти до них в такому одязі не
приходили. Крім того, також в неї був
великий живіт та дихала вона важко,
було видно, що вона хворіє. Так, перший
раз ОСОБА_5 прибула до неї 04 квітня 2012
року та пояснила, що хоче укласти
заповіт на частину свого нерухомого
майна на користь ОСОБА_3. ОСОБА_5 дістала
із кишені свого халату паспорт на своє
ім’я, повністю назвала всі свої
анкетні дані. Вона роз’яснила їй про
можливість укласти заповіт без
зазначення конкретного майна, тобто на
все майно, але остання заявила, що не
бажає цього робити та буде укладати
тільки на один будинок. Було
підготовлено проект заповіту, який
вона передала ОСОБА_5 для ознайомлення,
остання його прочитала та погодилася
із його змістом і підписала цей проект.
Після цього ОСОБА_5 особисто підписала
оригінал заповіту та поставила свій
підпис у книзі реєстрів. 27 квітня 2012
року ОСОБА_5 вдруге прибула до неї у
нотаріальну контору та звернулася до
неї вже як до знайомої, тобто відразу
впізнала її. При цьому було видно, що за
фізичним станом ОСОБА_5 почуває себе
гірше, важко дихала, та пересувалася,
від неї був неприємний запах. Вона
стала спілкуватися із ОСОБА_5,
з’ясовувати, чи пам’ятає вона своє
прізвище і та повністю назвала всі свої
анкетні дані. Вона думала, що ОСОБА_5
прибула відмінити заповіт, але та
сказала: « нет, я хочу переделать свое
завещание в пользу того же ОСОБА_3, но
уже так, как вы предлагали первый раз –
на все имущество». Було зроблено
проект такого заповіту, ОСОБА_5 із ним
ознайомилася та підписала. Після цього,
було складено оригінал заповіту, який
вона надала ОСОБА_5 ознайомитися. При
цьому ОСОБА_5 прочитала його зміст
голосно, оскільки вона, як нотаріус
завжди пропонує клієнтам це зробити,
аби пересвідчитися, що особа розуміє,
що в ньому записано, а також особисто
бачить текст складеного заповіту.
Прочитавши таким чином заповіт, ОСОБА_5
зазначила, що в ньому все записано
вірно, і як і у перший раз особисто
рукописно написала у заповіті повний
текст «заповіт мною прочитаний,
особисто підписаний і на моє прохання
складений нотаріусом за допомогою
технічних засобів». Крім того, ОСОБА_5 у
цьому заповіті поставила не лише свій
особистий підпис, але і повністю
рукописно написала повністю своє
прізвищє та ім’я по батькові. В цей
день – 27 квітня 2012 року із ОСОБА_5 вона
спілкувалася десь 30 хвилин і в неї не
виникло жодного сумніву до психічного
стану останньої, оскільки ОСОБА_5
повністю розуміла куди вона прибула, що
саме вона хоче від нотаріуса, повністю
орієнтувалася у своїй особистості, на
своїх ногах прибула до неї у кабінет і
на своїх ногах його залишила, все це в
тому числі бачили всі її помічники.
Дійсно було видно, що фізичний стан у
ОСОБА_5 важкий, але спілкувалася вона
повністю адекватно, сумнівів в її
дієздатності не було, вона наполегливо
висловила своє волевиявлення і у неї,
як у нотаріуса не було ніяких законних
підстав відмовити ОСОБА_5 в укладанні
заповіту, про який вона просила.

Суд заслухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено у судовому засіданні, на
підставі договору дарування
посвідченого 20.12.2008 року приватним
нотаріусом, зареєстрованого в реєстрі
за №4883 ОСОБА_5 належало 27/100 часток
чотирьох жилих будинків з надвірними
прибудовами, що розташовані за адресою:
м. Донецьк, вул. Ачинська № 29-31; а також
на підставі свідоцтва на право
приватної власності на домоволодіння
виданого Донецьким міським відділом
комунального господарства 05.03.1992 року,
зареєстрованого у КП БТІ м. Донецька
18.03.1992р. за реєстровим №1821к-17 ОСОБА_5
належало 31/100 часток домоволодіння №
29-31 по вул. Ачинській у м. Донецьку.

04 квітня 2012 року ОСОБА_5 було складено
заповіт, згідно якого вона заповіла
належний їй на праві власності
житловий будинок № 29 по вул. Ачинській
у м.Донецьку, а також усі речі
домашнього обігу та вжитку, побутову
техніку та меблі, що знаходяться у
цьому житловому будинку ОСОБА_3.

27 квітня 2012 року ОСОБА_5 було складено
заповіт, згідно якого вона заповіла все
своє майно ОСОБА_3

02 травня 2012 року ОСОБА_5 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
виданим відділом РАЦС Ленінського РУЮ
у м. Донецьку, про що зроблений запис
№502.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на
заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю. Право на
заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Згідно ст. 225 ЦК України, правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний
судом недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших
осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правила статті
225 ЦК поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо). Для
визначення наявності такого стану на
момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням, як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Донецька від 04 грудня 2012 року по
вказаній цивільній справі була
призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза у
відношенні померлої ОСОБА_5.

Відповідно до висновків вказаної
експертизи № 570а/72а/171а від 15.03.2013 року,
ОСОБА_5 в період укладання нею
юридичної угоди – підписання заповіту
від 04 квітня 2012 року виявляла
астенічний синдром, внаслідок тяжкого
соматичного захворювання (легкий
когнітивний розлад, поєднаний
системним соматичним розладом – в
редакції МКБ-10) і за своїм психічним
станом могла розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

В той же час, як зазначила в цьому
висновку експертна комісія, вона не
може надати відповідь на питання щодо
здатності ОСОБА_5 розуміти значення
своїх дій та керувати ними у період
укладення нею юридичної угоди –
підписання заповіту від 27.04.2012 року.

Так, в досліджувальній частині
висновку, експертна комісія зазначила,
що з аналізу пояснень свідка –
дільничного лікаря ОСОБА_10, наданих в
судовому засіданні щодо психічного
стану подекспертної ОСОБА_5 та тих
даних, що зафіксовані цим лікарем в
амбулаторній карті ОСОБА_5, вбачається
явне протиріччя. Так у своїх показах,
даних суду лікар ОСОБА_10 оцінює стан
ОСОБА_5 на день, коли вона останній раз
її оглядала, як «тяжкий із-за фізичного
стану, «скаржилась на задишку,
слабкість, проте впізнавала,
контактувала, агресії не було». В той же
час, при описі стану ОСОБА_5, що
міститься в її амбулаторній карті (від
24.04.2012 р.), той же лікар ОСОБА_10 фіксує
наступне «порушення свідомості у
вигляді сплутаності», «уповільнено та
не зовсім виразно відповідає на
питання, мутний погляд», у зв’язку з
чим оцінити психічний стан та
сформулювати експертні висновки не
надалось можливим.

У зв’язку із цим для з’ясування
вказаних розбіжностей, судом додатково
в судовому засіданні була допитана
свідок ОСОБА_10, яка пояснила, що 24.04.2012
року вона навідувалася до дому до
хворої ОСОБА_5 та не може згадати чи
впізнала остання її при цьому, також не
пам’ятає інші обставини її огляду,
тому просить приймати той запис, який
вона зробила у амбулаторній картці
ОСОБА_5

Враховуючи наведене, ухвалою суду від 25
червня 2013 року по справі була
призначена додаткова посмертна
судово-психіатрична експертиза у
відношенні померлої ОСОБА_5 щодо її
психічного стану на момент укладання
заповіту від 27 квітня 2012 року.

Відповідно до висновків вказаної
додаткової посмертної судової
психіатричної експертизи № 367а/455а від
30.08.2013 року ОСОБА_5 в період укладення
юридичної угоди – підписання заповіту
від 27.04.2013 року виявляла розлад
свідомості по типу оглушення,
внаслідок тяжкого соматичного
захворювання (інтоксикація при цирозі
печінки) в редакції МКБ-10 і за своїм
психічним станом не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму
Верховного суду України №8 від 30.05.1997р.
«Про судову експертизу в кримінальних
і цивільних справах» при перевірці й
оцінці експертного висновку, суд
повинен з'ясувати: - чи було додержано
вимоги законодавства при призначенні
та проведенні експертизи; - чи не було
обставин, які виключали участь
експерта у справі; - компетентність
експерта і чи не вийшов він за межі
своїх повноважень; - достатність
поданих експертові об'єктів
дослідження; - повноту відповідей на
порушені питання та їх відповідність
іншим фактичним даним; - узгодженість
між дослідницькою частиною та
підсумковим висновком експертизи; -
обґрунтованість експертного висновку
та його узгодженість з іншими
матеріалами справи.

Висновок про тимчасову недієздатність
особи - учасника правочину суд може
зробити на основі доказів, які свідчать
про внутрішній психічний стан особи в
момент вчинення правочину.

Висновок експертизи по справі є лише
одним із доказів, та оцінка йому може
бути дана в сукупності з іншими
доказами.

Тому суд, дослідивши всі докази по
справі, вважає, що висновок експертизи
щодо психічного стану ОСОБА_5 на момент
укладення нею заповіту від 04 квітня 2012
року знайшов своє підтвердження в
судовому засіданні не лише особистими
поясненнями відповідача ОСОБА_3, але і
поясненнями всіх свідків, допитаних, не
лише з його сторони, а також і зі
сторони самої позивачки, які зазначили,
що на той час вони бачилися із ОСОБА_5,
також підтримували стосунки по
телефону, і остання нормально з ними
спілкувалася, сприймала розмову.

Враховуючи наведене, суд не приймає до
уваги посилання позивачки на те, що в
період складання спірного заповіту від
04 квітня 2012 року іі матір ОСОБА_5 мала
психічний розлад здоров’я, внаслідок
чого не усвідомлював значення своїх
дій та не могла керувати ними, оскільки
це спростовується матеріалами
цивільної справи, поясненнями свідків,
медичною документацією, а також
висновком судової психіатричної
експертизи, яка повністю узгоджується
із переліченими доказами.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання недійсним заповіту її матері
ОСОБА_5, укладеного 27 квітня 2012 року, суд
вважає зазначити наступне.

Відповідно до висновків додаткової
посмертної судової психіатричної
експертизи ОСОБА_5 в період укладення
юридичної угоди – підписання заповіту
від 27.04.2013 року виявляла розлад
свідомості по типу оглушення,
внаслідок тяжкого соматичного
захворювання (інтоксикація при цирозі
печінки) в редакції МКБ-10 і за своїм
психічним станом не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

Так, основи психології зазначають
критерії розладів свідомості, зокрема -
при оглушенні (синдромі оглушення
свідомості) – наступає потьмарення
свідомості, яке характеризується
підвищенням порогу всіх зовнішніх
подразників, сповільнюється й
утруднюється перебіг психічних
процесів. Можливий різний ступень
оглушення. При легкому оглушенні
спостерігається сонливість. Із
наростанням оглушення хворий сприймає
мову, але сам майже не говорить, лежить
у ліжку із заплющеними очима.
Характерними є нерухомість, бідність
мімічних проявів. На запитання хворий
відповідає після тривалої паузи і
багаторазового повторення запитання.
При глибокому оглушенні хворого
розбудити майже неможливо, а якщо він
прокидається, то на дуже короткий час,
після чого знову поринає в сон.
Виведений із стану сну, хворий лише
коротко відповідає на елементарні
запитання, поставлені голосно. Амнезія
після стану оглушення часткова.
Синдром оглушення свідомості
спостерігається при нейроінфекціях.
тифах, анемії тощо.

З іншого боку, коли порушена
свідомість, змінюється реальний стан,
тобто вони взаємопов'язані. Серед
основних ознак порушення в клініці
розрізняють: нечітке сприймання
навколишньої дійсності, порушення
орієнтування в часі і просторі, а іноді
й у власній особистості, ослаблення
мислення. Спостерігається амнезія
подій, що сталися з хворим у цей період.

Так, відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об’єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ч.6 ст.147 ЦПК України висновок
експерта для суду не є обов’язковим і
оцінюється за правилами встановленими
статтею 212 цього Кодексу.

Так, судом встановлено, що експертною
комісією первісно при проведенні
посмертної судово-психіатричної
експертизи відносно стану ОСОБА_5 було
зазначено про неможливість
сформулювати свій висновок щодо стану
останньої на 27 квітня 2012 року із
посиланням лише на наявність
розбіжностей в безпосередніх показах
наданих суду лікарем ОСОБА_10 та тих
даних, які нею записані в амбулаторній
картці ОСОБА_5 із зазначенням дати
цього запису – 24 квітня 2012 року. Та із
врахуванням змінених свідком ОСОБА_10
свідчень при її додатковому опитувані
судом, експертною комісією в
додатковій експертизі зроблено
висновок про неможливість ОСОБА_5 на 27
квітня 2012 року розуміти значення своїх
дій та керувати ними.

Суд вважає висновки вказаної
додаткової експертизи хибними,
оскільки вони не узгоджуються повністю
з іншими матеріалами справи та
протирічать встановленим по справі
фактичним даним.

Так, в судовому засіданні факт того, що
ОСОБА_5 на момент укладання нею
заповіту від 27 квітня 2012 року
перебувала у нормальному психічному
стані, при свідомості та пам’яті
підтверджено не тільки відповідачем,
який відповідно є зацікавленою особою,
але і матір’ю ОСОБА_5 – ОСОБА_6, яка
постійно мешкала із своєю донькою та
спілкувалася. Так, ОСОБА_6 чітко суду
зазначила, що ОСОБА_5 особисто виявила
бажання скласти другий заповіт на
користь ОСОБА_3, про що їй повідомила,
викликала таксі та сама направилася до
нотаріальної контори та повернувшись
до дому повідомила їй, що уклала такий
заповіт. Крім того, свідок ОСОБА_6
вказала, що лікар ОСОБА_10 до її доньки 24
квітня 2012 року не навідувалася - «її і
близько не було». Зазначені обставини
також підтвердив в судовому засіданні
також відповідач ОСОБА_3, вказавши, що
ОСОБА_10 24 квітня 2012 року до них додому
не приходила та з ОСОБА_5 не
спілкувалася, тому вважає, що запис в
амбулаторній картці лікар зробила сама
після того, як 02 травня 2012 року вони
повідомили про смерть ОСОБА_5.
Зазначені свідками обставини щодо
спілкування лікаря ОСОБА_10 з хворою
ОСОБА_5, об’єктивно підтверджуються
також первісним допитом ОСОБА_10 у
судовому засіданні, де вона вказувала,
що при останньому огляді ОСОБА_5 та була
в адекватному стані, спілкувалася із
нею, розуміла що відбувається та лише
за своїм фізичним станом (одишка та
інше) ОСОБА_5 було важко спілкуватися.

Крім того, свідок ОСОБА_19, який є рідним
братом ОСОБА_5 також в судовому
засіданні однозначно підтвердив факт
того, що остання до дня своєї смерті
перебувала при своєму розумі,
свідомості та пам’яті, а він з нею
постійно спілкувався і бачився із нею в
останнє 01 травня 2012 року, тобто за день
до її смерті.

Також свідок ОСОБА_17, яка є сусідкою
ОСОБА_5 вказала, що кожен день бачилася
та спілкувалася із ОСОБА_5, оскільки
робила їй кожен день укол (сечогінний)
аж до 30 квітня 2012 року. При спілкуванні
ОСОБА_5 була повністю адекватною,
реально сприймала все що відбувається,
плутання мислення в неї не було,
орієнтувалася повністю і в собі і у
часі. При цьому і 27 квітня 2012 року вона
особисто бачила як ОСОБА_5 повернулася
до дому на таксі і повідомила їй, що
була у нотаріуса та склала заповіт на
користь ОСОБА_3. Крім того, ОСОБА_5 не
забула та поздоровила її старшу доньку
із днем народження, яка дійсно
народилася 27 квітня та передала їй
шоколадку. Все це відбувалося у другій
половині дня 27 квітня 2012 року.

Крім того, суд не може не взяти до уваги
покази нотаріуса ОСОБА_4, яка була
допитана у якості свідка та
підтвердила факт того, що ОСОБА_5 27
квітня 2012 року особисто прибула до
нотаріальної контори, де чітко
висловила своє волевиявлення щодо
укладення вказаного заповіту, саме з
нею особисто було узгоджено його зміст,
вона особисто у голос його читала, та
власноручно зробила на заповіті
необхідні записи та підписала цей
заповіт, зазначивши своє повне
прізвище та ім’я по батькові.

Так, жодним із свідків, допитаних у
судовому засіданні не було наведено
обставин, які би підтверджували
наявність у ОСОБА_5 на 27 квітня 2012 року
синдрому оглушення свідомості,
виходячи із тих критеріїв, що
характеризують розлад такої
свідомості.

Судом було досліджено зміст, як першого
заповіту від 04 квітня 2012 року, так і
другого від 27 квітня 2012 року,
укладеного ОСОБА_5 Зазначені документи
містять повний текст «заповіт мною
прочитаний, особисто підписаний і на
моє прохання складений нотаріусом за
допомогою технічних засобів»,
зроблений власноручно ОСОБА_5, а також
її особистий підпис із зазначенням нею
також повністю свого прізвища та ім’я
по батькові. Зазначені обставини не
оспорювалися і сторонами. Із
візуального дослідження зазначених
власноручно зроблених ОСОБА_5 записів
навіть не вбачається розбіжностей в
зміні її почерку, враховуючи стан її
здоров’я на момент укладення цих
заповітів.

Крім того, відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко– і відеозаписів,
висновків експертиз. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Так, відповідачем ОСОБА_3 на
підтвердження своїх заперечень щодо
позовних вимог ОСОБА_1 було надано
речовий доказ – диск, який містить
запис розмови між ОСОБА_5 та її рідним
братом ОСОБА_19. Судом в судовому
засіданні було досліджено зазначений
доказ, шляхом прослуховування змісту
цього запису, на якому відбувається
розмова між чоловіком та жінкою про
обставини життя, та при цьому остання
повідомляє, що вирішила залишити все
своє майно ОСОБА_3, та для цього
викликала таксі, на якому поїде до
нотаріуса, а «Лєна обойдеться».

Позивачкою ОСОБА_1 після дослідження
цього доказу було зазначено, що вона не
впізнає голос матері. В свою чергу,
відповідач ОСОБА_3 вказав, що ця жінка
та чоловік, розмова яких записана,
являються ОСОБА_5 та ОСОБА_19 та
зазначений диск із записом йому
передав саме останній. В судовому
засіданні ці обставини також
підтвердив і сам свідок ОСОБА_19. Суд
приймає до уваги вказаний запис у
якості належного доказу, оскільки дані,
які містяться на ньому повністю
узгоджуються із іншими встановленими
по справі доказами.

Відповідно до ч.3 ст.1257 ЦК України, за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Так, позивачкою суду не надано жодного
переконливого доказу на підтвердження
своїх вимог, навпроти сукупність
встановлених в судовому засіданні
доказів свідчить саме про дійсне
волевиявлення заповідача ОСОБА_5, яке
було вільним та відповідало саме її
волі.

Таким чином, сукупність
встановлених судом по справі
беззаперечних, об’єктивних доказів
приводить суд до висновку про
безґрунтовність вимог позивачки
ОСОБА_1 щодо визнання заповітів,
укладених її матір’ю ОСОБА_5
недійсними, в зв’язку із чим в її
позовних вимогах необхідно відмовити.

На підставі ст. ст. 1233, 1234, 1257 ЦК України,
та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним заповіту,
укладеного 04.04.2012 року та 27.04.2012 року
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_4 за реєстровими номерами № 492, №
711 – відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня його проголошення.

Суддя: