Номер провадження № 22-ц/785/9071/13
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2013 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кварталової А.М., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 03 грудня 2012 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету
Одеської міської ради, Одеської
міської ради, Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради, треті
особи: ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про
визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2007 року ОСОБА_3 звернувся до
Приморського районного суду м. Одеси з
позовом до Виконавчого комітету
Одеської міської ради про визнання
права власності на нежиле приміщення,
загальною площею 155 кв.м., АДРЕСА_1,
мотивуючи це тим, що він на підставі
ордеру № 6626 від 15.12.1993 р. отримав право
на зайняття нежилого підвального
приміщення під квартирою АДРЕСА_1. У
вказаному приміщенні він провів
реконструкцію, що включає в себе
проведення ремонту нежилого
приміщення: укріплення стін та підлоги,
проведення інженерних комунікацій
тощо. Висновком про оцінку технічного
стану півпідвальних нежилих приміщень
та трьохповерхового жилого будинку по
вул. Ковальській (Кузнечній) в місті
Одесі з ціллю визначення технічного
стану та можливості подальшої
експлуатації встановлено, що
вищенаведені приміщення загальною
площею 155 кв.м. знаходяться в
задовільному технічному стані та
придатні для подальшої експлуатації
під художню майстерню за умови
виконання капітального та середнього
ремонту приміщень площею 59,7 кв.м., які
не використовуються та поточного
ремонту приміщень площею 95,3 кв.м., які
використовуються. Діючи за своїми
правами він здійснив реконструкцію
нежилого приміщення АДРЕСА_1 та вважає,
що йому протиправно відмовляють у
визнанні за ним права власності на
вказане приміщення.

Рішенням Приморського районного
суду м.Одеси від 26 лютого 2007 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ним право
власності на нежиле приміщення
(підвал), загальною площею 155 кв.м.,
АДРЕСА_1 з урахуванням проведеної
реконструкції.

Ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 04 березня 2008 року
рішення Приморського районного суду
м.Одеси від 26 лютого 2007 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В ході розгляду справи до участі у
справі в якості співвідповідачів було
притягнуто Одеську міську раду,
Департамент комунальної власності
Одеської міської ради та в якості
третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5.

Рішенням Приморського районного
суду м.Одеси від 15 червня 2009 року позов
ОСОБА_3 задоволено, визнано за ним право
власності на нежиле приміщення
(підвал), загальною площею 155 кв.м., яке
розташоване в АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 23 квітня 2010 року
рішення Приморського районного суду
м.Одеси від 15 червня 2009 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного
суду м.Одеси від 03 грудня 2012 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 03 грудня 2012 року та ухвалити нове по
суті позовних вимог, посилаючись на
порушення судом першої інстанції при
постановленні ухвали норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу

згідно із Законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з`ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог або заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені у судовому засіданні.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних стосунків і закон, який їх
регулює.

При розгляді справи судом районної
інстанції встановлено, матеріалами
справи підтверджено, що:

- рішенням виконавчого комітету
Центральної районної ради народних
депутатів № 480 від 02.10.1987 року підвальне
приміщення квартири АДРЕСА_1 передано
ЦПКіВ ім. Т.Г.Шевченко під творчу
майстерню (т. 1 а. с. 205-206 );

- 25.09.1991 р. ОСОБА_3 на підставі рішення
виконавчого комітету Центральної
районної ради народних депутатів № 480
від 02.10.1987 року було видано ордер № 725 на
право зайняття нежитлового
підвального приміщення під творчу
майстерню по АДРЕСА_1, площею 27 кв. м. та
згідно ордеру № 6626 від 15.12.1993 р. було
надано вказане приміщення Спілці
художників України під творчу
майстерню ОСОБА_3 ( т. 1 а. с. 6 );

- зазначеним приміщенням ОСОБА_3
користувався до 2007 року утримуючи
частину цього приміщення в належному
стані та сплачуючи відповідні витрати,
про що з ним укладалися договори оренди
та інші договори (т. 1 а. с. 218-222);

- рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 26.02.2007 року за ОСОБА_3 було
визнано право власності на дане
приміщення (т.1 а. с. 45-46);

- ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 04.03.2008 року зазначене
рішення було скасовано та справу
передано на новий розгляд (т.1 а. с. 112-113);

- до скасування вказаного судового
рішення позивач розпорядився
зазначеним нежитловим приміщенням і
30.05.2007 року уклав договір
купівлі-продажу з ОСОБА_5, яка після
цього 05.09.2007 року продала це
приміщення ОСОБА_2 ( т. 1 а. с. 339-342).

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що спірне
підвальне нежитлове приміщення на
законних підставах знаходилося в
користуванні ОСОБА_3 та
використовувалося ним як творча
художня майстерня. Разом з тим,
будь-яких правових підстав щодо
визнання за ним права власності не має.
В своєму позові, як на правову підставу,
позивач посилався на ст.ст. 321, 392 ЦК
України. Зазначені норми Цивільного
кодексу України передбачають захист
права власності, яке вже належить
особі, а не правову підставу для
набуття такого права. Отже зазначені
норми не можуть бути застосовані для
визнання за ОСОБА_3 права власності на
спірне приміщення. З підстав набуття
права власності за набувальною
давністю позивач не звертався.

Судова колегія вважає такий
висновок районного суду правильним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов
про визнання його права власності,
якщо це право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати ним документа, який засвідчує
його право власності.

Тобто дана норма захищає права
власника, який вже набув право
власності, яке однак будь-ким
оспорюється або у разі втрати
власником документа, який засвідчує
право власності і існував до звернення
власника до суду. Однак, як вбачається
зі заявленого позову ОСОБА_3 на час
звернення до суду власником приміщення
не був і лише намагався ним стати за
допомогою судового рішення,
посилаючись, як на підставу
задоволення заявленого позову на ст. 392
ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те,
що судом першої інстанції при
постановленні рішення не встановлено,
що вказане ним за адресою: АДРЕСА_1
нежитлове приміщення площею 164,3 кв. м.
належить Одеській міськраді, в той час,
у позові ОСОБА_3 йдеться про інше
нежитлове приміщення площею 155,5 кв. м.,
яке також розташовано за адресою:
АДРЕСА_1 і на даний час на підставі
договору купівлі-продажу від 05.09.2007
року належить ОСОБА_2, не можуть бути
прийнятими до уваги з огляду на
наступне.

Відповідно до листа КП «ОМБТІ та РОН»
від 07.10.2013 року нежитлові приміщення за
адресою: АДРЕСА_1 площею 164,3 кв. м. , що
належить Одеській міськраді та площею
155,5 кв. м., що належало ОСОБА_3 і на даний
час на підставі договору
купівлі-продажу від 05.09.2007 року
належить ОСОБА_2 є одним і тим самим
приміщенням , при цьому нежитлові
приміщення площею 155,5 кв.м. є складовою
частиною нежитлового приміщення
площею 164,3 кв. м. ( т. 2 а. с. 140).

Крім того, судова колегія вважає, що в
будь-якому випадку доводи апеляційної
скарги щодо
ідентичності/неідентичності спірного
приміщення та дійсності/недійсності
рішення Виконкому Одеської міської
ради № 1316 від 25.11.2008 року, не
спростовують правильність рішення
суду першої інстанції про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3 про
визнання права власності , оскільки
ОСОБА_3 звернувся до суду в порядку
діючої на той час ст. 48 Закону України
«Про власність» та ст. 392 ЦК України за
визнанням права власності на нежитлове
приміщення не будучи при цьому його
власником (не маючи документа про право
власності.

Разом з тим ч. 5 ст. 48 Закону України «Про
власність» передбачала захист права
власності особи, яка хоч і не є
власником, але володіє майном на праві
повного господарського відання,
оперативного управління або іншій
підставі, передбаченій законом або
договором. Ця особа мала право на
захист свого володіння від власника.
Втім ОСОБА_3 на даній правовій підставі
намагався, і на підставі судового
рішення, тимчасово, сам став власником
приміщення, яке йому не належало. Проте
вказане рішення було скасовано і при
новому розгляді справи у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, внаслідок чого
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова
колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 03 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
А.М. Кварталова

В.П. Фальчук