РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 124/9541/13-ц

13.12.2013
року

м. Сімферополь

Центральний районний суд м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим в складі:

Головуючого судді – Федоренко Е.Р.,

при секретарі – Червяковій Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Малого підприємства «Радуга»
про скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди,

в с т а
н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
МП «Радуга» про скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, який з урахуванням
уточнень мотивувала тим, що 01 червня 2009
року вона була прийнята на роботу на
посаду юрисконсульта в МП «Радуга», 02
липня 2013 року була звільнена з роботи
згідно наказу № 81-к від 02 липня 2013 року
на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП
України, за прогул без поважних причин.
Вважає, що даний наказ був виданий
незаконно. Так, вважає, що причиною
звільнення стало наявність неприязних
відносин до неї з боку ОСОБА_2, яка на
даний час є директором підприємства.
Засновником і директором підприємства
з 1990 року був батько позивача, ОСОБА_3
Протягом чотирьох років позивач
перебувала в його прямому
підпорядкуванні, її робоче місце було в
його кабінеті. За час роботи на
зазначеній посаді дисциплінарних
стягнень не мала. Батько з 13 травня 2013
року перебував на стаціонарному
лікуванні у відділенні судинної
хірургії Республіканської клінічної
лікарні ім. Семашко, 30 травня 2013 року
батько помер. ОСОБА_2 після смерті
батька стала директором підприємства,
що для позивача стало повною
несподіванкою, з наказом про її
призначення директором вона
ознайомлена не була. ОСОБА_2 кабінет, де
працювала позивач, не відкрила, пройти
на робоче місце заборонила, до роботи
не допустила. Користуючись тим, що
позивач ніяк не може вплинути на ці
обставини, фактично сфальсифікувала
документи, що підтверджують її
невиходи на роботу. При звільненні її з
роботи були допущені вимоги чинного
трудового законодавства, а саме:
роботодавець не дав їй відпустку у
зв’язку з похованням батька; звільнили
за прогули без достатніх до того
підстав, проігнорувавши саму процедуру
звільнення; до застосування
дисциплінарного стягнення
роботодавець не відібрав від неї
письмового пояснення, в якому могли
пояснюватися конкретні причини
прогулу; акт від 02 липня 2013 року
фактично не підтверджує її невихід на
роботу без поважних причин; з наказом
про звільнення з роботи вона не була
ознайомлена і цей наказ був надісланий
їй по пошті, який вона отримала 16 липня
2013 року. Того ж дня вона отримала по
пошті пропозицію надати пояснення з
приводу невиходу на роботу без
поважних причин, тобто вже після
звільнення з роботи. При таких
обставинах фактично вона була спочатку
відсторонена від роботи, а потім
звільнена за прогули без поважних
причин. Всі ці дії привели до
заподіяння їй моральної шкоди,
оскільки внаслідок незаконних дій
відповідача вона не змогла б
влаштуватися на іншу роботу і її
діловій репутації завдано значну
шкоду. Поширення відповідачем
недостовірної інформації призвели до
небажаних домислів і думок персоналу
підприємства і персоналу підприємства
«Кримспоживспілки». Моральні
страждання викликані також
приниженнями, страхом за своє майбутнє
і неможливістю утримувати себе, втрати
нормальних життєвих зв’язків, що
призвело до здійснення додаткових
зусиль для організації свого житла і
життя її близьких. Крім того, у вересні
2013 року їй було проведено дві
хірургічні операції, за які потрібно
платити кошти. Таких коштів вона не
мала, оскільки була звільнена з роботи.
Просила поновити строк звернення до
суду, як пропущений з поважних причин,
визнати незаконним наказ № 81-к від
02.07.2013 року про звільнення і скасувати
його, поновити її на роботі, внести
зміни у трудову книжку про недійсність
наказу про її звільнення, стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 02 липня
по 11 грудня 2013 року в сумі 13069,80 грн.,
стягнути з відповідача на її користь
моральну шкоду в сумі 15000 грн.

В судовому засіданні позивач та її
представник підтримали позов в повному
обсязі з підстав, викладених в
уточненій позовній заяві та просили
його задовольнити.

Представник відповідача позов не
визнав, просив відмовити у його
задоволенні. Пояснив, що обставини, на
які посилається позивач у позовній
заяві, у дійсності місце не мали, і
ніяких перешкод у виконанні позивачем
трудових обов’язків не створювалося,
жодного протиправного впливу на
позивача не здійснювалося, навпаки, їй
висувалися законні вимоги про явку на
роботу та виконання своїх трудових
обов’язків. Жодних заяв про надання
відпустки від позивача не надходило,
хоча вона мала можливість здати таку
заяву як безпосередньо на
підприємство, так і направити
рекомендованим листом у будь-якому
поштовому відділенні. При проведенні
службового розслідування для
з’ясування обставин відсутності
позивача на робочому місці членами
комісії було дотримано всі вимоги
діючого законодавства. До застосування
дисциплінарного стягнення головою
комісії з проведення службового
розслідування 25.06.2013 року позивачу було
направлено вимогу про надання пояснень
з приводу порушення трудової
дисципліни, однак до 02.07.2013 року позивач
для надання пояснень на підприємство
не з’явилася, поштою або іншими
засобами зв’язку пояснень або
виправдувальних документів не надала,
у зв’язку з чим комісією був складений
акт про відмову надати такі пояснення.
За результатами службового
розслідування, на підставі зібраних
матеріалів було встановлено, що
позивач вчинила порушення трудової
дисципліни – прогул, в тому числі
відсутність на робочому місці більше 3
годин впродовж робочого дня без
поважних причин. Також вважає
безпідставною вимогу позивача про
заподіяння їй моральної шкоди,
оскільки жодних доказів заподіяння їй
такої шкоди надано не було. Крім того,
вважає, що позовна заява подана з
пропуском строку звернення до суду,
просив застосувати строк позовної
давності та відмовити у позові.

Вислухавши позивача та її
представника, представника
відповідача, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
була прийнята на роботу в МП «Радуга»
наказом № 44-к від 01.06.2009 року на посаду
юрисконсульта, звільнена з роботи на
підставі наказу № 81-к від 02 липня 2013
року (із змінами, внесеними наказом №
82-к від 03 липня 2013 року) з 02 липня 2013
року, за прогули без поважних причин, на
підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.5-6, 23).

Зі змісту частини 1 статті 233 КЗпП
України вбачається, що працівник може
звернутися до суду в тримісячний строк
з дня, коли він дізнався або повинен був
дізнатися про порушення свого
трудового права, а у справах про
звільнення – в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

З’ясовуючи питання щодо дотримання
строку звернення з даним позовом, суд
враховує, що копія наказу про
звільнення була отримана позивачем
16.07.2013 року, вперше вона звернулася з
даним позовом 15.08.2013 року, ухвалою
Центрального районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 03.10.2013 року
позовну заяву було залишено без
розгляду (а.с.11). Отримано копію ухвали
позивачем 14.10.2013 року, і в цей же день до
суду було подано позовну заяву, що
розглядається (а.с.14). Ці обставини
відповідачем не оспорюються.

При цьому відповідач вважає пропущеним
строк звернення позивача з даним
позовом з тих підстав, що позивач без
поважних причин не з’являлася у судові
засідання, у зв’язку з чим її позовну
заяву було залишено без розгляду, що у
відповідності до вимог статті 265 ЦК
України не зупиняє перебігу строку
позовної давності.

Суд вважає такий висновок відповідача
заснованим на помилковому тлумаченні
вищезазначеної норми закону.

Згідно ч.1 ст.265 ЦК України залишення
позову без розгляду не зупиняє
перебігу позовної давності.

Це означає, що строк від дня
пред’явлення позову до залишення
позову без розгляду не зараховується
до позовної давності. Тому не має
значення мотиви, за яких позовну заяву
було залишено без розгляду. В даному
випадку строк позовної давності
потрібно обчислювати з 16.07.2013 року (дати
отримання наказу про звільнення) до
15.08.2013 року (дати першого звернення з
позовною заявою), а потім з 14.10.2013 року
(дати отримання копії ухвали про
залишення позовної заяви без розгляду).

Судом достовірно встановлено, що
позивач звернулася з даним позовом
14.10.2013 року, отже нею було дотримано
строк звернення до суду, встановлений
ч.1 ст.233 КЗпП України.

Аналізуючи правомірність видання
наказу від 02.07.2013 року про звільнення
позивача за прогули на підставі п.4 ст.40
КЗпП України, суд враховує наступне.

Так, згідно з цим наказом ОСОБА_1 була
відсутня на робочому місці в МП
«Радуга» 03, 04, 05, 06, 07, 10, 11, 12, 13, 14, 17, 18, 19, 20
і 21 червня 2013 року без поважних причин
(а.с.6).

Матеріалами службового розслідування
МП «Радуга» по факту відсутності
ОСОБА_1 на робочому місці підтверджено
відсутність ОСОБА_1 протягом вказаного
періоду, доказами чого є складені
відповідні акти комісії, що була
призначена для проведення перевірки
відсутності ОСОБА_1 на робочому місці
наказом МП «Радуга» від 25 червня 2013
року.

Згідно табелю робочого часу МП
«Радуга» за червень 2013 року позивачу
проставлялися відмітки «П» (прогули).

Свідок ОСОБА_4, яка доводиться матір’ю
позивача, пояснила у судовому
засіданні, що її дочка після похорон
свого батька, який був директором МП
«Радуга», а саме 31.05.2013 року пішла на
роботу із заявою про відпустку,
повернулася дуже швидко, сказала, що її
заяву не прийняли. У понеділок 31.05.2013
року вона разом з нею пішла в МП
«Радуга» та чула її розмову з ОСОБА_2,
яка сказала, що не допустить дочку до
роботи. Після цього дочка ще раз пішла
на роботу, але ОСОБА_2 на роботі не було.
Вважає, що причиною всьому є неприязні
стосунки ОСОБА_2 до них, а вони були від
неї залежні, оскільки в МП «Радуга»
зберігалися дуже важливі для них
документи на квартиру, це був подарунок
батька дочці і ОСОБА_2 про це було
відомо.

Свідок ОСОБА_5, яка є подругою позивача,
пояснила у судовому засіданні, що їй
відомо, що ОСОБА_1 працювала в МП
«Радуга» юристом, вона ходила з нею на
підприємство 31.05.2013 року, позивач
хотіла подати заяву про надання
відпустки, але ОСОБА_2 не було на роботі,
вони прочекали її 2 години, потім коли
остання з’явилася, то відмовилася
вести з ОСОБА_1 розмову. Приблизно 4 рази
вона приходила з нею в МП «Радуга» на
протязі червня 2013 року, ніхто їй
жодного разу не запропонував дати
якісь пояснення з приводу невиходу на
роботу.

Допитана у судовому засіданні у якості
свідка директор МП «Радуга» ОСОБА_2
показала, що позивач ОСОБА_1 після
смерті її батька прийшла на роботу 03
червня 2013 року і сказала, що хоче
звільнитися за скороченням штату, але
оскільки скорочення штату на
підприємстві не було, то вона
запропонувала звільнитися їй за
власним бажанням, але позивач
відмовилася від цього. Після цього вона
ще раз прийшла до неї, але не
дочекалася, на роботу більше не
виходила, ніяких заяв про надання
відпустки не надавала, перешкод у
здійсненні нею своїх трудових
обов’язків їй ніхто не створював. За
фактом відсутності позивача на роботі
був виданий наказ про проведення
службового розслідування, складалися
акти, що підтверджують відсутність
позивача на роботі. 25 червня 2013 року
позивачу була направлена вимога щодо
дачі пояснень з приводу порушення
трудової дисципліни, відповіді від неї
не надійшло, на роботу для дачі
пояснень вона теж не з’явилася, у
зв’язку з чим наказом від 02 липня 2013
року позивача було звільнено з роботи
на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за
прогули.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні
показав, що він працює в МП «Радуга»
водієм, засвідчував в актах
відсутність ОСОБА_1 на робочому місці,
оскільки це відповідало дійсності. У
вказаний період не бачив ОСОБА_1 на
роботі, а також не бачив, щоб ОСОБА_1
приходила на роботу та її не пускали. За
проханням членів комісії зі свого
мобільного телефону 27.06.2013 року і 02.07.2013
року відправляв позивачу SMS з текстом
термінового з’явлення на роботу для
дачі пояснень з приводу відсутності на
робочому місці. Ніяких відповідей від
позивача не надходило.

Свідок ОСОБА_7 показав у судовому
засіданні, що він працює в МП «Радуга»
слюсарем, був призначений членом
комісії по факту невиходу позивача
ОСОБА_1 на роботу, перевіряли цей факт і
складали акти. Ніякого впливу на членів
комісії не було, на час проведення
службового розслідування були
звільнені від виконання трудових
обов’язків. На роботі ОСОБА_1 не бачив,
відомо, що їй телефонували та надсилали
повідомлення з проханням з’явитися на
роботу, на які вона не відповідала.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона працює
бухгалтером в МП «Радуга», бачила, що
ОСОБА_1 приблизно на початку червня 2013
року приходила до директора
підприємства ОСОБА_2, про що вони
розмовляли, не чула. На протязі червня
2013 року ОСОБА_1 не бачила, лише десь
наприкінці червня місяця вона
приходила знов, чекала директора
хвилин 15, і пішла. Ніяких заяв вона не
приносила і не подавала. Ніхто ніяких
перешкод у виконанні трудових
обов’язків їй не здійснював.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що працює в МП
«Радуга» інженером по охороні праці,
була призначена головою комісії
службового розслідування по факту
невиходу ОСОБА_1 на роботу, на цей час
вона була звільнена від виконання
трудових обов’язків, засвідчували
невихід ОСОБА_1 на роботу. З першого дня
роботи комісії вони дзвонили ОСОБА_1,
відправляли телефонні повідомлення,
просили у інших співробітників
телефони, 25.06.2013 року по пошті надіслали
лист з вимогою надати пояснення. До
призначення директором ОСОБА_2 вона
взагалі ніколи не бачила ОСОБА_1 на
роботі, вперше побачила на похоронах її
батька.

Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України,
суд оцінив усі наявні докази, кожен
окремо і всі у сукупності.

Наведені докази підтверджують, що факт
відсутності позивача на робочому місці
у період, зазначений у наказі про її
звільнення, знайшов своє
підтвердження. При цьому всі доводи
позивача зводилися до того, що її не
допускали на роботу і перешкоджали
виконанню нею трудових обов’язків, а
крім того, не прийняли заяву про
надання відпустки.

При цьому такі доводи належними
доказами не підтверджені, за
результатами звернення позивача до
правоохоронних органів було проведено
перевірку та не встановлено
протиправних дій з боку ОСОБА_2 (а.с.52-53).

Доказів неможливості подачі заяви про
відпуску позивачем не надано.

Свідчення свідків позивача суд не може
прийняти до уваги, оскільки вони не
узгоджуються між собою та з
поясненнями самої позивачки.

Свідка ОСОБА_5, яка показала, що
приходила з позивачем багато разів і
подовгу чекала приходу ОСОБА_2, ніхто із
співробітників МП «Радуга», допитаних
в судовому засіданні, не бачив. Крім
того, ОСОБА_5 нічого з приводу того, що
позивача не допускали до роботи, не
пояснювала.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
цього Кодексу.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

Відповідач з дотриманням зазначеного
порядку намагався витребувати
відповідні пояснення у позивача, про що
свідчить копія листа, направлена на
адресу позивача 25.06.2013 року за вих. № 74,
що знаходиться у матеріалах службового
розслідування.

Свідки з боку відповідача пояснювали у
судовому засіданні, що багато разів
телефонували позивачу та відправляли
телефонні повідомлення.

Суд вважає надані докази належними у
підтвердження того, що відповідачем
було здійснено всі заходи для того, щоб
отримати у позивача пояснення з
приводу порушення трудової дисципліни,
таким чином відповідачем було
дотримано процедуру накладення
дисциплінарного стягнення.

Зважаючи на те, що при накладенні
дисциплінарного стягнення порушень
трудового законодавства встановлено
не було, правових підстав для
скасування цього наказу, а також для
задоволення інших позовних вимог про
поновлення позивача на роботі,
внесення змін у трудову книжку,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, і моральної шкоди,
суд не вбачає.

З урахуванням викладеного, у
задоволенні позову має бути відмовлено
в повному обсязі.

Керуючись ст. ст.147-150, 227, 228 КЗпП України,
ст.ст. 5, 10, 88, 209, 213, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш
И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Малого
підприємства «Радуга» про скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди –
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим через Центральний
районний суд м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим шляхом подачі у
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:

Е. Р. Федоренко