Справа № 310/6701/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

24 грудня 2013 року
Бердян
ський міськрайонний суд Запорізької
області

у складі:

головуючого – судді Ревуцького С.І.

при секретарі – Мазняк О.Ю.

з участю –           позивача ОСОБА_1

представника
позивача ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника
відповідача ОСОБА_4

розглянувши в судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виплату
грошової компенсації вартості частки
майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом,
який надалі уточнила та в якому
вказала, що їй належить на праві
власності 3/8 частин двокімнатної
квартири АДРЕСА_1. Співвласниками
вказаної квартири є відповідачі ОСОБА_3
(1/2 частина) та ОСОБА_5 (1/8 частина).
Відповідачі не дають можливості
позивачу спільно проживати у вказаній
квартирі, тобто не дають ключі від
вхідних дверей, заважають перевезти
особисті речі. Позивачка приймає
участь у сплаті комунальних послуг, але
користуватись своєю власністю не має
можливості. Тому позивачка звернулась
до суду, в своєму позові просила
стягнути з відповідачів грошову
компенсацію в розмірі 63544,50грн. за 3/8
частин вказаної квартири, а також за
умови повної виплати вказаної
компенсації припинити право спільної
часткової власності на цю квартиру
позивача та відповідачів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_2 свої позовні
вимоги підтримали, дали пояснення,
аналогічні викладеним в позові, а також
уточнили, що просять стягнути з
відповідачів вказану грошову суму
солідарно, просили позов задовольнити
в повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
позовні вимоги не визнала та пояснила,
що не має нічого проти проживання
позивачки у спірній квартирі, як це
можливо практично не знає. Грошову
компенсацію позивачці платити не бажає
тому, що не має для цього матеріальних
можливостей. Просила в задоволенні
позову відмовити.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_5 – ОСОБА_4 позовні
вимоги не визнав та пояснив, що
відповідач ОСОБА_5 не має іншого житла
та бажає проживати у спірній квартирі,
проти проживання там також позивача не
заперечує, але як це можливо практично
не знає. Виплачувати позивачці грошову
компенсацію за її частку квартири не
бажає тому, що не має для цього
матеріальної можливості. Також
заперечував проти проведеної оцінки
спірної квартири тому, що особа, яка
проводила цю оцінку до квартири навіть
не приходила. Просив в задоволенні
позову відмовити.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6
показала, що є донькою позивача, разом з
попередньою власницею частини
квартири ОСОБА_7 12.09.2012р. робили спробу
пройти у спірну квартиру, але
відповідачі пустили туди лише судового
виконавця. 14.06.2013р. таку спробу робили
разом з позивачкою, але відповідач
ОСОБА_5 до квартири не пустив. Також
свідок чула телефонну розмову
позивачки з відповідачем ОСОБА_5, в
якому той лаявся нецензурною лайкою та
говорив, що у вказану квартиру її не
пустить.

Заслухавши пояснення сторін, свідчення
свідка, вивчивши матеріали справи, суд
доходить висновку про необхідність
відмови в задоволенні позовних вимог
на підставі наступного.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом та витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
позивач ОСОБА_1 є власницею 3/8 частин
двокімнатної квартири АДРЕСА_2.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру
прав власності на нерухоме майно та
обставин, встановлених рішенням
Бердянського міськрайонного суду від
26.03.2012р., іншими власниками вказаної
квартири є відповідачі ОСОБА_3 (1/2
частина) та ОСОБА_5 (1/8 частина). Вказаним
судовим рішенням також встановлено, що
виділ в натурі або в користування
частки позивача, яка на той час
належала ОСОБА_8, є неможливим.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України,
співвласник має право на виділ в натурі
частки із майна, що є у спільній
часткові власності.

Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України, якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим, співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Аналізуючи в сукупності вказану
правову норму разом зі статтею 365 ЦК
України, яка регулює аналогічні
правовідносини, з урахуванням
положення статті 41 Конституції
України, суд доходить висновку, що
примусове зобов’язання відповідачів
придбати власність позивача є
неприпустимим тому, що це протирічить
загальним засадам існуючого
законодавства та Конституції України.

Так, стаття 365 ЦК України, на відміну від
статті 364 ЦК України, передбачає
можливість позбавлення права
власності одного із співвласників
майна лише за наявності цілого
переліку умов, які максимально
зберігають права всіх співвласників.
При цьому також передбачається та
забезпечується гарантоване отримання
співвласником, який втрачає право
власності на майно, передбаченої
законом грошової компенсації, тобто
таким чином забезпечується виконання
судового рішення.

На відміну від статті 365, стаття 364 ЦК
України взагалі не передбачає та не
гарантує забезпечення законних прав
інших співвласників, окрім того з них,
який бажає виділу його частки в натурі.
За таких обставин, застосування цієї
правової норми в інтерпретації
позивача та її представника, на думку
суду, є таким, що протирічить загальним
засадам правосуддя в Україні.

Крім того, стаття 364 ЦК України, на
відміну від статті 365 ЦК України, прямо
не передбачає судового вирішення
спірного питання.

Крім того, відповідно до абз.3 ч.2 ст.364 ЦК
України, право на частку у праві
спільної часткової власності у
співвласника, який отримав таку
компенсацію, припиняється з дня її
отримання.

За таких обставин, при умові
відсутності факту отримання такої
компенсації позивачем на час розгляду
справи та неможливості винесення
судового рішення під умовою,
задоволення позовних вимог в частині
припинення права власності на спірну
частку майна є взагалі неможливим.
Тобто, у випадку задоволення інших
позовних вимог в частині стягнення
грошової компенсації, в процесі
виконання цього рішення законні права
інших співвласників будуть порушені ще
більше, оскільки позивач і надалі буде
залишатись власником спірного майна,
не зважаючи на виплату їй відповідної
компенсації частинами або в цілому, до
відповідного нового судового рішення
про припинення цього права власності.
Незрозумілим та спірним в цьому
випадку буде і розподіл спірної частки
майна між відповідачами, оскільки
невідомо, яку частину грошової суми
буде сплачено кожним з них і чи буде
вона взагалі колись сплачена в повному
обсязі.

На підставі викладеного, суд доходить
висновку, що ч.2 ст.364 ЦК України
передбачає та встановлює лише право
співвласника, який бажає виділу своєї
частки майна в натурі, на отримання
грошової компенсації за неї, але не
передбачає та не регулює обов’язок
інших співвласників надати таку
грошову компенсацію, тобто
застосування цієї норми, виходячи з її
змісту, можливе лише за взаємною згодою
співвласників і неможливе без такої
згоди. Тому суд вважає за необхідне в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст.364, 365 ЦК України,
ст.ст.212-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5,
ОСОБА_3 про виплату грошової
компенсації вартості частки майна -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції протягом 10
днів з дня його проголошення. У разі
якщо рішення було постановлено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Суддя:

ОСОБА_9