РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 123/1294/13- ц

Провадження № 2/123/1338/2013

25.11.2013 року
м. Сімферополь

Київський районний суд м. Сімферополя

під головуванням судді Сенька М.Ф.,

при секретарі Жолуденко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, та витребування майна
з чужого незаконного володіння,

встановив:

ОСОБА_1 в лютому 2013 року заявив позов до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, за яким просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, що був укладений між
відповідачами 15.07.2010 року.

Ухвалою суду від 16.09.2013 року до участі у
справі в якості співвідповідача було
залучено власника вказаної квартири
ОСОБА_4

У зв'язку з цим позивачем було
доповнено позов вимогою - зобов'язати
ОСОБА_4 передати квартиру АДРЕСА_1
попередній власниці ОСОБА_2

Позов мотивовано тим, що спірний
договір купівлі-продажу квартири
укладено в той час, як дана квартира
перебувала під заставою на
забезпечення договору позики, що
раніше було укладено між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 і остання при відчуженні
квартири приховала даний факт. За таких
обставин позивач вважає, що спірний
правочин укладено під впливом обману, а
тому просить визнати його недійсним і
оскільки квартира в наступному була
перепродана вважає за необхідне
витребувати її у нинішнього власника
ОСОБА_4

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому
засіданні на вимогах позову наполягав,
надав пояснення, що по суті зводяться
до викладеного в позовній заяві.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6
заперечили проти позову і просили в
задоволенні його вимог відмовити, за
безпідставністю.

Інші відповідачі в суд не з'явились, про
час та місце судового розгляду
повідомлені належним чином, про
причину неявки не повідомили.

Судом встановлено таке.

28.04.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено договір позики, за яким перший
надав у позику, а друга прийняла 17590
доларів США, які зобов'язалась
повернути не пізніше 28.09.2010 року з
оплатою 5% від суми позики у місяць.

Разом з тим, сторони оговорили що
позичальник не має права до повного
виконання договору відчужувати
належну їй квартиру АДРЕСА_1 (п.11).

При цьому, ОСОБА_2 передала ОСОБА_1
правовстановлюючі документи на
квартиру на умові відповідального
збереження (в якості застави), що
закріплено п.10 договору.

Проте, взяті на себе зобов'язання
ОСОБА_2 не виконала, і рішенням
Залізничного районного суду м.
Сімферополя від 31.01.2011 року з неї
стягнуто на користь ОСОБА_1 139165,04 грн.
заборгованості за договором позики та
судові витрати у справі.

Разом з тим, ОСОБА_2 продала належну їй
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3, про що між
ними було укладено договір
купівлі-продажу квартири, який
посвідчено 15.07.2010 року приватним
нотаріусом Сімферопольського міського
нотаріального округу АР Крим ОСОБА_7 за
реєстровим №7296.

В наступному ОСОБА_3 перепродала дану
квартиру ОСОБА_4 на умовах договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
19.08.2010 року приватним нотаріусом
Сімферопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 за
реєстровим №2783.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(ч.1 ст. 229 цього ж Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману
є умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману.

Обман щодо мотивів правочину не має
істотного значення.

Таким чином за змістом зазначеної
норми закону обман має місце, якщо
сторона правочину заперечує наявність
обставин, які можуть перешкоджати
вчиненню правочину другою стороною,
або якщо вона замовчує їх існування.
Такий позов може бути задоволено, лише
на вимогу сторони, яка вчинила правочин
під впливом обману.

ОСОБА_1, як це вбачається зі спірного
договору не є його стороною, а тому не
може оспорити цей договір за підстав
того, що він укладений під впливом
обману.

Не можуть бути задоволені і вимоги про
витребування квартири, оскільки правом
заявити таку вимогу відповідно до
ст.ст. 386-388 ЦК України наділений лише
власник майна. Доказів того, що ОСОБА_1
наділений правами власника спірної
квартири матеріали справи не містять.

Доводи ж позивача про те, що між ним та
ОСОБА_2 було укладено договір застави
предметом якого є спірна квартира
також не підкріплені належними та
допустимими доказами, тобто такого
договору суду не надано. Саме по собі
зобов'язання позичальника не
відчужувати належне їй майно до
повного виконання договору позики, не
може вказувати, що між сторонами
укладено договір застави.

Тому, порушення такого зобов'язання, не
може слугувати підставою для визнання
договору відчуження майна недійсним, а
може бути за обставин справи підставою
для пред'явлення зокрема вимоги про
дострокове виконання зобов'язання,
притягнення позичальника до
відповідальності відповідно до
договору чи закону.

Крім того, у випадку коли для
розпорядження предметом застави була
необхідна згода заставодержателя (ч. 2
ст. 586 ЦК України), правочин
заставодавця щодо розпорядження
предметом застави, вчинений без згоди
заставодержателя після укладення
договору застави, не може бути визнаний
недійсним за позовом заставодержателя,
оскільки в п. 2 ч. 2 ст. 592 ЦК України
установлено інший наслідок порушення
заставодавцем правил про
розпорядження предметом застави, а
саме - пред'явлення вимоги про
дострокове виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, а також тому,
що у разі переходу права власності на
предмет іпотеки від іпотекодавця до
іншої особи іпотека є дійсною для
набувача відповідного нерухомого
майна (ст. 23 Закону України «Про
іпотеку»), тобто в даному випадку
заставодержатель може заявити позов
до власника обтяженого майна про
звернення стягнення на предмет застави
(іпотеки). Такої вимоги позивачем не
заявлялось.

Інших доводів та доказів в
обґрунтування позову суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку
про безпідставність позову, а тому в
задоволенні його вимог відмовляє.

За такого рішення, витрати понесені
позивачем на розгляд справи відповідно
до ст. 88 ЦПК України підлягають
зарахуванню до відповідного бюджету
держави.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу, та
витребування майна з чужого
незаконного володіння - відмовити.

На рішення може бути подана
апеляційна скарга в Апеляційний суд АР
Крим протягом десяти днів з дня
проголошення рішення через Київський
районний суд м. Сімферополя.

Головуючий
М.Ф. Сенько