Справа № 459/3526/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/7864/13
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретаря: Глинського ОА.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
відповідача Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 18 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області про
стягнення моральної шкоди завданої
набуттям хронічного професійного
захворювання та трудового каліцтва при
виконанні трудових обов'язків, -

в с т а н о
в и л а:

рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 18 жовтня 2013
року позов задоволено частково.
Стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_3 8000
грн. на відшкодування моральної шкоди
спричиненої внаслідок професійного
захворювання під час виконання
трудових обов'язків. В решті позовних
вимог відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржив відповідач.

В скарзі просять рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову
у позові, оскільки вважають, що судом
при ухваленні такого не було враховано:
що були внесені зміни до законодавства,
за якими відсутні норми, що передбачали
б відшкодування шкоди, про яку йдеться
у позові Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
(далі Фонд); Фонд не є винною особою у
заподіянні позивачу ушкодження
здоров'я та враховуючи, що
правовідносини виникли з трудових,
відшкодування моральної шкоди повинен
здійснювати роботодавець; позивач знав
при прийомі на роботу про шкідливі та
небезпечні умови праці, однак
продовжував працювати і після
виявлення перших ознак хвороби;
позивач, оскільки у нього встановлена
часткова втрата професійної
працездатності та йому протипоказана
робота в шкідливих умовах, у інших
відповідно може працювати; твердження
про погіршення матеріального стану
через дострокову втрату професійної
працездатності позивача безпідставні,
оскільки він отримує пенсію за віком, а
також отримував та отримує страхові
виплати; у позивача наявні загальні
захворювання, що впливають на його
працездатність; позивач не довів факту
заподіяння йому моральної шкоди,
зокрема, і неможливість виконувати
домашню роботу належними доказами,
зокрема, висновком медичних органів, а
суд крім цього не обґрунтував розміру
стягнутої з них шкоди.

В судове засідання сторони (їх
представники) не з'явилися. Однак суд
вважав за можливе проводити розгляд
справи у відсутності осіб, що беруть
участь у справі (їх представників), та в
судове засідання не з'явились,
враховуючи, що такі були належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи, жодних клопотань про
відкладення розгляду справи не подали
та зважаючи на вимоги ст. 305 ЦПК України.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть
участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК
України, фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає та підстав для
скасування оскаржуваного рішення суду
- немає.

Із оскаржуваного рішення та матеріалів
справи вбачається, що позивач з 1.06.1994
року по 16.10.2003 року працював на ДВАТ
шахта «Зарічна» (кол. назва №7
«Великомостівська») з повним робочим
днем у шахті та був звільнений згідно
п.2 ст.40 КЗпП України (за станом здоров'я)
(трудова книжка (а.с. 6-7). Стаж роботи в
підземних умовах шахти вугільного
басейну становить 9 років 1 місяць.

Згідно акту №8 про нещасний випадок на
виробництві від 19.02.2003 року, - 15.02.2003 року
в першу зміну (з 8 год. по 14 год.) позивач
травмував праву руку (а.с. 10-11).

Згідно акту №37 розслідування
професійного хронічного захворювання
(отруєння) від 4.12.2003 року, - професійне
захворювання у позивача (хронічна
попереково-крижова радикулопатія)
виникло внаслідок важкої фізичної
праці, що вимагала піднімання та
перенесення брусів, ремантин,
гідравлічних стійок ГС, елементів і
частин гідромеханізованого комплексу,
шпал і рейок рейкової колії, металічних
труб та інших важких предметів в умовах
підвищеної обводненості підошви
виробки, несприятливих факторах
мікроклімату (температура повітря 18,4 С;
відносна вологість повітря 78%,
швидкість руху повітря 0,9 м/сек),
невиконання норм і правил ОП, порушення
гігієнічних регламентів і нормативів
(а.с. 8-9).

З інформації та довідок
Профпатологічної МСЕК №35 від 18.03.2013
року, Серія ЛВА-2 № 015014 від 18.11.2004 року та
Серія ЛВА - 1 №161777 від 18.11.2004 року (а.с. 12,
34, 36), вбачається, що позивачу 17.12.2003 року
актом №7015 вперше було встановлено ІІІ
групу інвалідності у зв'язку із
професійним захворюванням та 40% втрати
професійної працездатності до 1.01.2005
року та актом №624/5 від 24.03.2004 року
встановлено 10% втрати професійної
працездатності внаслідок трудового
каліцтва вперше до 1.04.2005 року. Актом №890
від 17.11.2004 року позивачу встановлено
ІІІ групу інвалідності внаслідок
профзахворювання 50% втрати професійної
працездатності, в тому числі: 40% -
радикулопатія, 10% - трудове каліцтво, -
без терміново.

Про професійне захворювання, трудове
каліцтво позивача та стійку втрату
професійної працездатності
стверджують і інші медичні документи,
що є у справі (а.с. 13-23, 35, 37).

Вказане свідчить про те, що право на
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із втратою 40% професійної
працездатності вперше виникло у
позивача в 2003 році, а згодом відсоток
втрати професійної працездатності
збільшився до 50% не внаслідок перебігу
встановленого раніше професійного
захворювання, а встановлення відсотка
втрати професійної працездатності
внаслідок трудового каліцтва вперше у
березні 2004 року.

Як під час роботи так і після
звільнення позивач неодноразово через
вказані професійне хронічне
захворювання та трудове каліцтво
звертався до медичних закладів та
перебував на амбулаторному та
стаціонарному лікуванні, що
стверджується згаданими медичними
документами (а.с. 13-23, 35, 37).

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом 5 ст.4 Основ
законодавства України «По
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» - є
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності .

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року № 6
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII «Про охорону праці» (у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV, КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Відповідно до змісту ст.ст.1, 21, 23, 28, 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в редакції Закону, що
був чинний на час виникнення спірних
правовідносин - грудень 2003 р. за
професійним захворюванням та березень
2004 року - за трудовим каліцтвом, на Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництв та професійних
захворювань України покладено
обов'язок відшкодувати застрахованим
особам моральну шкоду у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, заподіяну
умовами виробництва. Тому, доводи
скарги про відсутність норм
законодавства, які б передбачали
відшкодування шкоди, про яку просить
позивач, Фондом, - необґрунтовані.

Також, відповідно необґрунтованими є
доводи скарги про відсутність вини
Фонду у заподіянні шкоди та посилання
на ст.ст. 1167 ЦК та 237-1 КЗпП України, як на
підставу стягнення шкоди з
роботодавця, оскільки необхідність
стягнення вказаної шкоди саме з Фонду
передбачають вже згадані норми
спеціального законодавства, що діяли
на час виникнення спірних
правовідносин.

Крім цього, необґрунтованими, на думку
колегії суддів, є доводи скарги про те,
що позивач при прийомі на роботу знав
про шкідливі та небезпечні умови праці
та незважаючи на це продовжував
працювати і після виявлення перших
ознак хвороби, тому міг уникнути
заподіяння шкоди. Так, згаданими вище
нормами Конституції України, КЗпП
України передбачено право особи на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується,
а також на безпечні і здорові умови
праці. Обов'язок забезпечити
реалізацію вказаних прав покладний на
державу. Тому, у випадку втрати
громадянином працездатності, через
незабезпечення реалізації державною
таких прав йому гарантується право на
соціальний захист, що в даному випадку
включає в себе і відшкодування
моральної шкоди.

Окрім наведеного, доводи скарги
відповідача про те, що позивач може і
надалі працювати у безпечних умовах
праці та у нього встановлена лише
часткова втрата працездатності жодним
чином не свідчить про не заподіяння
йому моральної шкоди та відсутність у
нього підстав для звернення до суду про
її відшкодування, що завдана внаслідок
ушкодження здоров'я та втрати
професійної працездатності
безтерміново при виконанні трудових
обов'язків, про які йшлось вище.

Щодо твердження у скарзі про те, що у
позивача не погіршився матеріальний
стан у зв'язку із достроковою втратою
працездатності, так як він отримував та
отримує пенсію, а також і страхові
виплати, то такі колегія знову ж вважає
безпідставними, оскільки суд першої
інстанції при постановленні рішення
погіршення матеріального стану
позивача не враховував як один із
негативних наслідків, що собою
складають моральну шкоду позивача та
визначав розмір шкоди, що підлягає
стягненню без врахування вказаної
обставини та відповідно задовольнив
позов частково, виходячи з інших
негативних наслідків для позивача, а
саме: що він не взмозі виконувати ту чи
іншу роботу; постійно повинен
проходити курс лікування у зв'язку із
професійною хворобою та трудовим
каліцтвом, обмежений у
життєдіяльності.

Вважаючи необґрунтованими, також, і
доводи апеляційної скарги про
недоведеність позивачем факту
заподіяння йому моральної шкоди
належними доказами (і у частині
неможливості виконувати домашню
роботу), зокрема, і медичним висновком,
а також не обґрунтування судом розміру
шкоди, що підлягає стягненню колегія
суддів враховує, що відсутність у
матеріалах справи висновку МСЕК з
цього питання не спростовує правильних
висновків суду про те, що ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Відповідно ж до роз'яснень, що
містяться у п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (із відповідними
змінами), розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди з відповідача, суд навів у
рішенні відповідні, вже згадані мотиви,
а саме, - характер заподіяної позивачу
шкоди (вказавши про ті вже згадані вище
негативні наслідки, з яких така
складається), глибину фізичних та
душевних страждань та інші доводи та
докази, надані позивачем на
підтвердження перенесених ним
страждань, а відтак, визначив розмір
моральної шкоди, що підлягає
частковому відшкодуванню, враховуючи
також засади розумності та
справедливості.

Решта доводів апеляційної скарги
відповідача висновків суду не
спростовують та не можуть бути
підставою для скасування законного та
обґрунтованого рішення.

Враховуючи наведене судом правильно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно застосовано матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду
справи, а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, то за
таких обставин підстав для задоволення
апеляційної скарги - немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу відповідача
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області -
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 18 жовтня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я. Бакус

Т.А. Гірник