Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2013 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Пустовойт Т. В., при секретарі Сакалош
О.В., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на сумісне
майно та його розподіл,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2010 року позивачка
звернулася до суду з позовом до
відповідача в якому просила визнати
домоволодіння АДРЕСА_2 загальною
сумісною власністю та визнати за нею
право власності на 1/2 частки спірного
домоволодіння. В обґрунтування позову
вказала, що 08 лютого 2002 року
зареєструвала шлюб з відповідачем в
Іллічівському відділі РАЦС
Маріупольського МУЮ Донецької області.
Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. З червня 2010 року однією
сім'єю з відповідачем не проживають,
рішенням Іллічівського районного суду
від 10 вересня 2010 року шлюб між ними
розірвано. В період шлюбу сторони за
загальні кошти придбали домоволодіння
АДРЕСА_2, однак щоб запобігти
ускладнення при оформленні документів,
власником будинку був зазначений
відповідач - ОСОБА_2 У зв'язку з тим, що
при розірванні шлюбу питання про
розподіл майна не було вирішено, а
відповідач в добровільному порядку не
бажає це питання, позивачка була
змушена звернутися до суду із даним
позовом.

Ухвалою Іллічівського районного суду
м.Маріуполя від 01 жовтня 2013 року
скасовано заочне рішення по справі від
18 листопада 2013 року.

Позивачка ОСОБА_1 до судового засідання
не з'явилась, надала заяву, в якій
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі, просила справу розглянути за її
відсутності.

Представник позивачки ОСОБА_4 в
судовому засіданні підтримав позовні
вимоги та пояснив, що між позивачкою та
відповідачем на теперішній момент
склалися неприязні стосунки,
вирішувати спір в добровільному
порядку відповідач відмовився. Спірне
домоволодіння є сумісною власністю
подружжя, оскільки при підписанні
договору купівлі-продажу будинку
позивачка надавала свою згоду, дані про
те що відповідач придбав спірну
нерухомість за власні кошти нічим не
підтверджуються. Дійсно в один день
оформлювались дві угоди
купівлі-продажу, спочатку було
придбано домоволодіння за ціною 40
367,00грн., після чого відповідачем
продано квартиру за 9509,00грн. Щоб
запобігти ускладнення при оформленні
документів, власником будинку був
зазначений відповідач - ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 до судового
засідання не з'явився, просив справу
розглянути за його відсутності з
участю його представника.

Представник відповідача ОСОБА_5 в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог, вважає їх
необґрунтованими та пояснив, що спірне
домоволодіння придбалось за кошти
відповідача, що підтверджується
існуванням двох договорів
купівлі-продажу будинку та квартири,
оформлених в один день без доплати,
передачі грошей не було, тобто фактично
проведено обмін квартири, яка на праві
власності належала ОСОБА_2, на
домоволодіння.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи дійшов до висновку, що
позовні вимоги є обґрунтованими та
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 08 лютого 2002 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження, виданим Відділом реєстрації
актів громадянського стану
Іллічівського райуправління юстиції
м.Маріуполя Донецької області, актовий
запис за №32. Від шлюбу мають дочку
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Іллічівського районного суду
м.Маріуполя від 10 вересня 2010 року шлюб
між сторонами розірвано.

Під час шлюбу, 14 липня 2008 року, на
підставі договору купівлі-продажу
житлового будинку, завіреного
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу
Донецької області ОСОБА_6, внесеного в
реєстр за №4232, на ім'я ОСОБА_2 придбано
житловий будинок з усіма надвірними
спорудами та побудовами за АДРЕСА_2, за
40367,00грн.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної власності незалежно від
того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку.
Вважається, що кожна річ, набута під час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Цією
статтею встановлена та діє презумпція
спільності майна, суть якої полягає у
тому, що якщо майно було набуте за час
шлюбу, то передбачається
(презумується), що воно є спільним.
Презумпція спільності констатує, що
сторона, яка потребує віднесення
придбаного у період шлюбу майна до
категорії спільного, не повинна
представляти ніяких доказів, а всі види
майна, придбаного в період шлюбу
вважаються спільними незалежно від
того, включений законом той чи інший
об'єкт до переліку спільного майна чи
ні. Виключення того чи іншого виду
майна зі складу спільності, навпаки,
потребує прямої вказівки закону на те
що, що цей вид майна є особистою
(роздільною) власністю одного з
подружжя. Вказане кореспондує вимогам
ч.3 ст.368 ЦК України.

Згідно зі ст.70 СК України, у разі
розподілу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до абз. 1 п. 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Отже, до часу придбання спірного
домоволодіння позивачка і відповідач
прожили разом шість років, мають
сумісну дитину, вели сумісне
господарство, під час укладання
договору купівлі-продажу спірного
домоволодіння позивачка давала згоду,
як дружина покупця, на покупку
нерухомого майна, в зв'язку з чим суд
приходить до висновку, що житловий
будинок з усіма надвірними спорудами
та побудовами за АДРЕСА_2 є майном
нажитим подружжям за час шлюбу, що
являється спільною сумісною власністю
і частки кожного із подружжя є рівними.

Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що
є у спільній сумісній власності, може
бути поділене між співвласниками. У
разі поділу майна між співвласниками
право спільної сумісної власності на
нього припиняється.

Таким чином, за позивачкою ОСОБА_1 слід
визнати право власності на 1/2 частину
домоволодіння АДРЕСА_2.

Доводи представника відповідача
ОСОБА_5 про те, що вказане домоволодіння
не є спільною власністю подружжя,
оскільки фактично здійснено договір
міни і житловий будинок придбано за
гроші, отримані від продажу
трикімнатної квартири АДРЕСА_1, що
належала відповідачу на підставі
договору дарування, на думку суду, є не
доведеними з наступних підстав.

З наданого договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу Донецької
області ОСОБА_6, внесеного в реєстр за
№4236 вбачається, що 14 липня 2008 року
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11
придбали у власність трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1, розподіливши по 1/10
частини батькам, та по 2/5 частини
відповідно дітям. Продаж вчинено за
домовленістю сторін за 9509,00грн.

За договором купівлі-продажу житлового
будинку, посвідченого приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу Донецької
області ОСОБА_6, внесеного в реєстр за
№4232, ОСОБА_2 купує та приймає у
власність та сплачує обговорену
грошову суму за житловий будинок з
усіма надвірними спорудами та
побудовами за АДРЕСА_2. Продаж вчинено
за домовленістю сторін за 40 367,00грн., які
покупець ОСОБА_2 сплатив продавцям до
підписання цього договору готівкою
повністю, а продавці в свою чергу
своїми підписами підтвердили
отримання грошей у сумі 40 367,00грн., факт
повного розрахунку за проданий
житловий будинок. Згода дружини
покупця, ОСОБА_1, на покупку нерухомого
майна за цим договором отримана у
встановленому законодавством порядку
та посвідчена приватним нотаріусом
14.07.2008р. за реєстровим №4231.

Сторони підтвердили дійсність намірів
укладання цього договору, а також те що
він не носить характеру мнимого та
удаваного, що зміст договору
відповідає їхній волі.

Вищевказані договори купівлі-продажу
ніким не оспорювались та є дійсними.

Аналізуючи викладені обставини, у суду
відсутні підстави вважати, що
правочини купівлі-продажу вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
а саме договору міни.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості і кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень. Відповідач
у судовому засіданні не надав
переконливих доказів, в зв,язку з чим
суд дійшов до висновку задовольнити
позовні вимоги про стягнення та
визнати за позивачкою право власності
на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_2.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 217, 218 ЦПК
України, ст..372 ЦК України, ст.ст.60, 70 СК
України, п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розподіл майна та визнання права
власності на 1/2 частку домоволодіння -
задовольнити.

Визнати домоволодіння АДРЕСА_2
загальною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 право
власності на 1/2 частки домоволодіння
АДРЕСА_2.

Залишити за ОСОБА_2 право власності на
1/2 частки домоволодіння АДРЕСА_2.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення в апеляційній суд
Донецької області через Іллічівський
районний суд м.Маріуполя. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

З повним текстом рішення можливо буде
ознайомитися після 15.12.2013 року.

Суддя:
Т. В. Пустовойт