Справа № 2/1312/89/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2606/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак
О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 24 грудня 2012 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та знесення
гаражів, позов Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
до ОСОБА_4, третіх осіб - ОСОБА_2, ЛКП
«Господар», Львівської міської ради,
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, про демонтаж
самовільно збудованого гаража на вул.
Крип'якевича, АДРЕСА_1 у м. Львові, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року позивач ОСОБА_2
звернувся в суд з позовом, в якому
просив зобов'язати ОСОБА_4 знести
самовільно зведені цегляний та
металевий гаражі, що знаходяться на
прибудинковій території АДРЕСА_1.

У квітні 2011 року Личаківська районна
адміністрація ЛМР звернулась з позовом
до ОСОБА_4, просила суд зобов'язати
останню за її ж кошти демонтувати
самовільно збудований гараж АДРЕСА_1.

В обгругнтування позову ОСОБА_2
послався на те, що він разом з ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 є
власником земельної ділянки АДРЕСА_1.
Цільове призначення земельної ділянки
- обслуговування житлового будинку.
Однак відповідачкою ОСОБА_4 проведено
будівництво нової капітальної споруди
- гаражу, а також нею використовується
ще і металевий гараж. На даний час
остання, ігноруючи призначення
земельної ділянки, експлуатує два
гаражі, порушуючи цим права інших
співвласників земельної ділянки на
безперешкодне користування нею.
Будівництво гаражів проведено на
земельній ділянці, яка не була
відведена для цієї мети, з грубим
порушенням вимог законодавства. Тому
просив позов задовольнити.

Личаківська районна адміністрація ЛМР
зазначає, що ОСОБА_4 є співвласником
будинку АДРЕСА_1 та самовільно
збудувала гараж на земельній ділянці,
яка перебуває у спільній сумісній
власності мешканців будинку АДРЕСА_1.
Будівництво гаража відповідачкою
проводилось без відповідних дозволів,
без згоди співвласника будинку ОСОБА_2
Розпорядженням Личаківської районної
адміністрації ЛМР зобов'язано ОСОБА_4
демонтувати гараж, однак таке
розпорядження нею не виконано, тому
просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_14
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод
ОСОБА_14 у користуванні земельною
ділянкою за адресою АДРЕСА_1 шляхом
знесення самовільно збудованих
гаражів - цегляного та металевого.

Позов Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
- задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 демонтувати
самовільно збудований гараж на АДРЕСА_1
за власні кошти.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
порушено норми матеріального права.
Задовольняючи позов Личаківської РА
ЛМР, суд жодним чином в рішенні не
обґрунтував підстави такого позову.
Вважає, що проведені нею роботи, на
момент їх здійснення, відповідали
нормам законодавства. Просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

ОСОБА_4 та нші учасники цивільного
процесу повідомлені належним чином
(а.с. 287, 292, 293, 294, 295-296, 297) в судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явилися, причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити,
виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції
України права та свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожна
особа має право в порядку,
встановленому законом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК
України).

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України до основних засад судочинства
віднесено змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і в доведенні перед судом їх
переконливості. Про необхідність
урахування зазначених конституційних
положень судам роз'яснено й у п. 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 5 «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду».

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів вважає, що дане рішення
відповідає зазначеним вимогам закону.

Стаття 13 Конституції України
передбачає, що земля є об'єктом права
власності Українського народу. Від
імені Українського народу права
власника здійснюють органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142-144 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Статтею 116 Земельного кодексу України
встановлено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.

Отже, розпорядження землями від імені
Українського народу здійснюють органи
виконавчої влади та органи місцевого
самоврядування в межах їх повноважень
шляхом прийняття рішень.

За правилами ст. 125 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

При цьому, положеннями вказаного
кодексу встановлено, що документами,
які засвідчують право власності чи
право користування земельною ділянкою,
є державний акт на право власності чи
договір оренди земельної ділянки
відповідно.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що
розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Власність зобов'язує.

Ухвалою міської ради від 18.06.2009 року №
2761 «Про передачу громадянам у
власність, спільну сумісну власність
та оренду земельних ділянок у м.
Львові», громадянам ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_4, ОСОБА_2, передано у
спільну сумісну власність земельну
ділянку АДРЕСА_1 для обслуговування
житлового будинку площею 1000 м.кв. та 45
кв.м. в оренду на 5 років (а.с. 6)

На підставі даної ухвали, вище вказаним
особам, співвласникам земельної
ділянки, в т.ч. і ОСОБА_4 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку (а.с. 91-92).

Отже, судом встановлено, що сторони по
справі ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також інші
особи є співвласниками земельної
ділянки АДРЕСА_1, на якій знаходяться
спірні самочинно зведені ОСОБА_4
гаражі. Як доведено в суді, розміщення
таких на спільній земельній ділянці
порушує права позивача ОСОБА_2, як
співвласника земельної ділянки, не дає
йому змоги використовувати таку за
призначенням - для обслуговування
житлового будинку.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 376 ЦК
України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Аналіз норм чинного законодавства
свідчить про те, що законодавство не
визнає самочинне будівництво об'єктом
правового захисту, крім передбаченого
ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому
правовими наслідками самочинного
будівництва, в разі звернення до суду з
позовом відповідного органу, є або
знесення такого будівництва, або
проведення відповідної його
перебудови. Право на звернення до суду
з таким позовом закон надає, зокрема, й
відповідному органу державної влади
або органу місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб
право на звернення до суду належить і
таким особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК України), а також власнику
(користувачу) земельної ділянки, якщо
він заперечує проти визнання за особою,
яка здійснила самочинне будівництво на
його земельній ділянці, права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно (частина четверта
статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Будівництво (нове будівництво,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт) об'єкта
нерухомості здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному статтею 24 Закону України
«Про планування і забудову територій»
(ст. 9 Закону України «Про архітектурну
діяльність»).

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про
планування і забудову територій»,
дозвіл на виконання будівельних робіт
надається інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю,
які ведуть реєстр наданих дозволів.

Дозвіл на виконання будівельних робіт
надається на підставі проектної
документації, документа, що засвідчує
право власності чи користування (в тому
числі на умовах оренди) земельною
ділянкою, угоди про право забудови
земельної ділянки, рішення виконавчого
органу відповідної ради або місцевої
державної адміністрації про дозвіл на
будівництво об'єкта містобудування,
комплексного висновку державної
інвестиційної експертизи, документа
про призначення відповідальних
виконавців робіт.

Будівництво без належного дозволу має
місце як при відсутності дозволу на
будівництво, так і при відсутності
дозволу на виконання будівельних
робіт.

Зазначених проекту та дозволів
відповідачка не мала та, незважаючи на
попередження інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області і ЛКП «Господар»,
продовжувала споруджувати гараж.

За дане правопорушення ОСОБА_4 30.07.2010
року інспекцією ДАБК було притягнуто
до адміністративної відповідальності
за ч. 3 ст. 96 КУпАП та приписом від 29.07.2010
року запропоновано припинити
виконання будівельних робіт з
будівництва гаража до отримання
погодженої в установленому порядку
проектної документації на будівництво.

Однак, ОСОБА_4 не виконала припису і
продовжувала будівельні роботи. 08.10.2010
року відповідачку повторно притягнуто
інспекцією ДАБК до адміністративної
відповідальності за ч. 4 ст. 96 КУпАП.

09.11.2010 року на засіданні міжвідомчої
комісії при Личаківській районній
адміністрації м. Львова було
постановлено демонтувати самовільно
збудовані гаражі.

Розпорядженням Личаківської районної
адміністрації ЛМР від 23.12.2010 року «Про
самочинне будівництво гаражів та
реконструкцію горища буд. АДРЕСА_1»,
визнано, що самовільно збудовані
гаражі на АДРЕСА_1 здійснені з
порушенням закону, підлягають
демонтажу. Запропоновано ОСОБА_4,
співвласнику будинку АДРЕСА_1
демонтувати самовільно збудований
гараж в двотижневий термін з дня
отримання розпорядження (а. с. 17). Однак,
даного розпорядження відповідачка
також не виконала.

Частиною 1 ст. 73 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що акти ради, сільського,
селищного, міського голови, голови
районної в місті ради, виконавчого
комітету сільської, селищної, міської,
районної у місті ради, прийняті в межах
своїх повноважень, є обов'язковими для
виконання всіма розташованими на
відповідній території органами
виконавчої влади, посадовими особами, а
також громадянами, які постійно або
тимчасово проживають на відповідній
території.

Поданий ОСОБА_4 проект складений
приватним підприємством «Галич -центр»
на відповідність нормативним вимогам
самовільно розпочатого будівництва
двох індивідуальних спарених гаражів з
майстернями АДРЕСА_1 не заміняє
необхідності отримання нею погодженої
в установленому порядку проектної
документації на будівництво гаражів і
дозволів на будівництво та виконання
будівельних робіт, а також не звільняє
ОСОБА_4 від обов'язку виконати
вищезазначене Розпорядження
Личаківської районної адміністрації
ЛМР від 23.12.2010 року «Про самочинне
будівництво гаражів та реконструкцію
горища буд. АДРЕСА_1».

Відсутній у ОСОБА_4 і дозвіл
Личаківської РА ЛМР на встановлення
металевого збірно-розбірного гаража.

За таких обставин, районний суд дійшов
вірного висновку про задоволення
позовів.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 24 грудня 2012 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.