Справа №589/6447/13 Головуючий у суді у 1
інстанції - СидорчукНомер провадження
22-ц/788/2772/13 Суддя-доповідач - Маслов
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Дубровної В. В., Сибільової Л.
О.,

з участю секретаря судового засідання -
Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1,

на рішення Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
від 14 листопада 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про усунення перешкод у здійсненні
права власності, визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

28 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
місцевого суду з вказаним позовом.
Обґрунтувала його тим, що вона, на
підставі укладеного з відповідачем
договору-купівлі продажу, є власницею
квартири АДРЕСА_1. На даний час ОСОБА_1
зареєстрований у квартирі, але з
моменту її продажу не проживає там, у
добровільному порядку знятися з місця
реєстрації позивач не бажає.
Збереження місця реєстрації
відповідача змушує позивачку нести
додаткові витрати по оплаті квартплати
та комунальних послуг, перешкоджає
вільному користуванню та
розпорядженню належним майном. Тому
ОСОБА_2 просила суд зобов'язати ОСОБА_1
не чинити перешкод у здійсненні права
власності на квартиру, визнати його
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням, вирішити питання
щодо судових витрат.

Рішенням Шосткинського міськрайонного
суду Сумської області від 14 листопада
2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково. Визнано ОСОБА_1
таким, що втратив право користування
квартирою АДРЕСА_1. Вирішено питання
щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить вказане рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити. Вказує на те, що
укладений між сторонами договір
купівлі-продажу є фіктивним, жодних
зобов'язань за умовами вказаного
договору ОСОБА_1 на себе не брав.
Посилається на те, що перешкод у
здійсненні права власності позивачки
на квартиру відповідач не чинить.
Зазначає, що місцевий суд неповно
з'ясував обставини справи, не розглянув
клопотання щодо виклику та допиту
свідків, які б підтвердили факт
проживання сторін однією сім'єю певний
період часу. При ухваленні рішення, суд
першої інстанції не взяв до уваги
факту, що відповідач оздобив спірну
квартиру за власний рахунок усім
необхідним, а тепер підлягає визнанню
таким, що втратив право користування
своїм же майном.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
місцевого суду скасуванню, виходячи з
п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, 19 грудня 2007 року
ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила
двокімнатну квартиру під АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу, копія якого є на а.с. 9.

Право власності позивачки на вказану
квартиру також підтверджується
витягом з Державного реєстру
правочинів та витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно,
копія яких є на а.с. 10 -11.

Відповідно довідкам ПП "Івушка Шостка"
на а.с. 13 - 14, відповідач був
зареєстрований у вказаній квартирі 10
січня 2003 року та на даний час не знятий
з реєстрації.

Відповідач пояснив, що він з 1999 року по
січень 2013 року включно перебував у
фактичних шлюбних відносинах з
позивачкою. Мають дитину. З 2002 року він
був власником вказаної квартири на
підставі договору дарування. При
добрих відносинах з позивачкою він
передав вказану двокімнатну квартиру
їй, не отримавши від неї жодної копійки.
Після 2007 року вони продовжували
підтримувати сімейні стосунки, допоки
у січні 2013 року виїхав на заробітки до
Російської Федерації. Він також
зазначив, що позивачка створила нову
сім'ю і з травня 2013 року проживає з
чоловіком у місті Мурманськ Російської
Федерації і він ніяким чином не чинить
їй перешкод у користуванні квартирою у
Шостці, будучі в ній зареєстрованим з
2003 року. Після 2007 року він не тільки
підтримував квартиру в належному
стані, а і зробив цілий ряд робіт для її
поліпшення і комфортного в ній
проживання. Річний строк його
відсутності в цій квартирі ще не
настав.

Підпунктом 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України
передбачено припинення права
власності у разі відчуження власником
свого майна.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які
мають у приватній власності квартиру,
користуються нею для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Стаття 319 ЦК України встановила, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

А ст. 391 ЦК передбачає, що власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Позивачка свій позов не
довела.

Задовольнивши позов суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
відчуджив спірну квартиру позивачці у
грудні 2007 року, а тому на вимогу нової
власниці він на підставі ст. 391 ЦК
України повинен бути визнаний таким, що
втратив право на користування
квартирою, оскільки перешкоджає
позивачці у здійсненні права
власності, у намірах провести
відчуження цієї квартири. Суд допустив
невідповідність висновків обставинам
справи, неправильне застосування ст. 391,
ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Сторони не перебували у шлюбі.
Цивільний кодекс України не містить
норми, яка б давала визначення сім'ї,
хоча вживає слова «сім'я», «член сім'ї»,
«бувший член сім'ї», зокрема, у ст. 405 ЦК
України. Згідно ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 74 СК
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права і
обов'язки, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою, майно,
набуте ними під час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. З огляду на ці норми можна зробити
висновок про те, що як до відчудження
квартири відповідачем позивачці у
грудні 2007 року, так і після цього,
впродовж довгого часу між сторонами
існували взаємовідносини, які мали
ознаки сімейних відносин, хоча ці
взаємовідносини не завжди були гарними
і рівними, були періоди як спільного
так і окремого проживання. Це було
пов'язано як з роботою відповідача, так
і погіршенням взаємовідносин між ними.
Вони то припиняли, то відновлювали ці
відносини. Той факт, що немає рішення
суду про встановлення факту сімейних
взаємовідносин сторін, не свідчить, що
таких взаємовідносин не існувало.

Про наявність впродовж довгого часу
сімейних відносин між сторонами
свідчать і неодноразові звернення їх
до судів і правоохоронних органів щодо
спорів за житло, власність на квартиру,
інше майно. Це визнають обидві сторони.
Зокрема, позивачка визнає, що 28 березня
2013 року відповідач, як вона стверджує,
забрав з квартири її майно і з цього
приводу вона звернулася з заявою до
міліції. Відповідач же стверджує, що
забрав з квартири тільки свої особисті
речі і не чіпав речей своєї бувшої
співмешанки.

Безспірними залишаються такі факти, як
приналежність спірної квартири
відповідачу на праві власності до
грудня 2007 року, що тільки він
зареєстрований в цій квартирі з 2003 року
по даний час, а позивачка не
зареєстрована в цій квартирі, що як до
так і після відчудження квартири
відповідач проживав в цій квартирі,
даний позов у суді заявлений через
п'ять років, після набуття позивачкою
права власності на цю квартиру.

Стаття 391 ЦК України, на підставі якої
місцевий суд задовольнив позов,
націлена на захист прав власника і на
усуненні перешкод у здійсненні цього
права, є загальною нормою і не містить
вказівки на визнання бувшого члена
сім'ї власника таким, що втратив право
на проживання у квартирі, будинку. Таке
правило виписано у ч. 2 ст. 405 ЦК України,
яка пов'язує його з відсутністю бувшого
члена сім'ї понад один рік без поважних
причин.

Отже, при наявності ознак сімейних
відносин позов про визнання бувшого
члена сім'ї таким, що втратив право на
проживання в квартирі на підставі ст. 391
ЦК України не може бути задоволений,
оскілки є спеціальна норма ч. 2 ст. 405 ЦК
України. Однак і на підставі цієї
статті даний позов на разі не може бути
задоволений, оскільки не доведений
факт відсутності відповідача у
квартирі понад один рік без поважних
причин. За викладених вище обставин
рішення місцевого суду про задоволення
позову і визнання відповідача таким, що
втратив право на користування
квартирою, не ґрунтується на законі і є
передчасним.

Тому апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення місцевого суду -
скасуванню, з постановленням нового
рішення про відмову у позові за його
недоведеністю. Це не позбавляє права
позивачку звернутися до суду з новим
аналогічним позовом при наявності
підстав передбачених ст. 405 ЦК України.

Оскільки відповідач при подачі
апеляційної скарги сплатив 114 грн. 70
коп. судового збору, то ці кошти
підлягають відшкодуванню йому
позивачкою на підставі ст. 88 ЦПК
України.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 88, 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія
суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
від 14 листопада 2013 року у даній справі і
постановити нове.

ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні квартирою про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 114
грн. 70 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набрало
законної сили, але може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -