У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Олійник А.С., Парінової І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом Кредитної спілки
«Християнська злагода» до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 12
березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 23 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2010 року Кредитна спілка
«Християнська злагода» звернулася до
суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначала, що 29
жовтня 2008 року між нею та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір № 139/08,
відповідно до умов якого остання
отримала грошові кошти в розмірі
11 900 грн, що еквівалентно 2 453 долари 61
центів США, строком на 24 місяці з 29
жовтня 2008 року по 29 жовтня 2010 року із
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 48% річних. Цього ж
дня, на забезпечення виконання умов
кредитного договору між кредитною
спілкою та ОСОБА_4 був
укладений договір поруки № 139/08,
відповідно до якого останній
зобов'язується солідарно відповідати
перед кредитором за виконання
зобов'язань, що виникають з договору
про надання кредиту № 139/08 від 29
жовтня 2008 року. Оскільки ОСОБА_3
належним чином не виконує свої
зобов'язання за кредитним договором,
позивач з урахуванням уточнених
позовних вимог, просив стягнути на свою
користь солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
заборгованість в сумі 70 523 грн 23 коп.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 12
березня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 23 липня
2013 року, позов задоволено. Стягнуто на
користь Кредитної спілки
«Християнська злагода» солідарно з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за
договором № 139/08 від 29 жовтня 2008
року в розмірі 70 523 грн 23 коп. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
вимоги неправильним застосуванням
судами норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
і просить ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні стягнення 3%
річних та зменшити розмір пені.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Висновки судів зазначеним вимогам
закону не відповідають.

Судами встановлено, що 29 жовтня 2008 року
між Кредитною спілкою «Християнська
злагода» та ОСОБА_3 був укладений
договір № 139/08 про надання кредиту,
відповідно до умов якого остання
отримала грошові кошти в розмірі 11 900
грн, що еквівалентно 2 453 дол. 61 центів
США, строком на 24 місяці з 29
жовтня 2008 року по 29 жовтня 2010 року із
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 48% річних.

З метою належного виконання
зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним
договором в той же день був укладений
договір поруки між кредитною спілкою
та ОСОБА_4 № 139/08, відповідно до якого
останній зобов'язується солідарно
відповідати перед кредитором за
виконання зобов'язань, що виникають з
договору про надання кредиту № 139/08 від
29 жовтня 2008 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив із доведеності позовних вимог,
факту наявності заборгованості та її
розмірів. При цьому суд керувався ст.
ст. 526, 625 Цивільного кодексу України, за
якими зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 34 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» фінансовий кредит -
це кошти, які надаються у позику
юридичній або фізичній особі на
визначений строк та під процент.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог закону.

За приписами ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК).

Зазначеним вимогам судові рішення, як
суду першої інстанції, так і
апеляційної інстанції не відповідають,
оскільки у мотивувальній частині
рішень не наведено дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, не наведено також
будь-яких розрахунків, з яких виходили
суди при стягненні заборгованості по
кредитному договору.

З матеріалів справи не вбачається, що
судами було досліджено кредитний
договір від 29 жовтня 2008 року № 139/08.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України
передбачено, що розмір неустойки може
бути зменшений за рішенням суду, якщо
він значно перевищує розмір збитків, та
за наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Так, суди стягнувши з відповідача
заборгованість за кредитним договором
№ 139/08 від 29 жовтня 2008 року у сумі 70 523
грн 23 коп. не звернули уваги на те, що з
них 31 469 грн 74 коп. - пеня у розмірі 0,72 %
від суми залишку кредиту за кожен день
прострочення після спливу терміну дії
кредитного договору.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 в апеляційній скарзі не
погоджувалась із розміром пені.

При цьому розмір заборгованості та
штрафних санкцій (розмір неустойки), їх
співмірність, обставини, які дають суду
право застосувати або не застосувати ч.
3 ст. 551 ЦК України, є фактичними
обставинами справи, встановлення яких
судом відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК
України є обов'язковою умовою при
розгляді справи та ухваленні судового
рішення у справі про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суд
першої інстанції на зазначені вище
норми закону уваги не звернув та
належним чином не перевірив належність
та допустимість доказів поданих
сторонами, не надав належної оцінки
наявним у справі доказам, не сприяв
повному та всебічному розгляду справи,
зокрема, ухвалюючи рішення, не навів
розрахунків, з яких він виходив при
задоволенні позовних вимог, не
перевірив коли саме та який розмір
заборгованості сплачений відповідачем
на виконання умов кредитного договору,
яким чином повинні нараховуватись
проценти за користування кредитом. При
цьому судами залишено поза увагою
клопотання відповідача щодо зменшення
розміру нарахованих процентів за
прострочення зобов'язання, оскільки
він значно перевищує розмір збитків.

Суд апеляційної інстанції, в порушення
ст. ст. 303, 315 ЦПК України вказані
порушення суду першої інстанції не
усунув, доводи апеляційної скарги не
спростував та передчасно залишив
оскаржуване рішення без змін.

Порушення судом апеляційної інстанції
норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
перевірки законності ухваленого судом
першої інстанції рішення, тому ухвала
апеляційного суду підлягає скасуванню,
а справа - передачі на новий розгляд до
цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Івано-Франківської області від 23 липня
2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. СтупакСудді:В.І. Амелін
Т.П. Дербенцева А.С. Олійник І.К.
Парінова