Справа № 1202/6760/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2013 року Антрацитівський
міськрайонний суд Луганської
області

у складі
головуючого:
судді                     Бабічевої
Л.П.

при
секретарі
Колчиній Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Антрацит
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування, визнання дійсним
договору купівлі-продажу внаслідок
укладення удаваного правочину, -

В С Т А Н О В И
В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
відповідачів про визнання недійсним
договору дарування, визнання дійсним
договору купівлі-продажу внаслідок
укладення удаваного правочину.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка послалась на те, що з 28
квітня 1990 року вона перебувала
у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2. Шлюб
розірвано 20.11.2009 року.

В період шлюбу в 2003 році вона з
відповідачем ОСОБА_2 придбали будинок
за адресою: м.Антрацит, вул..Толстого, 8.
Оформленням угоди займався відповідач.

Відразу після придбання будинку вона з
відповідачем та двома дітьми
зареєструвались та вселились до
будинку.

Після розірвання шлюбу, в кінці 2009 року
– на початку 2010 року відповідач почав
виганяти її з будинку і лише тоді вона
дізналась, що будинок оформлено не
договором купівлі-продажу, а договором
дарування на ім’я відповідача ОСОБА_2
Однак, за придбання спірного будинку
вони оплатили гроші із сімейного
бюджету та договір оформлено
сторонньої для їх сім’ї особою, тому це
був договір купівлі-продажу, а не
дарування.

Оскільки їй стало відомо про порушення
свого права у зв’язку з оформленням
договору дарування замість договору
купівлі-продажу лише на початку
березня 2010 року, то вважає, що строк
позовної давності нею не пропущено.
Якщо суд буде вважати, що строк
пропущено, то вона його просить
продовжити.

В дійсності було вчинено саме договір
купівлі-продажу житлового будинку, то
договір дарування є удаваним
правочином і згідно ч.2 ст. 235 ЦК України
відносини сторін регулюються
правилами за угодою, яку сторони дійсно
вчинили, т.б. договором
купівлі-продажу.

Тому позивачка просить встановити, що
договір дарування від 13.03.2003 року було
вчинено сторонами – відповідачем
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як удаваний правочин
для приховання іншої угоди, т.б.
договору купівлі-продажу.

Визнати договір дарування між
відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_2
недійсним, а дійсним визнати договір
купівлі-продажу спірного житлового
будинку за адресою: м.Антрацит,
вул..Толстого, 8.

У судовому засіданні позивачка та її
представник – адвокат ОСОБА_4, яка діє
на підставі договору, підтримали позов
з вищевикладених підстав, просять
позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
пояснив, що відповідач ОСОБА_3
подарував йому будинок за адресою:
м.Антрацит, вул.Толстого, 8. Відповідач
ОСОБА_3 являється йому хрещеним
батьком. Останній проживав у
м.Луганськ, а в спірному будинку
проживала рідна сестра ОСОБА_3, яка
потім померла. Після чого через деякий
час ОСОБА_3 подарував йому цей
будинок. Також певний час до оформлення
договору дарування за будинком
доглядала його матір, з якою відповідач
ОСОБА_3 був у добрих відносинах. Він
ніяких грошей за будинок ОСОБА_3 не
передавав, лише оплатив необхідні
платежі за оформлення договору у
нотаріуса.

Просить відмовити у задоволенні
позову.

Представник відповідача – адвокат
ОСОБА_5, який діє на підставі договору, у
судовому засіданні пояснив, що
позивачка всупереч вимогам закону не
надала суду жодного доказу на
підтвердження обставин того, що між
відповідачами було укладено саме
договір купівлі-продажу, і що за
будинок ОСОБА_2Є сплатив відповідачу
ОСОБА_3 гроші.

Вважає позов безпідставним. Просить
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання
не з’явився, про день та час розгляду
справи судом був повідомлений належним
чином ( а.с. 56, 69). Від відповідача ОСОБА_3
надійшло до суду письмове заперечення
на позов від 10.10.2013 року, де останній
зазначив, що вважає позовні вимоги
безпідставними та надуманими. Він
подарував будинок по вул.Толстого, 8,
м.Антрацит своєму хреснику – ОСОБА_2
13.03.2003 року. Позивачка ОСОБА_1 ніякого
відношення до цього не має, він їй про
свої наміри щодо дарування будинку
нічого не повідомляв, з нею не
спілкувався, а підтримував тісні
відносини з матір’ю відповідача
ОСОБА_2 – ОСОБА_6, яка доглядала за його
будинком, оскільки він мешкає у
м.Луганськ.

В даному будинку проживала його рідна
сестра, після її смерті він навіть не
заходив до будинку, за будинком
доглядала ОСОБА_6, яка проживала поруч
по вул.Підгорній. Їй він повідомив, що
йому будинок не потрібен і щоб
відповідач ОСОБА_2 забирав будинок та
жив у ньому. Після того як будинок
обікрали він приїхав у м.Антрацит та
запропонував ОСОБА_7 забрати будинок за
умови, що він понесе витрати у
нотаріуса, на що останній погодився і
він подарував йому будинок. Ніяких
грошей від ОСОБА_2 він не брав. Перед тим
як піти до нотаріуса він сказав
позивачці, що дарує відповідачу
будинок, вона про це знала.

Просить відмовити у задоволенні
позову. Справу просить розглядати за
його відсутності, оскільки не має
можливості з’явитись до суду, так як
вимушений часто їздити до Росії, де
доглядає за хворими родичами ( а.с. 74-75).

Суд, вислухавши позивачку, її
представника, відповідача,
представника відповідача, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає
позов таким, що не підлягає
задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, а
згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України – кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що з 28.04.1990 року по
20.11.2009 року позивачка та відповідач
ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому
шлюбі ( а.с. 3 зворот – а.с. 4).

13.03.2003 року між відповідачем ОСОБА_3 з
однієї сторони та відповідачем
ОСОБА_2 з другої сторони був укладений
договір дарування житлового будинку,
розташованого за адресою: м.Антрацит,
вул.Толстого, 8, який посвідчений
приватним нотаріусом
Антрацитівського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, реєстр №
849. Згідно договору ОСОБА_3 подарував, а
ОСОБА_2 прийняв в дар даний житловий
будинок ( а.с. 5).

Право власності на вказаний житловий
будинок на підставі договору дарування
від 13.03.2003 року було зареєстровано за
відповідачем ОСОБА_2 в
Антрацитівському БТІ 17.04.2003
року ( а.с. 6, 9).

Відповідно до п.п. 4, 9 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України ( 2004
року) до спірних правовідносин
необхідно застосовувати норми ЦК
України ( 1963 року), які діяли на час
виникнення правовідносин сторін.

Пункт 2 Постанови Пленуму ВСУ №9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вказує на те, що
відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватись судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Відповідно до ст.243 ЦК України ( 1963 р.) за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно іншій стороні
майно у власність.

Позивачка, обґрунтовуючи позовні
вимоги посилається на ту обставину, що
за придбання спірного будинку вони з
відповідачем ОСОБА_2 оплатили гроші із
сімейного бюджету, тому це був договір
купівлі-продажу, а не дарування.

Згідно ст. 224 ЦК України ( 1963 року) за
договором купівлі-продажу продавець
зобов’язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов’язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 58 ЦК України ( 1963 р.)
якщо угода вчинена з метою приховати
іншу угоду ( удавана угода), то
застосовуються правила, які регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

За клопотанням позивачки у судовому
засіданні були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_9, яка є рідною сестрою
позивачки, у судовому засіданні
пояснила, що після весілля позивачка та
відповідач ОСОБА_2 збирали гроші на
будинок. Вони придбали будинок по
вул.Толстого м.Антрацит за 700 доларів
США. Зі слів відповідача
ОСОБА_2 їй відомо, що за 700 доларів
придбали будинок. Продавець не був
родичем, знайомим відповідача. Батьків
відповідача вона не знала, з ними не
спілкувалась. Вона вважала, що була
купівля-продаж будинку, лише зараз
дізналась, що це був договір дарування.
Вона не була присутня при передачі
грошей за будинок продавцю та при
укладенні спірного договору.

Свідок ОСОБА_10, яка є матір’ю
позивачки, у судовому засіданні
пояснила, що позивачка та відповідач
ОСОБА_2 купили будинок по вул.Толстого
м.Антрацит приблизно у 2010 році.
Позивачка при ній віддала 700 доларів
США відповідачу ОСОБА_2 та сказала, щоб
той віддай гроші господарю будинку.
Момент підписання договору вона не
бачила, при укладенні договору
присутня не була.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні
пояснила, що 3-5 травня 2010 року вона з
позивачкою ОСОБА_1 поїхали до
м.Луганськ, заїхали до чоловіка, який
продав позивачці та відповідачу
будинок, чоловіка звали ОСОБА_12. У нього
вона запитала за скільки він продав
будинок, той повідомив, що за 700 доларів.
Також він сказав, що подарив будинок,
він підписав договір дарування.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні
пояснила, що позивачка та відповідач
ОСОБА_1 мешкали 13 років у с .ОСОБА_14
м.Антрацит. Зі слів позивачки та її
матері їй відомо, що позивачка з
відповідачем ОСОБА_2 купили будинок за
спільні гроші по вул..Толстого
приблизно у 2004 -2005 році. Хто саме
купував та за яку суму грошей їй
невідомо.

Хоча свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10М, які
являються близькими родичами
позивачки, пояснили, що позивачка та
відповідач ОСОБА_2 купили спірний
будинок за 700 доларів США, проте суд,
оцінюючи дані пояснення свідків, як
доказ, вважає, що зазначені пояснення
не можуть бути належним та достатнім
доказом того, що саме за спільні кошти
із сімейного бюджету позивачки та
відповідача ОСОБА_2 у сумі 700 доларів
США було придбано спірний будинок у
відповідача ОСОБА_3 і дані кошти були
сплачені останньому за придбання
даного будинку. Ні свідок ОСОБА_9 ні
ОСОБА_10 не були присутні при укладенні
спірного договору, також у судовому
засіданні пояснили, що вони не були
присутні при передачі грошей за
придбання будинку продавцю. Свідок
ОСОБА_10 вказала, що будинок було
придбано у 2010 році, тоді як згідно
договору дарування вбачається, що
спірний договір було укладено у 2003
році.

Крім того, враховуючи, що допитані у
якості свідків ОСОБА_9М і ОСОБА_10 є
близькими родичами позивачки –
сестрою та матір’ю відповідно, т.б.
заінтересованими особами у справі, суд
не приймає їх показання в якості
достовірних доказів на підтвердження
або спростування тверджень позивачки
і критично відноситься до них.

Щодо показань свідка ОСОБА_13, то
остання пояснила у судовому засіданні
про придбання позивачкою та
відповідачем ОСОБА_2 будинку за спільні
гроші по вул.Толстого м.Антрацит, однак,
ця обставина їй відома лише зі слів
самої позивачки та її матері, які
являються заінтересованими особами у
справі, а тому суд до цих пояснень
свідка ставиться критично і не приймає
ці показання в якості достовірних
доказів на підтвердження доводів
позивачки.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні
пояснила, що відповідач ОСОБА_3 їй
повідомив як про дарування будинку, так
і про купівлю цього будинку за 700
доларів США. Дані показання свідка є
суперечливими та не підтверджуються
будь-якими іншими належними по справі
доказами у їх сукупності, а тому суд
критично відноситься до зазначених
пояснень свідка.

Позивачкою не надано суду жодного
належного доказу на підтвердження
наявності певних грошових коштів,
належних їй та відповідачу ОСОБА_2, та
передачі даних коштів відповідачу
ОСОБА_3 за придбання спірного будинку.

Як вбачається з матеріалів справи
13.03.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було
укладено та нотаріально посвідчено
договір дарування спірного житлового
будинку ( а.с 5).

Згідно п.7 зазначеного договору
сторони підтвердили, що цей договір не
приховує іншу угоду і відповідає
дійсним намірам сторін.

Волевиявлення сторін договору –
відповідачів по справі саме на
укладення договору дарування
засвідчено підписами останніх та
посвідчено нотаріусом, також ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 засвідчено про відсутність у
них наміру на приховання іншої угоди та
відповідність укладеного договору
дійсним намірам сторін, т.б. зазначено
про відсутність укладення мнимої або
удаваної угоди.

За таких обставин, враховуючи
викладене, суд доходить висновку про
відсутність підстав для визнання
договору дарування, укладеного 13.03.2003
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, удаваним, а
тому у задоволенні позову слід
відмовити за необґрунтованістю.

На підставі
викладеного,

керуючись ст.ст. 10, 11,
60, 88, 209, 212-215 ЦПК України,

ст.ст. 58, 224, 243 ЦК
України ( 1963 р.), суд,

В И Р І Ш И
В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування, визнання дійсним договору
купівлі-продажу внаслідок укладення
удаваного правочину – відмовити за
необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному суді Луганської області
через Антрацитівський міськрайонний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення десятиденного строку на
апеляційне оскарження.

Суддя Антрацитівського

міськрайонного суду

ОС
ОБА_15