Справа № 640/8922/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2013 року Київський районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Шабатько Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, 3- я особа Київський РВ у
м.Харкові ГУДМС України в Харківській
області про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, 3- я особа Київський РВ у
м.Харкові ГУДМС України в Харківській
області про усунення перешкод в
користуванні та встановлення
сервітуту,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся у суд з
позовом до відповідача, ОСОБА_2 , 3- я
особа Київський РВ у м.Харкові ГУДМС
України в Харківській області про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщення –
АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного
обліку, посилаючись на ст. 495 ЦК України
та ЗУ «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні».

Відповідач – ОСОБА_2, позовні
вимоги не визнав, подав зустрічний
позов (прийнятий судом), в якому після
його змін остаточно просить суд:

- зобов’язати ОСОБА_1 не чинити йому
перешкоди в користуванні квартирою 22
по вул.Воробйова,10 в м.Харкові та
передати йому усі ключі від вхідних
дверей у квартиру в день набуття
законної сили судового рішення

- встановити безстроковий та
безоплатний сервітут на користування
спірною квартирою.

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що ОСОБА_1
перешкоджає йому проживати у спірній
квартирі, змінила замки в квартирі .
Також, зазначив, що не проживає у
спірній квартирі у зв’язку із доглядом
за своєю хворою матір’ю, однак
квартиру утримує, сплачуючи за неї
комунальні платежі. Оскільки він
іншого житла не має, просить у
відповідності до ст. 401 ЦК України
встановити сервітут на користування
квартирою.

ОСОБА_1 проти задоволення
зустрічного позову заперечувала,
зазначаючи, що до виниклих
правовідносин в даному випадку не
застосовуються положення ст. 401 ЦК
України. Крім того, вона ОСОБА_2 ніколи
не перешкоджала у користуванні
квартирою, а він у добровільному
порядку там не проживає.

3- я особа Київський РВ у м.Харкові
ГУДМС України в Харківській області -
у поданій заяві просив розглянути
справи без участі його представника.

Суд заслухавши пояснення позивача,
свідків, дослідивши матеріали справи,
вважає за необхідне в задоволені
позову відмовити, з наступних підстав.

Матеріали справи свідчать, що
сторони перебували у шлюбі з 2009 року,
який розірваний за рішенням суду від
08.11.2013 року.

Квартира 22 по вул.Воробйова в
м.Харкові належала на праві власності
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право
власності, виданого 28.12.2002 року ДП
«Харківське міжвузівське
ремонтно-будівельне управління» . В
подальшому за договором дарування від
29.07.2011 року, посвідченого приватним
нотаріусом, вказану квартиру ОСОБА_2
подарував ОСОБА_1

Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 722 ЦК
України право власності обдарованого
на дарунок виникає з моменту його
прийняття.

Прийняття обдарованим документів,
які посвідчують право власності на
річ, інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка.

З договору дарування вбачається,
що договір складений у двох
примірниках, один з яких переданий
обдарованому – ОСОБА_1 Крім того, у
судовому засіданні свідком ОСОБА_3
зазначено, що ОСОБА_2 після дарування
квартири передав ключі від неї ОСОБА_1

Таким чином, ОСОБА_1 прийняла у дар
подаровану квартиру 29.07.2011 року, тобто
з вказаної дати у неї виникло право
власності на квартиру.

Матеріали справи свідчать, що
ОСОБА_2 зареєстрована у спірній
квартирі з 2010 року, ОСОБА_2 з 1986 року.
Однак колишнє подружжя у спірній
квартирі з 2009 року не мешкали, що ними
не оспорюється та підтверджено
свідченнями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

За згодою подружжя спірна
квартира здавалась в оренду, що
підтверджується наданими договорами
оренди та у судовому засіданні визнано
сторонами. Останній договір оренди був
укладений ОСОБА_2 24.03.2012 року на термін
один рік, тобто до 24.03.2013р. Також згідно
наданих квитанцій про оплату
комунальних послуг, саме ОСОБА_2
оплачував комунальні послуги за спірну
квартиру до березня 2013 року.
Враховуючи, що спірна квартира
складається із однієї кімнати, в якій
до березня 2013 року проживав
орендатор,суд визнає не проживання у
спірній квартирі ОСОБА_2 до березня 2013
року з поважних причин.

За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом
про визнання ОСОБА_2 таким , що втратив
право користування спірною квартирою
у травні 2013 року, тоді як судом
встановлено, що до березня 2013 року
ОСОБА_2 не проживав у спірній квартирі
з поважних причин, тобто річний строк,
передбачений ч.2 ст. 405 ЦК України не
сплив, що в даному випадку виключає
втрату ОСОБА_2 користування квартирою.

Виходячи з положень ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» особа підлягає зняттю з
реєстрації місця проживання при
припиненні або позбавленні її право
користування житловим приміщенням.

Враховуючи, відмову в задоволені
позову, щодо позбавлення ОСОБА_2 право
користування квартирою 22 по
вул.Воробйова,10 в м.Харкові, підстави
для знаття його з реєстрації відсутні.

Стосовно заявлених зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2, суд зазначає
наступне.

ОСОБА_2, у своїх зустрічних позовних
вимогах, просить суд зобов’язати
ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди у
користуванні квартирою 22 по
вул.Воробйова,10 в м.Харкові та
встановити сервітут на користування
вказаною квартирою.

У судовому засіданні ОСОБА_1 факт
перешкоджання ОСОБА_2 у користуванні
спірною квартирою заперечувала та
ОСОБА_2 в підтвердження вказаного факту
доказів надано не було. Більш того,
допитані у судовому засіданні свідки,
як зі сторони ОСОБА_2 так і зі сторони
ОСОБА_1 зазначили, що сторони свідомо не
проживали у спірній квартирі, що
підтверджує відсутність будь-яких
перешкод у ОСОБА_2 для проживання у
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Сервітут у відповідності до ч.1 ст. 402
ЦК України може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду.

Законом , зокрема ч.1 ст. 405 ЦК України
встановлений сервітут на користування
житлом члену сімї» власника такого
житла.

Між тим судом встановлено, що на час
прийняття судового рішення сторони не
є члена сім»ї, оскільки розлучені за
рішенням суду від 08.11.2013 року.

Відповідно до ч 4 ст. 156 ЖК УРСР,
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє колишніх членів сім'ї права
користування займаним приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 ЖК УРСР.

Згідно ж ч. 1 ст. 162 ЖК УРСР, плата за
користування жилим приміщенням в
будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, встановлюється, угодою
сторін.

Доказів звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_1
щодо встановлення сервітуту на спірну
квартиру суду не надано, тоді як
власник майна вирішує платне або
безоплатне користування буде його
майном.

Також, із висновку Київського РВ
ХМУ ГУМВС України , а також зі свідчень
свідка ОСОБА_3, судом встановлено, та не
оспорюється ОСОБА_2, що останній у
квітні 2013 року вивіз із спірної
квартири усе своє майно, з вказаного
часу у спірній квартирі не проживає, що
свідчить про можливість задоволення
його потреб у проживанні іншим шляхом
ніж встановлення сервітуту на
користування АДРЕСА_2.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 10, 11, 27, 60, 208-218 ЦПК
України, суд ,-

вирішив :

В задоволені первісного позову ОСОБА_1
– відмовити.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2
– відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом

десяти днів з дня його проголошення,
через суд першої інстанції. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строків для подачі
апеляційної скарги.

Суддя
Бородіна Н.М.