Справа № 372/1392/13-ц
провадження № 2- 734/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2013 року
Обухівський районний суд Київської
області в складі:

головуючого - судді Мори
О.М.,

при секретарі судового засідання Орел
І.О.,

за участю прокурора
Козленко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Обухівського районного суду Київської
області цивільну справу за позовом
прокурора Обухівського району
Київської області в інтересах держави
в особі Обухівської районної державної
адміністрації Київської області до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15 про визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки та договорів
купівлі-продажу, витребування
земельної ділянки з чужого незаконного
володіння,-

в с т а н о в и в :

Прокурор звернувся з даним позовом до
суду в інтересах держави в особі
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області. В
обґрунтування позову прокурор
зазначив, що в ході проведеної
перевірки прокуратурою Обухівського
району було встановлено, що
розпорядженням голови Обухівської
районної державної адміністрації №35
від 16.01.2009 року затверджено розроблений
ТОВ «Дельта 2003» проект землеустрою
щодо відведення у власність 14-ти
громадянам, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_16 земельних ділянок для
ведення особистого селянського
господарства в адміністративних межах
Української міської ради Обухівського
району Київської області площею по 2 га
кожна, загальною площею 28 га. 09.06.2009 року
державні акти на право власності на
вказані земельні ділянки пройшли
державну реєстрацію. В ході перевірки
прокуратурою було встановлено, що
вказані земельні ділянки, які передані
у приватну власність громадянам
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_16
відносяться до земель водного фонду,
знаходяться в межах прибережної
захисної смуги Канівського
водосховища річки Дніпро, а також
безпосередньо накладаються на водне
русло, що підтверджується протоколом
огляду від 08.10.2010 року, згідно якого
зазначені земельні ділянки загальною
площею 28 га розташовані в межах
півострова, який з трьох боків
безпосередньо межує із водами
Канівського водосховища. В
підтвердження своїх доводів прокурор
посилається на план-схему розташування
земельних ділянок ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_16 з відповідними
кадастровими номерами, із зазначенням
частин земельних ділянок, які
розташовані в межах Канівського
водосховища річки Дніпро та з
визначенням 100-метрової прибережної
водозахисної смуги. Виходячи з цих
доводів та керуючись п. «б» ч.1 ст. 58, п.
«д» ч.4 ст. 84, Земельного кодексу
України, ст. 88 Водного кодексу України
прокурор просить визнати недійсними
державні акти на право власності на
земельні ділянки відповідачів, визнати
недійсними договори купівлі-продажу
земельної ділянки, укладені ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_16 із ОСОБА_15, який
отримав земельну ділянку загальною
площею 28 га, витребувати земельну
ділянку і повернути земельну ділянку
Обухівській районній державній
адміністрації.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 17 червня 2011 року
позов задоволено частково. Визнано
недійсними державні акти на право
власності на земельну ділянку на ім'я
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_16,
ОСОБА_15 та договори купівлі - продажу
земельної ділянки, укладені між
продавцями ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_16 та покупцем ОСОБА_15 В
решті позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 17 листопада 2011 року рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 17 червня 2011 року залишено
без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16.05.2012 року
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 17 червня 2011 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської
області від 17 листопада 2011 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 31 липня 2012 року в
задоволенні позовних вимог прокурора
Обухівського району Київської області
в особі Обухівської районної державної
адміністрації Київської області до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_16,
ОСОБА_15 про визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки та договорів
купівлі-продажу, витребування
земельної ділянки з чужого незаконного
володіння відмовлено повністю.

18.09.2012 року Апеляційним судом Київської
області рішення Обухівського
районного суду Київської області від 31
липня 2012 року скасовано і ухвалено нове
рішення, яким позов прокурора
Обухівського району Київської області
задоволено частково, визнано
недійсними державні акти на право
власності на земельну ділянку на ім'я
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_16,
ОСОБА_15 та договори купівлі - продажу
земельної ділянки, укладені між
продавцями ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_16 та покупцем ОСОБА_15 В
решті позовних вимог відмовлено.

30.01.2013 року Вищим спеціалізованим судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ винесено ухвалу,
якою рішення Обухівського районного
суду Київської області від 31 липня 2012
року та рішення Апеляційного суду
Київської області від 18 вересня 2012 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Обухівського районного суду
Київської області від 02 квітня 2013 року
справу прийнято до провадження.

В судовому засіданні прокурор позовні
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача також підтримав
позовні вимоги в судовому засіданні та
просив їх задовольнити повністю,
посилаючись на те, що в супереч
встановленому законом порядку з
власності держави вибули спірні
земельні ділянки, та надав письмові
пояснення по справі .

Представник відповідача ОСОБА_15,
ОСОБА_17, в судовому засіданні проти
позову заперечувала, просила у його
задоволенні відмовити, посилаючись на
правомірність та добросовісність
набуття ОСОБА_15 права власності на
спірні земельні ділянки та надала
письмові заперечення проти позову, в
яких також просила в задоволенні
позову прокурора відмовити повністю.

Інші учасники по справі у судове
засідання не з'явились, про час, місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, про поважність неявки суд не
повідомили, клопотань та заперечень на
адресу суду не подавали.

Суд, заслухавши представників сторін,
що були присутніми у судовому
засіданні, прокурора, дослідивши та
оцінивши матеріали справи, вважає, що
позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що розпорядженням
голови Обухівської районної державної
адміністрації №35 від 16.01.09 затверджено
розроблений TOB «Дельта 2003» проект
землеустрою щодо відведення у
власність ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_16 земельних ділянок для
ведення особистого селянського
господарства в адміністративних межах
Української міської ради Обухівського
району Київської області площею 2 га
кожна, загальною площею 28 га.

09.06.2009 року відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_16 отримали державні акти
на право власності на земельні ділянки
по 2 га кожний, які розташовані на
території Української міської ради
Обухівського району Київської області.

17.06.2009 року відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_16 продали вищевказані
земельні ділянки ОСОБА_15, що
підтверджується договорами
купівлі-продажу земельних ділянок №
2562, 2567, 2572, 2577, 2608, 2613, 2618, 2623, 2628, 2633, 2638, 2543,
2648, 2668 від 17.06.09 року, укладених між
ОСОБА_8, ОСОБА_18, як представниками
зазначених 14-ти громадян, з одного боку,
та ОСОБА_15 з іншого боку, згідно яких
власником вищевказаних земельних
ділянок став ОСОБА_15, що
підтверджується державним актом на
право власності на земельну ділянку
від 18.08.2009 року, який пройшов державну
реєстрацію.

В ході здійснення перевірки
прокуратурою Обухівського району було
встановлено, що зазначені земельні
ділянки, які передані у приватну
власність відповідачам, відносяться до
земель водного фонду, знаходяться в
межах прибережної захисної смуги
Канівського водосховища річки Дніпро,
безпосередньо накладаються на водне
русло, розташовані в межах півострова,
який з трьох боків безпосередньо межує
із водами Канівського водосховища,
крім того частина земельних ділянок
однією стороною розташована в межах
півострова, а іншою в межах Канівського
водосховища річки Дніпро, що викладено
у протоколі огляду від 08.10.2010 року.

Відповідно до пояснювальної записки ПП
«Фокус-2002» щодо топографо-геодезичних
робіт по визначенню меж 100-метрової
прибережної захисної смуги
Канівського водосховища в місці
розташування земельних ділянок, а
також встановлення в натурі (на
місцевості) межових знаків частини цих
земель, було складено план-схему
розташування земельних ділянок ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_16 з відповідними
кадастровими номерами, із зазначенням
частини земельних ділянок, які
розташовані в межах Канівського
водосховища річки Дніпро та
визначенням 100-метрової прибережної
водозахисної смуги. Із зазначеної
план-схеми вбачається, що усі земельні
ділянки названих громадян, кожна
площею 2 га, розташовані в межах
100-метрової прибережної водозахисної
смуги Канівського водосховища річки
Дніпро.

В матеріалах справи є проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність 14-ом громадянам для
ведення особистого селянського
господарства загальною площею 28 га в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області. Даний проект
погоджений до затвердження
Управлінням земельних ресурсів у
Обухівському районі висновком від
18.11.2008 року, Відділом містобудування,
архітектури, житлово-комунального
господарства та розвитку
інфраструктури Обухівської районної
державної адміністрації висновком від
18.11.2008 року №2962, Державною
санітарно-епідеміологічною службою
висновком державної
санітарно-епідеміологічної експертизи
від 20.11.2008 року №05.03.02-07/74813, Управлінням
культури і туризму Київської обласної
державної адміністрації висновком
№11/9998/02, Дніпровським басейновим
управлінням водних ресурсів висновком
від 08.12.2008 року №ІС/8-1912, Управлінням
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області
висновком від 19.11.2008 року № 06-13/8774/3,
висновком державної експертизи
землевпорядної документації № 16-827е
від 30 грудня 2008 року.

16.01.2009 року розпорядженням голови
Обухівської районної державної
адміністрації № 35 затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок у власність 14-ти відповідачам
для ведення особистого селянського
господарства в адміністративних межах
Української міської ради, передано у їх
власність вказані землі загальною
площею 28 га.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19
Конституції України органи державної
влади та органи
місцевогосамоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ст. 58 Земельного кодексу України
до земель водного фонду належать землі,
зайняті: морями, річками, озерами,
водосховищами, іншими водними
об'єктами, болотами, а також островами,
не зайнятими лісами; прибережними
захисними смугами вздовж морів, річок
та навколо водойм, крім земель,
зайнятих лісами; гідротехнічними,
іншими водогосподарськими спорудами
та каналами, а також землі, виділені під
смуги відведення для них; береговими
смугами водних шляхів.

Статтею 59 ЗК України передбачено, що
землі водного фонду можуть перебувати
у державній, комунальній та приватній
власності.

Стаття 60 ЗК України в редакції, що діяла
на момент виникнення спірних
правовідносин, передбачала, що вздовж
річок, морів і навколо озер, водосховищ
та інших водойм з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності у межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги. Аналогічні
положення визначалися в ст. 88 Водного
кодексу України - з метою охорони
поверхневих водних об'єктів від
забруднення і засмічення та збереження
їх водності вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм в межах водоохоронних зон
виділяються земельні ділянки під
прибережні захисні смуги. Таким чином,
прибережна захисна смуга є частиною
водоохоронної зони.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: а) для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; б) для середніх річок,
водосховищ на них, водойм, а також
ставків площею понад 3 гектари - 50
метрів; в) для великих річок, водосховищ
на них та озер - 100 метрів. При крутизні
схилів більше трьох градусів
мінімальна ширина прибережної
захисної смуги подвоюється.

Частинами 5-6 ст. 87 Водного кодексу
України передбачено, що зовнішні межі
водоохоронних зон визначаються за
спеціально розробленими проектами.
Порядок визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режим ведення
господарської діяльності в них
встановлюються Кабінетом Міністрів
України. Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою. Межі встановлених
прибережних захисних смуг і пляжних
зон зазначаються в документації з
землеустрою, кадастрових планах
земельних ділянок, а також у
містобудівній документації.
Прибережні захисні смуги
встановлюються на земельних ділянках
усіх категорій земель, крім земель
морського транспорту.

Згідно ст. 88 Водного кодексу України
прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менше 3 гектарів - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них та ставків площею більше 3
гектарів - 50 метрів; для великих річок,
водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Якщо крутизна схилів перевищує три
градуси, мінімальна ширина прибережної
захисної смуги подвоюється. Прибережні
захисні смуги встановлюються на
земельних ділянках всіх категорій
земель, крім земель морського
транспорту. У межах існуючих населених
пунктів прибережна захисна смуга
встановлюється з урахуванням
містобудівної документації.
Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою. Проекти землеустрою щодо
встановлення меж прибережних захисних
смуг (з установленою в них пляжною
зоною) розробляються в порядку,
передбаченому законом.

Згідно п. 2 ст. 58 Земельного кодексу
України: для створення сприятливого
режиму водних об'єктів уздовж морів,
навколо озер, водосховищ та інших
водойм встановлюються водоохоронні
зони, розміри яких визначаються за
проектами землеустрою.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 08.05.1996 р. № 486 затверджено Порядок
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них, яким
визначено, що цей Порядок встановлює
єдиний правовий механізм визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режим ведення господарської
діяльності в них. У межах водоохоронних
зон виділяються землі прибережних
захисних смуг та смуги відведення з
особливим режимом їх використання
відповідно до статей 88 - 91 Водного
кодексу України. Розміри і межі
водоохоронних зон визначаються
проектом на основі
нормативно-технічної документації.

Наказом Держводгоспу України від 29.04.1998
№46 затверджено та погоджено
Міністерством охорони навколишнього
природного середовища України від
16.02.2004 №1173/20-8 Методику упорядкування
водоохоронних зон річок України.
Проекти цих зон розробляються на
замовлення органів водного
господарства та інших спеціально
уповноважених організацій за рахунок
різних джерел фінансування,
узгоджуються з органами охорони
навколишнього природного середовища,
використання земельних ресурсів,
власниками землі, землекористувачами
та затверджуються відповідними
місцевими органами державної
виконавчої влади та виконавчими
комітетами Рад.

Крім того, такий проект має пройти
державну експертизу та отримати
позитивний висновок за вимогою ст. 62
Закону України «Про землеустрій» та
відповідно до п. 10 постанови Кабінету
Міністрів N 1094 від 25 серпня 2004 «Про
затвердження Порядку розроблення
проектів землеустрою з організації та
встановлення меж територій
природно-заповідного фонду, іншого
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення»; отримати висновок
екологічної експертизи за вимогою ст.22
Водного Кодексу України, п. є) ст.3
Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища»,
ст. 6 Закону України «Про екологічну
експертизу»; отримати висновки
державної санітарно-епідеміологічної
експертизи проекту за вимогою ст.11
Закону України «Про забезпечення
санітарного та епідемічного
благополуччя населення».

Вищевикладене дає підстави
стверджувати, що відповідно до
загальних засад цивільного
законодавства, будь-який об'єкт права
існує тільки з моменту його визначення
як такого в порядку, передбаченим
законом чи іншим нормативно-правовим
актом.

При цьому, межі земельних ділянок, на
які розповсюджуються права будь-яких
фізичних чи юридичних осіб або органів
місцевого самоврядування, у тому числі,
зони спеціальних обмежень щодо
використання земель повинні бути
визначені у відповідності до існуючих
вимог.

Відповідно до наведених вимог
законодавства водоохоронна зона із
прибережною захисною смугою, як об'єкт
права, існує тільки з моменту її
визначення як така в порядку,
передбаченому законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Статтею 87 Водного кодексу України
контроль за створенням водоохоронних
зон і прибережних захисних смуг, а
також за додержанням режиму
використання їх територій покладено на
місцеві органи державної виконавчої
влади, виконавчі комітети рад, органи
охорони навколишнього природного
середовища. Проекти цих зон
розробляються на замовлення органів
водного господарства та інших
спеціально уповноважених організацій
за рахунок різних джерел фінансування,
узгоджуються з органами охорони
навколишнього природного середовища,
використання земельних ресурсів,
власниками землі, землекористувачами
та затверджуються відповідними
місцевими органами державної
виконавчої влади та виконавчими
комітетами рад. Межі земельних ділянок,
на які розповсюджуються права
будь-яких фізичних чи юридичних осіб
або органів місцевого самоврядування,
у тому числі, зони спеціальних обмежень
щодо використання земель, повинні бути
визначені у відповідності до існуючих
вимог.

За відсутності встановлених меж
земельних ділянок спеціального
обмеження (меж прибережних захисних
смуг) порушення або перетин таких меж є
неможливим.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Матеріали справи не містять жодних
доказів існування технічної
документації та проекту визначення меж
водоохоронних зон, в тому числі
прибережних захисних смуг, вздовж
річок на території Обухівського
району, затвердженого відповідним
рішенням уповноваженого органу.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 20 Земельного
кодексу України віднесення земель до
відповідної категорії, здійснюється на
підставі рішень органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень.

З розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації №35 від 16.01.2009р.
вбачається перебування спірної
земельної ділянки на момент
розпорядження нею в категорії
сільськогосподарських земель, а не
земель водного фонду. Доводи позивача
про неналежне погодження проекту
відведення спірної земельної ділянки в
частині не безумовних погоджувальних
висновків природоохоронного органу та
органу водних ресурсів також не
підтверджуються законом та
матеріалами справи.

Частина 9 ст. 118 ЗК України в редакції
станом на 16 січня 2009 року, передбачала,
що проект відведення земельної ділянки
погоджується з органом по земельних
ресурсах, природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини та подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування.

Згідно п. 9 постанови Кабінету
Міністрів України № 677 від 26.05.2004 року
проект відведення земельної ділянки
виконавець погоджує із землевласником
або землекористувачем, органом
земельних ресурсів, природоохоронним
органом, санітарно-епідеміологічною
службою, органом містобудування і
архітектури та охорони культурної
спадщини.

Проект землеустрою містить всі
погоджувальні висновки, в тому числі,
даний проект був погоджений Державним
управлінням охорони навколишнього
природного середовища в Київській
області, що підтверджується
матеріалами справи. Погодження проекту
землеустрою органом водних ресурсів
законом не вимагалось.

Окрім того, відведення земельних
ділянок відповідачам при умові
розробки та затвердження ними в
установленому порядку проекту
водоохоронної зони з визначенням
водоохоронної зони Канівського
водосховища відповідно до ст. 88 Водного
Кодексу України є незаконним.

Організація роботи по винесенню в
натуру та влаштуванню прибережних
захисних смуг вздовж річок віднесено
законом до виключної компетенції
районних рад (п.4 ч.1 ст. 9 Водного кодексу
України). Відповідно до ч. 7 ст. 87 Водного
кодексу України виконавчі комітети
місцевих рад зобов'язані доводити до
відома населення, всіх заінтересованих
організацій рішення щодо меж
водоохоронних зон і прибережних
захисних смуг, а також водоохоронного
режиму, який діє на цих територіях.

Тому в обов'язок фізичної особи, якій
передається у власність земельна
ділянка поруч із водним об'єктом, не
може бути покладено ініціювання
розробки проекту землеустрою
водоохоронної зони та прибережної
захисної смуги для визначення меж
ділянки спеціального обмеження, як і
така фізична особа не може нести
відповідальність за дії або
бездіяльність органів державної влади
з цього питання.

Крім того, на доказ неналежності
спірної земельної ділянки до земель
водного фонду до матеріалів справи
було долучено висновок спеціаліста,
складений інженером-геодезистом
Полюшко Ю.В. (кваліфікаційний
сертифікат НОМЕР_2 від 31.10.13.) на
замовлення ОСОБА_15 листом-замовленням
б/н від 04.11.2013 року, проведеним
дослідженням якого земельна ділянка
площею 28га, державний акт серія ЯЖ
№691956, кадастровий номер :05:007:0112,
цільове призначення - для ведення
індивідуального садівництва, яка
належить ОСОБА_15, розташована за
адресою: Київська область, Обухівський
район, Українська міська рада була
ідентифікована на «Фрагменті
схематичної карти на частину
землекористувань в межах
Києво-Святошинського, Бориспільського
та Обухівського районів Київської
області (заплавні землі р. Дніпра)» за
допомогою координатної прив'язки до
опорних точок південної частини
зовнішньої межі Козинської селищної
ради народних депутатів та
встановлено, що ця земельна ділянка
розташована на землях
сільськогосподарського використання,
що належали сільськогосподарським
артілям «імені Леніна» с. Долина, «День
врожаю» с. Жуковці, «імені Леніна» с.
Старі Безрадичі Обухівського району
Київської області. Даним висновком
спеціаліста також було ідентифіковано
місце розташування державних актів на
вічне користування землею вказаних
колгоспів на фрагменті Схематичної
карти на частину землекористувань в
межах Києво-Святошинського,
Бориспільського та Обухівського
районів Київської області (заплавні
землі р. Дніпра) за рахунок накладання
та співставлення меж держактів з
межами колгоспів по фрагменту
Схематичної карти. Вказані висновки
зроблені на підставі наступних
документів: державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 691956 від 18.08.2009р. на ім'я ОСОБА_15,
зареєстрованого в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №70,
площею 28 га, кадастровий №:05:007:0112;
технічної документації із землеустрою
щодо складання державних актів на
право власності на земельні ділянки (на
підставі розпорядження) гр. ОСОБА_15,
цільове використання яких змінюється з
ведення особистого селянського
господарства на ведення
індивідуального садівництва,
загальною площею 43 га (15 га та 28 га) в
адміністративних межах Української
міської ради Обухівського району
Київської області; фрагменту
Схематичної карти на частину
землекористувань в межах
Києво-Святошинського, Бориспільського
та Обухівського районів Київської
області (заплавні землі р. Дніпра) М 1:25000
«УКРЗЕМПРОЕКТ» 1972р.; витяг з проекту
формування території та встановлення
меж Козинської селищної Ради народних
депутатів, смт. Козин і с. Рудики
Обухівського району Київської області.
УААН «Інститут Землеустрою» Київ-1995р.;
плану землекористування колгоспу
імені Тельмана, с. Старі Безрадичі
Обухівського р-ну Київської області
УРСР «Укрземпроект» Київ-1969р.;
постанови виконавчого комітету
Обухівської районної Ради депутатів
трудящих від 19.08.1947р. №522 «Про вручення
колгоспам району держаків на вічне
безстрокове користування землею»;
постанови виконавчого комітету
Обухівської районної Ради депутатів
трудящих від 25.02.1948р. №88 «Про видачу с/г
артілі «День Урожаю» державного акту
на вічне (безстрокове) користування
землею, с. Жуковці; рішення виконавчого
комітету Обухівської районної Ради
депутатів трудящих від 20.02.1951р. №48 «Про
виготовлення юридичних документів
планового матеріалу та Держактів по
об'єднаним колгоспам району»; рішення
виконавчого комітету Обухівської
районної Ради депутатів трудящих від
18.05.1951р. №126 «Про залишення в
користуванні нижче зазначених
колгоспів району через смужних
участків землі при виготовленні
планового матеріалу для Держактів на
вічне (безстрокове) користування
землею колгоспами»; рішення
виконавчого комітету Обухівської
районної Ради депутатів трудящих від
31.12.1951 №1002 «Про заміну та видачу нового
Держакту укрупненому колгоспу ім.
Леніна, с. Долина», оформлене
протоколом №38; рішення виконавчого
комітету Обухівської районної Ради
депутатів трудящих від 21.03.1952 №182 «Про
заміну та видачу нового Держакту
укрупненому колгоспу ім. Калініна, с.
Красне-І, оформлене протоколом №13;
протоколу загальних зборів членів
колгоспу ім. Калініна №8 від 04.10.1959 р.
(про об'єднання колгоспу ім. Калініна, с.
Красне І, та колгоспу ім. Леніна, с.
Долина); протоколу загальних зборів
членів колгоспу ім. Леніна №1 від
25.01.1964 (про перейменування колгоспу ім.
Леніна, с. Старі Безрадичі в колгосп ім.
Тельмана, с. Старі Безрадичі);
державного акту на вічне користування
землею колгоспами за №446452, виданий 25
березня 1948р. сільськогосподарській
артілі «День врожаю» с. Жуковці
Обухівського району Київської області,
площею 2526га; державного акту на вічне
користування землею колгоспами за
№547986, виданий 04 січня 1952р.
сільськогосподарській артілі «імені
Леніна», с. Долина Обухівського району
Київської області, площею 2146,6га;
державного акту на вічне користування
землею колгоспами за №548588, виданий 28
травня 1952р. сільськогосподарській
артілі «імені Калініна», с.
Красне-Перше Обухівського району
Київської області, площею 1750,7га;
державного акту на вічне користування
землею колгоспами за №549874, виданий 24
серпня 1956р. сільськогосподарській
артілі «імені Леніна», с. Старі
Безрадичі Обухівського району
Київської області, площею 3901,5га.

Суд також враховує наданий технічний
звіт про виконані
проектно-вишукувальні роботи з
визначення розмірів прибережної
захисної смуги в межах прилеглих
земельних ділянок на території
Української міської ради Обухівського
району Київської області, складений
інженером-геодезистом Полюшко Ю.В.
(кваліфікаційний сертифікат НОМЕР_2 від
31.10.13.) на замовлення ОСОБА_15
листом-замовленням б/н від 04.11.2013 року,
проведеним дослідженням якого
встановлено, що земельна ділянка
площею 28 га, державний акт серія ЯЖ
№691956, кадастровий номер :05:007:0112,
цільове призначення - для ведення
індивідуального садівництва, яка
належить ОСОБА_15, розташована за
адресою: Київська область, Обухівський
район Українська міська рада з
урахуванням прилеглих земельних
ділянок знаходиться по за межами
100-метрової прибережної захисної зони
Канівського водосховища. Даним звітом
було визначено місцезнаходження
прилеглих (сусідніх) земельних ділянок,
що знаходяться ближче до води, по яких
вже відбувся судовий спір, аналогічний
даному.

У статті 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23.02.2006 р. закріплено
обов'язок судів застосовувати при
розгляді справ Конвенцію про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
р. з протоколами до неї, згоду на
обов'язковість яких надано Верховної
Радою України та практику
Європейського суду з прав людини, як
джерела права.

Таким чином, ратифікувавши Конвенцію
та прийнявши вищевказаний Закон,
Україна визнала юрисдикцію
Європейського суду з прав людини, з
метою створення в схожих
правовідносинах однорідної судової
практики, узгодженої з європейською
правовою системою.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу 1952 р.
до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950р, який був як
і Конвенція ратифікований Законом
України від 17.07.1997 р. за № 475/97-ВР, кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений свого майна
інакше, як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом або
загальними принципами міжнародного
права.

Стаття 1 Першого Протоколу Конвенції
гарантує право власності. Виходячи з
вказаних норм, необхідно враховувати,
чи в разі втручання у право на
власність забезпечується справедливий
баланс між захистом права на власність
і вимогою щодо загальних інтересів.
Такий справедливий баланс не буде
забезпечено, якщо на окремого власника
покладається «особистий і надмірний
обов'язок».

Як свідчить практика Європейського
суду з прав людини, найчастіше
втручання в право власності фізичних
та юридичних осіб відбувається з боку
державних органів, зокрема, органів
виконавчої влади, іноді органів
законодавчої й судової влади, шляхом
прийняття законодавчих актів чи при
винесенні незаконного рішення суду,
тоді як ст. 1 Першого Протоколу
забороняє будь-яке невиправдане
втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто
здійснене на підставі закону. При цьому
під «законом» Конвенція розуміє
нормативний акт, що має бути
«доступним» (accessible) та
«передбачуваним» (foreseeable). Також закон
має відповідати всім вимогам
нормативного акта. «Доступність
закону» означає наявність доступу та
знань щодо цього закону в суспільстві
та в окремих осіб. «Передбачуваність»
означає можливість передбачити певні
дії або наслідки, що можуть виникнути в
зв'язку із застосуванням закону.

Розглядаючи питання захисту права
особи на мирне володіння майном,
заслуговує на увагу позиція
Європейського суду, за якою
«позбавлення майна згідно із другою
нормою може бути виправданим, тільки
якщо доведена, крім іншого, наявність
«інтересів суспільства» та «умов
передбачених законом». Більше того,
будь-яке втручання у володіння майном
має задовольняти принцип
пропорційності. Як Суд неодноразово
зазначав, має бути встановлений
справедливий баланс між інтересами
суспільства в цілому та вимогою
захисту основних прав індивіда.

Зазначена позиція щодо захисту
володіння своїм майном викладена у
рішеннях Європейського суду з прав
людини, а саме у рішенні від 29 червня 2004
року в справі «Жовнер проти України»
(заява № 56848/00), у рішенні від 29 червня 2004
року в справі «Войтенко проти України»
(заява № 18966/02), ), у рішенні від 05 квітня
2005 року в справі "Кацюк проти України"
(заява № 58928/00), у рішенні від 22 лютого 2005
року в справі "Шаренок проти України"
(заява № 35087/02), у рішенні від 21 грудня 2004
року, остаточне з 06.06.2005 року, тощо.

Отже, встановлений факт відсутності
прибережної захисної смуги у прилеглої
(сусідньої) із спірною земельної
ділянки, яка ближче до води, доводить
відсутність суспільного інтересу, в
тому числі щодо спірної земельної
ділянки.

До того ж, з урахуванням вимог ст. 152 ЗК
України, доказів визнання
розпорядження голови Обухівської
районної державної адміністрації № 35
від 16.01.2009 року незаконним у судовому
порядку немає.

Розпорядженням Обухівської районної
державної адміністрації Київської
області від 18.05.2011 року №513 «Про
скасування розпорядження голови
райдержадміністрації від 16.01.2009 року
№35» скасовано розпорядження голови
Обухівської районної державної
адміністрації № 35 від 16.01.2009 року «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність 14-ти громадянам для ведення
особистого селянського господарства в
адміністративних межах Української
міської ради».

Згідно позиції Конституційного Суду
України, викладеної у рішенні від 16
квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування), орган місцевого
самоврядування має право приймати
рішення, вносити до них зміни та/чи
скасовувати їх на підставі, в межах
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією України та Законами
України.

Відповідно до ст.59 Закону України «Про
місцеве самоврядування» акти органів
та посадових осіб місцевого
самоврядування з мотивів їхньої
невідповідності Конституції України
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

В пункті 5 рішення №7-рп/2009
Конституційний Суд України вказав, що
органи місцевого самоврядування є
відповідальними за свою діяльність
перед юридичними і фізичними особами
(стаття 74 Закону). Таким чином, органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Це є
„гарантією стабільності суспільних
відносин" між органами місцевого
самоврядування і громадянами,
породжуючи у громадян впевненість у
тому, що їхнє існуюче становище не буде
погіршене прийняттям більш пізнього
рішення, що узгоджується з правовою
позицією, викладеною в абзаці другому
пункту 5 мотивувальної частини рішення
Конституційного Суду України від 13
травня 1997 року № 1-зп.

Ненормативні правові акти органу
місцевого самоврядування є актами
одноразового застосування, вичерпують
свою дію фактом їхнього виконання, тому
вони не можуть бути скасовані чи
змінені органом місцевого
самоврядування після їх виконання. (п.5
рішення Конституційного Суду України
від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009).

Порядок припинення прав на землю
регулюється гл. 22 ЗК України.

Орган виконавчої влади або орган
місцевого самоврядування має право
прийняти рішення про припинення права
власності на земельну ділянку чи права
користування нею лише в порядку, з
підстав і за умов, передбачених ст.ст.
140-149 ЗК України.

Перелік підстав припинення права
власності на земельну ділянку
визначений ст. 140 ЗК України. Так,
підставами припинення права власності
на земельну ділянку є: добровільна
відмова власника від права на земельну
ділянку; смерть власника земельної
ділянки за відсутності спадкоємця;
відчуження земельної ділянки за
рішенням власника; звернення стягнення
на земельну ділянку на вимогу
кредитора; відчуження земельної
ділянки з мотивів суспільної
необхідності та для суспільних потреб;
конфіскація за рішенням суду;
невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом.
Указаний перелік є вичерпним.

Отже, такої підстави припинення права
власності на земельну ділянку, як
скасування рішення органу виконавчої
влади, на підставі якого було видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку, ЗК України не
передбачено.

Подібну позицію висловив Пленум
Верховного Суду України в абз. 2 п. 8
постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» (у редакції постанови
Пленуму Верховного Суду України від 19
березня 2010 року № 2), згідно з яким при
вирішенні в судовому порядку питання
про недійсність документів, виданих на
підставі переглянутого рішення органу
виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про скасування свого
рішення, за яким земельна ділянка була
неправомірно одержана у власність чи
користування, слід враховувати Рішення
Конституційного Суду України від 16
квітня 2009 року № 7-рп (справа про
скасування актів органів місцевого
самоврядування), відповідно до п. 5
мотивувальної частини якого органи
місцевого самоврядування не можуть
скасовувати свої попередні рішення,
вносити до них зміни, якщо відповідно
до приписів цих рішень виникли
правовідносини, пов'язані з
реалізацією певних суб'єктивних прав
та охоронюваних законом інтересів, і
суб'єкти цих правовідносин заперечують
проти їх зміни чи припинення. Вказана
правова позиція визначена в постанові
Верховного Суду України від 12 вересня
2012 року № 6-71цс12.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України
право власності на землю (земельну
ділянку) набувається та здійснюється
відповідно до закону.

Відповідач по справі ОСОБА_15 є покупцем
оспорюваних прокурором Обухівського
району земельних ділянок згідно
укладених та нотаріально посвідчених
оплатних договорах купівлі-продажу
нерухомого майна та власником спірної
земельної ділянки загальною площею 28
га згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№691956, що зареєстрований 18.08.2009 року.

Державний акт на право власності на
землю ОСОБА_15 видавався на підставі
укладених та нотаріально посвідчених
оплатних договорах купівлі-продажу
земельної ділянки загальною площею 28
га, а також розпорядження Обухівської
районної державної адміністрації №820
від 06.07.2009 «Про надання дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо зміни цільового
використання земельних ділянок
громадянину ОСОБА_15 «з ведення
особистого селянського господарства»
на «ведення індивідуального
садівництва» в адміністративних межах
Української міської ради та
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації №998 від 10.08.2009
«Про затвердження технічної
документації із землеустрою щодо зміни
цільового використання земельних
ділянок громадянина ОСОБА_15 з «ведення
особистого селянського господарства»
на «ведення індивідуального
садівництва» в адміністративних межах
Української міської ради. Даних щодо
оспорення вказаних розпоряджень у суді
не має, та учасниками процесу доказів
не надано.

ОСОБА_15 була замовлена, розроблена,
погоджена та затверджена належним
чином технічна документація із
землеустрою щодо зміни цільового
використання земельних ділянок «з
ведення особистого селянського
господарства» на «ведення
індивідуального садівництва» в
адміністративних межах Української
міської ради.

Крім того, за загальними нормами,
відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Статтею 662 ЦК України продавець
зобов'язаний передати покупцеві товар,
визначений договором купівлі-продажу.
Продавець повинен одночасно з товаром
передати покупцеві його приналежності
та документи (технічний паспорт,
сертифікат якості тощо), що стосуються
товару та підлягають переданню разом
із товаром відповідно до договору або
актів цивільного законодавства.

Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. Відповідно до ч. 3
ст. 640 ЦК України договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 210 ЗК України
угоди, укладені із порушенням
встановленого законом порядку
купівлі-продажу, ренти, дарування,
застави, обміну земельних ділянок,
визнаються недійсними за рішенням
суду. Угода купівлі-продажу земельної
ділянки повинна відповідати загальним
вимогам, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, що передбачені
у ст. 203 ЦК та нормам ЗК України, зокрема
ст. 132 ЗК України.

Стаття 132 ЗК України визначає зміст
угод про перехід права власності на
земельні ділянки, а саме годи про
перехід права власності на земельні
ділянки укладаються в письмовій формі
та нотаріально посвідчуються. Угоди
повинні містити:

а) назву сторін (прізвище, ім'я та по
батькові громадянина, назва юридичної
особи);

б) вид угоди;

в) предмет угоди (земельна ділянка з
визначенням місця розташування, площі,
цільового призначення, складу угідь,
правового режиму тощо);

г) документ, що підтверджує право
власності на земельну ділянку;

ґ) відомості про відсутність заборон на
відчуження земельної ділянки;

д) відомості про відсутність або
наявність обмежень щодо використання
земельної ділянки за цільовим
призначенням (застава, оренда,
сервітути тощо);

е) договірну ціну;

є) права та обов'язки сторін;

ж) кадастровий номер земельної ділянки;

з) момент переходу права власності на
земельну ділянку.

Додатком до угоди, за якою здійснюється
відчуження земельної ділянки
приватної власності, є державний акт на
право власності на земельну ділянку, що
відчужується (або відчужувалась).

Порушень вимог закону при
нотаріальному оформленні ОСОБА_15
договорів купівлі-продажу земельних
ділянок судом не встановлено. На
противагу, вказані договори мають
ознаки реальності настання правових
наслідків за фактами проведення повної
оплати та фактичної передачі земельної
ділянки, замовлення нової технічної
документації, проходження всіх
необхідних погоджень, в тому числі на
предмет обмежень у використанні
земельних ділянок та отримання
оспорюваного державного акту, що
пройшов державну реєстрацію. Під час
нотаріального оформлення таких
договорів на підставі висновків
Управління земельних ресурсів у
Обухівському районі спірні земельні
ділянки обмежень не мали.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним, ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 153 ЗК України
власник не може бути позбавлений права
власності на земельну ділянку, крім
випадків, передбачених цим Кодексом та
іншими законами України.

Згідно статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України договір
може бути визнаний недійсним за
позовом особи, яка не була його
учасником, за обов'язкової умови
встановлення судом факту порушення цим
договором прав та охоронюваних законом
інтересів позивача. Саме по собі
формальне порушення сторонами
договору при його укладенні окремих
вимог закону не може бути підставою для
визнання його недійсним, якщо судом не
буде встановлено, що укладеним
договором порушено право чи законний
інтерес позивача і воно може бути
відновлене шляхом визнання договору
недійсним. Судом не встановлено
порушень при укладенні ОСОБА_15
договорів купівлі-продажу земельних
ділянок прав чи законних інтересів
позивача.

Разом з тим, позивачем належним чином
не доведено, що оспорювані договори
купівлі-продажу спірних земельних
ділянок суперечили Цивільному кодексу
України та іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам, що волевиявлення осіб не було
вільним та не відповідало їх
внутрішній волі, а також не були
спрямовані на настання реальних
наслідків, обумовлених договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 Земельного
кодексу України право власності та
право постійного користування на
земельну ділянку виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу
України право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами.
Підставами для видачі ОСОБА_15
державного акту були договори
купівлі-продажу, розпорядження
Обухівської районної державної
адміністрації №820 від 06.07.2009 та
розпорядження Обухівської районної
державної адміністрації №998 від 10.08.2009.

Таким чином, власником земельних
ділянок виготовлена технічна
документація, отримання державного
акту на право власності на землю
відбулося відповідно до договорів
купівлі-продажу та розпорядження
Обухівської РДА. Державний акт на право
власності на земельну ділянку є
правовстановлюючим документом, який
видається на підставі розпорядження
відповідного органу виконавчої влади,
тому вимога про скасування державного
акта на право приватної власності на
земельну ділянку є похідною й залежить
від доведеності незаконності
розпорядження відповідного органу
виконавчої влади, на підставі якого
виданий оспорюваний державний акт.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 330
Цивільного кодексу України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути

витребуване у нього.

Частина 1 статті 388 Цивільного кодексу
України надає право на витребування
майна у власника якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), крім випадків,
якщо майно: 1) було загублене власником
або особою, якій він передав майно у
володіння; 2) було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Як вбачається зі змісту оспорюваних
договорів та державних актів на право
приватної власності на земельну
ділянку, саме Обухівська районна
державна адміністрація затвердила
проекти землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність 14
фізичним особам та передала останнім у
приватну власність земельні ділянки,
тому підстави для витребування спірної
земельної ділянки відсутні, як і
відсутні підстави для повернення
земельної ділянки до державної
власності в розпорядження Обухівської
районної державної адміністрації.

За таких обставин у задоволенні позову
прокурора Обухівського району
Київської області в інтересах держави
в особі Обухівської районної державної
адміністрації слід відмовити в повному
обсязі.

Керуючись ст. ст. 19 Конституції України,
ст.ст.10, 11, 15,57, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України,
ст.ст. 58, 59, 60, 152, 153 Земельного кодексу
України, ст.ст. 15, 16, 21, 203, 215, 321, 330,
373Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову прокурора
Обухівського району Київської області
в інтересах держави в особі
Обухівської районної державної
адміністрації Київської області до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15 про визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки та договорів
купівлі-продажу, витребування
земельної ділянки з чужого незаконного
володіння відмовити.

З моменту набрання рішенням законної
сили скасувати заходи забезпечення
позову вжиті відповідно до ухвали
Обухівського районного суду Київської
області від 24 липня 2013 року, а саме:
скасувати арешт накладений на
земельну ділянку площею 28 га, та
вартістю 48972000 гривень, кадастровий
номер :05:007:0112, розташовану в
адміністративних межах Української
міської ради, Обухівського району,
Київської області, яка на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 6912956,
виданого Обухівською районною
державною адміністрацією 18 серпня 2009
року та зареєстрованого в Управлінні
земельних ресурсів в Обухівському
районі за номером 70, належить
ОСОБА_15 ( АДРЕСА_1, ідентифікаційний код
НОМЕР_1).

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Обухівський районний суд шляхом подачі
в десятиденний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СуддяМора О. М.