РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 124/9157/13-ц

09.12.2013
року

м. Сімферополь

Центральний районний суд м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим в складі:

Головуючого судді – Федоренко Е.Р.,

при секретарі – Червяковій Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Тавріяекопродукт» про розірвання
договору, стягнення грошових коштів за
договором позики, третя особа – ОСОБА_3,

в с т а н
о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, ТОВ «Тавріяекопродукт» про
розірвання договору, стягнення
грошових коштів за договором позики,
третя особа – ОСОБА_3 Позов, з
урахуванням уточнень, мотивовано тим,
що 07.02.2011 року між нею та відповідачем
ОСОБА_2 було укладено договір позики на
суму 150000 грн. з кінцевим строком
повернення до 06.02.2012 року. Грошові кошти
були передані відповідачу 07.02.2011 року,
що підтверджується відповідною
розпискою. 30.05.2011 року між позивачем та
відповідачем ТОВ «Тавріяекопродукт»
був укладений договір про забезпечення
виконання зобов’язань за договором
позики від 07.02.2011 року порукою, у межах
500 грн. Відповідно до п.1.2 договору
позики грошові кошти надавалися для
придбання квартири № 37, яка
знаходиться за адресою: м. Севастополь,
вул. Хрустальова, буд. 161 на умовах
забезпеченості, строковості,
поворотності та платності. Рішенням
Ленінського районного суду м.
Севастополя від 19.07.2013 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Севастополя від 29.10.2013 року, факту
використання саме цих грошей для
купівлі вказаної квартири судом
встановлено не було. Отже, у позивача є
підстави для припущення, що грошові
кошти у розмірі 150000 грн., що були надані
відповідачу для купівлі квартири, були
використані не за цільовим
призначенням. У відповідності до
положень статті 610 ЦК України
порушенням зобов’язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов’язання
(неналежне виконання). Позивач вважає,
що зобов’язання між позивачем та
відповідачем було порушено у зв’язку з
нецільовим використанням грошових
коштів, яке було прямо зазначено у
договорі позики від 07 лютого 2011 року.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
611 ЦК України у разі порушення
зобов’язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема припинення
зобов’язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов’язання, якщо це не встановлено
договором або законом, або розірвання
договору. Просила розірвати договір
позики, стягнути з ОСОБА_2 суму
основного боргу у розмірі 149500 грн.;
солідарно з ОСОБА_2 та ТОВ
«Тавріяекопродукт» грошові кошти у
розмірі 500 грн.

Позивач в судове засідання не
з’явилася, надала заяву про розгляд
справи у її відсутність за наявними
матеріалами справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з’явився, надав заяву про визнання
позову у частині стягнення грошових
коштів. У частині позову про розірвання
договору позики не погоджується з тих
підстав, що грошові кошти були
використані ним за цільовим
призначенням. Зокрема, 10.02.2011 року за
кошти, отримані від позивача, ним була
придбана квартира № 37, що знаходиться
за адресою: м. Севастополь, вул.
Хрустальова, буд. 161.

Представник відповідача ТОВ
«Тавріяекопродукт» у судове засідання
не з’явився, надав заяву про визнання
позову.

Представник третьої особи ОСОБА_3 у
судовому засіданні позовні вимоги
визнав частково, у частині стягнення
грошових коштів, у частині розірвання
договору заперечував. Вважає, що подача
цього позову викликана іншими
причинами, ніж існування між сторонами
боргових правовідносин.

Вислухав представників сторін та
третьої особи, дослідивши матеріали
справи та оцінивши надані докази, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню частково.

Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов’язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики, та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов’язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов’язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов’язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що
зобов’язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням
зобов’язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов’язання
(неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено
правові наслідки порушення
зобов’язання.

Одним із таких наслідків є припинення
зобов’язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов’язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Судом встановлено, що 07 лютого 2011 року
між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем
ОСОБА_2 був укладений договір позики,
згідно якому відповідач отримав в борг
150000 грн., з кінцевим терміном
повернення грошових коштів в строк до 06
лютого 2012 року (а.с.7).

Факт передачі позивачем відповідачу
грошових коштів підтверджується
розпискою відповідача ОСОБА_2 (а.с.8).

Відповідно до п.1.2 договору позика
надана для придбання позичальником
квартири № 37, яка знаходиться за
адресою: м. Севастополь, вул.
Хрустальова, буд. 161 на умовах
забезпеченості, строковості,
поворотності та платності.

Підставою для розірвання договору
позивач зазначає те, що позивальник не
виконав умову договору щодо цільового
призначення грошових коштів, що
встановлено рішенням Ленінського
районного суду м. Севастополя від 19.07.2013
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Севастополя від
29.10.2013 року, а саме використання
грошових коштів, отриманих за
договором позики, для купівлі вказаної
квартири.

При цьому із зазначеного рішення
випливає лише недоведеність
відповідачем ОСОБА_2 існування у нього
інших належних йому коштів, за які б ним
могла бути придбана спірна квартира
(а.с.73-75).

Проте, згідно вищезазначених положень
закону, договір може бути розірвано за
рішенням суду у випадку істотного
порушення договору другою стороною,
тобто лише у тому разі, якщо вона
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Об’єктом позикових відносин є грошові
кошти, що передбачає отримання
позичальником предмету позики у
власність, а кредитор повернення цих
грошових коштів (суми позики).

Таким чином підстава, вказана
позивачем у вигляді порушення
позичальником умови щодо використання
грошових коштів за договором позики,
яка до того ж не доведена, не можна
вважати істотним порушенням договору,
оскільки кредитор в цьому випадку не
може бути позбавлений того, на що він
розраховує при укладенні договору
(повернення грошових коштів).

Договором позики від 07 лютого 2011 року
також не передбачено розірвання
договору у випадку нецільового
використання грошових коштів.

За таких обставин суд вважає, що у
задоволенні позову в частині
розірвання договору позики повинно
бути відмовлено.

Вимоги щодо повернення суми
заборгованості за договором позики є
правомірними, оскільки судом
достовірно встановлено і не
заперечується сторонами існування
прострочених позикових відносин, які в
тому числі були забезпечені порукою.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати підлягають стягненню з
відповідача ОСОБА_2 за подачу позову в
частині задоволених вимог.

Керуючись статтями 10, 60, 88, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу у розмірі 149500 грн. та судові
витрати у розмірі 1500 грн., а всього 151000
грн. (сто п’ятдесят одна тисяча гривень
00 коп.).

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Тавріяекопродукт»
на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі
500 грн. (п’ятсот гривень 00 коп.).

В іншій частині позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду АР Крим шляхом
подання через Центральний районний суд
м. Сімферополя АР Крим протягом 10 днів з
дня його проголошення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

Е. Р. Федоренко