АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Чобіток А.О., Антоненко Н.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 вересня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кредо-Центр» про визнання недійсними
умов договору про надання послуг,
розірвання договору та повернення
сплачених коштів,

встановила:

В липні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до
відповідача ТОВ «Кредо-Центр», в якому
просила визнати недійсним п. 10.3 додатку
№ 2 до договору № 004200 про надання
послуг від 13.03.2013 року, розірвати
договір № 004200 про надання послуг від
13.03.2013 року та повернути сплачені нею
грошові кошти у розмірі 36 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 вересня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким визнати недійсним
пункт 10.3 додатку №2 до договору № 004200
про надання послуг від 13.03.2013,
укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ
«Кредо-Центр» та повернути позивачу
сплачені нею 36 000 грн., посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права.

Вважає, що п. 10.3 додатку №2 до договору
про надання послуг повинний бути
визнаний недійсним на підставі п. 1 ст.
203, ст. 215 ЦК України, як такий що
суперечить Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
зокрема Закону України «Про захист
прав споживачів», а також моральним
засадам суспільства.

Вказувала, що п. 10.3 додатку №2 до
договору суперечить ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
оскільки зазначені положення договору
є несправедливими, як визначено
Законом - умова про виключення або
обмеження прав споживача стосовно
продавця (виконавця, виробника) або
третьої особи у разі повного або
часткового невиконання чи неналежного
виконання продавцем (виконавцем,
виробником) договірних зобов'язань,
включаючи умови про взаємозалік,
зобов'язання споживача з оплати та його
вимог у разі порушення договору з боку
продавця (виконавця, виробника).

В судове засідання апелянт повторно
не з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлялась належним чином,
причин неявки суду не повідомила, судом
відповідно до ст. 305 ЦПК України визнано
за можливе розглянути справу в її
відсутності.

Представник відповідача в судовому
засіданні вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І.,
пояснення представника відповідача,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовувала тим, що 13.03.2013 року між
нею та ТОВ «Кредо-Центр» було укладено
договір № 004200 про надання послуг,
предметом якого є надання відповідачем
системи послуг, спрямованих на
придбання позивачем товару, остання
оцінює вигідність придбання товару за
попередньо накопичені нею кошти,
можливість отримання у власність лише
частково сплаченого майна з наступним
погашенням залишкової вартості
вказаного майна протягом достатнього
для позивача періоду часу.

Відповідно до умов вказаного договору,
відповідач зобов'язався виконувати
адміністрування об'єднання клієнтів та
вчиняти певні правочини, які сприяють
виконанню умов цього договору, а саме:
зареєструвати договір, організувати
оплату товару, тощо. Позивач виконала
всі покладені на неї договором
зобов'язання та сплатила реєстраційний
платіж в розмірі 36000 грн.

Однак, відповідачем не було вчинено на
користь позивача будь-яких дій на
виконання умов вказаного договору,
товар не був переданий позивачу, тому
остання була змушена звернутися до
відповідача із заявою про розірвання
договору та повернення сплачених
коштів. Позивач скористалась правом,
передбаченим п. 10.1 Додатку № 2 до
договору від 13.03.2013 року та двічі
направила на адресу відповідача заяву
про розірвання договору, які
відповідачем залишено без реагування.

Крім цього, позивач вважає, що п. 10.3
Додатку № 2 до спірного договору слід
визнати недійсним, як такий, що
суперечить статті 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
дана умова договору є несправедливою
та такою, що обмежує права споживача.

При вирішенні даного спору судом
першої інстанції встановлено, що 13
березня 2013 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Кредо-Центр» та ОСОБА_2 було укладено
договір № 004200 про надання послуг,
предметом якого згідно п.п. 1.1, 1.2
договору є надання компанією, яка діє
від свого імені в інтересах і за
рахунок клієнта, системи послуг,
спрямованих на придбання клієнтом
товару, зазначеного в додатку № 1 до
цього договору. Клієнт оцінює
вигідність придбати товар за
попередньо накопичені ним кошти,
можливість отримання у власність лише
частково сплаченого майна з наступним
погашенням його залишкової вартості
протягом достатнього для клієнта
періоду часу з мінімальними
адміністративними витратами. Сторони
домовилися, що на день підписання
договору товар визначається
орієнтовною вартістю у зв'язку з тим, що
на період отримання товару його
вартість чи конкретне найменування
може бути змінено за погодженням
сторін. Орієнтовна вартість товару є
узгодженою сторонами ціною договору,
що відповідає погодженню істотних умов
договору. Разом із підписанням цього
договору клієнт визначає орієнтовну
вартість товару, яка становить 360 000 грн.
(п. 1.3 договору).

14 березня 2013 року ОСОБА_2 згідно умов
договору № 004200 від 13.03.2013 року було
внесено на рахунок ТОВ «Кредо-Центр»
реєстраційний платіж у розмірі 36 000
грн., що підтверджено квитанцією № 28-1318
від 14.03.2013 року.

10 квітня 2013 року ОСОБА_2 на адресу ТОВ
«Кредо-Центр» було надіслано заяву,
якою вона повідомила про розірвання
договору № 004200 від 13.03.2013 року та
просила повернути сплачену нею суму
грошових коштів у розмірі 36 000 грн.

24 квітня 2013 року ТОВ «Кредо-Центр» на
адресу позивача було надіслано лист,
який отримано нею 28.05.2013 року,
відповідно до якого ТОВ «Кредо-Центр»
підтверджено заяву ОСОБА_2 про
розірвання договору № 004200 про надання
послуг від 13.03.2013 року.

Згідно п.п. 10.1, 10.2 додатку № 2 до
договору № 004200 про надання послуг від
13.03.2013 року, тільки той клієнт, який ще
не отримав товар, має право у будь-який
момент розірвати договір без пояснення
причини. Клієнт зобов'язаний письмово
повідомити про відмову від договору,
шляхом надсилання через відділення
поштового зв'язку заяви до
центрального офісу компанії. У заяві
має бути чітко зазначене рішення
клієнта щодо розірвання підписаного
договору, прохання про повернення суми,
сплаченої на момент подання заяви та
повідомлення банківських реквізитів,
згідно з якими компанія має здійснити
повернення сплачених коштів.

Згідно з п. 10.3 додатку № 2 до договору
№ 004200 про надання послуг від 13.03.2013
року, при розірванні договору
товариство не відшкодовує клієнту
сплачені ним реєстраційний платіж,
комісійний платіж та адміністративні
витрати ні за яких умов.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про розірвання договору, суд
першої інстанції керувався
положеннями ст. 651, 653, 901, 907 ЦК України та
виходив з того, що в судовому засіданні
встановлено факт розірвання спірного
договору № 004200 про надання послуг від
13.03.2013 року з ініціативи позивача та
стороною відповідача підтверджено
припинення зобов'язань за договором з
підстав його розірвання, а тому дійшов
висновку про відсутність підстав для
розірвання договору у судовому порядку
за відсутності предмету спору в цій
частині позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, колегія суддів
вважає, що висновки суду щодо підстав
для відмови у задоволенні зазначеної
частини позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин у цій частині
застосовані правильно.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання недійсним п. 10.3
додатку № 2 до договору, суд першої
інстанції виходив з положень ст. 6, 627 ЦК
України, відповідно до яких сторони є
вільними в укладенні договору, та тих
обставин, що при підписанні спірного
договору та додатків до нього, позивач
ОСОБА_2 погодилася з його умовами та не
заперечувала проти надання послуг на
визначених відповідачем умовах, в тому
числі на умовах, визначених пунктом 10.3
додатку № 2 до договору № 004200 від 13.03.2013
року.

Тому суд дійшов висновку, що
оспорювані умови договору не
суперечать загальним засадам
цивільного законодавства, принципу
добросовісності і його наслідком не
є істотний дисбаланс договірних прав
та обов'язків на шкоду позивача, тому
відсутні підстави визнання спірного
пункту договору недійсним.

Враховуючи відсутність підстав
визнання недійним пункту 10.3. додатку №
2 до договору про надання послуг від
13.02.2013 року, відповідно до якого при
розірванні договору відповідач ТОВ
«Кредо-Центр» не відшкодовує позивачу
сплачений нею реєстраційний платіж ні
за яких умов, та дане положення не
суперечить ч. 4 ст. 653 Цивільного кодексу
України, якою не передбачено право
вимоги від свого контрагента
повернення виконаного за зобов'язанням
у разі розірвання договору, тому суд
першої інстанції дійшов висновку про
відсутність підстав повернення
відповідачем на користь позивача
сплаченого останньою реєстраційного
платежу у розмірі 36 000 грн., враховуючи
факт розірвання спірного договору.

Однак колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції у цій
частині, вважає їх такими, що не
відповідають обставинам справи,
прийнятими з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи,
визнаючи договір про надання послуг
від 13.03.2013 року розірваним, відповідач
ТОВ «Кредо-Центр» при цьому заперечує
наявність підстав для повернення
позивачу сплаченого нею
реєстраційного платежу у розмірі 36 000
грн., посилаючись на вимоги п. 10.3
додатку до договору, який вважає чинним
і таким, що дає підстави відповідачу не
повертати позивачу вказану суму.

Відповідно до ст. 2 договору про надання
послуг від 13.03.2013 року, ТОВ
«Кредо-Центр» зобов'язувалось
виконувати адміністрування об'єднання
клієнтів та вчиняти певні правочини,
які сприяють виконанню умов цього
договору, та здійснювати наступні дії:
зареєструвати договір клієнта;
організовувати своєчасну оплату
товару; організовувати та проводити
видачу коштів, що надає право на
купівлю та отримання клієнтом товару;
здійснити оплату товару для клієнта,
зазначеного в додатку № 1 до цього
договору, та передати його клієнту;
інші послуг, зазначені в умовах.

Відповідно до розділу «терміни та
визначення», що викладені у додатку № 2
до укладеного між сторонами договору,
реєстраційний платіж - це сума до
оплати, що складає відсоток, зазначений
у додатку № 1 до даного договору, та
покриває послуги товариства з
організації діяльності. Комісійний
платіж - це плата, що покриває витрати,
що зазнає товариство у зв'язку з
передачею товару клієнту, що підлягає
сплаті клієнтом, якому було надано
право на отримання позики. Клієнт
повинен внести цей платіж, розмір якого
складає відсоток, зазначений у додатку
№ 1 до даного договору.

Згідно з додатком № 1 до договору
реєстраційний платіж для ОСОБА_2
складає 10 % від вартості товару -
будівельних матеріалів, вартість яких
становить 360 000 грн., тобто 36 000 грн.;
комісійний платіж складає 5% вартості
товару і становить 18000 грн. ( а.с. 18)

Пунктом 10.3 статті 10 «розірвання
договору» додатку № 2 до договору про
надання послуг від 13.03.2013 року,
передбачено, що при розірванні
договору товариство не відшкодовує
клієнту сплачені ним реєстраційний
платіж, комісійний платіж та
адміністративні витрати ні за яких
умов.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203
ЦК України. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно з ч. 3 ст. 509 ЦК України,
зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів», продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», можна
дійти висновку, що для кваліфікації
умов договору несправедливими
необхідна наявність одночасно таких
ознак: по-перше, умови договору
порушують принцип добросовісності (п. 6
ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге,
умови договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; по-третє, умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» встановлено,
що несправедливими є, зокрема, умови
договору про: виключення або обмеження
прав споживача стосовно продавця
(виконавця, виробника) або третьої
особи у разі повного або часткового
невиконання чи неналежного виконання
продавцем (виконавцем, виробником)
договірних зобов'язань, включаючи
умови про взаємозалік, зобов'язання
споживача з оплати та його вимог у разі
порушення договору з боку продавця
(виконавця, виробника) (пункт 2 ч. 3 ст. 18);
надання можливості продавцю
(виконавцю, виробнику) не повертати
кошти на оплату, здійснену споживачем,
у разі відмови споживача укласти або
виконати договір, без встановлення
права споживача на одержання
відповідної компенсації від продавця
(виконавця, виробника) у зв'язку з
розірванням або невиконанням ним
договору (пункт 4 ч. 3 ст. 18).

Постановляючи оскаржуване рішення,
суд першої інстанції не врахував
зазначених вимог закону і не
застосував їх до спірних
правовідносин, тоді як положення
пункту 10.3 додатку № 2 до договору про
надання послуг від 13.03.2013 року, якими
передбачено право ТОВ «Кредо-Центр» не
повертати споживачу ОСОБА_2 здійснені
нею платежі у будь-якому випадку та без
встановлення відповідної компенсації
у зв'язку з розірванням договору, за
ознаками, визначеними п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», є несправедливими.

Аналізуючи положення оспорюваного
пункту договору колегія суддів вважає,
що вони порушують принципи
добросовісності та справедливості,
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін та
завдають шкоди споживачеві, оскільки
у разі розірвання договору, не
отримуючи будь-яких послуг від ТОВ
«Кредо-Центр», позивач позбавлена
можливості повернути сплачену нею суму
у розмірі 10% від вартості товару, яка
визначена умовами договору як сума, що
покриває послуги товариства з
організації діяльності, чи іншу
відповідну компенсацію.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що положення пункту 10.3
статті 10 додатку № 2 до договору про
надання послуг від 13.03.2013 року є
несправедливими в розумінні ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», оскільки обмежують права
споживача ОСОБА_2, що дає підстави для
визнання їх недійсними, із
застосуванням наслідків недійсності
даного пункту додатку № 2 до договору,
визначених ч. 1 ст. 216 ЦК України -
стягнення сплаченої суми платежу у
розмірі 36 000 грн. з відповідача на
користь позивача.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду у викладеній
частині підлягає скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення
про задоволення позовних вимог про
визнання недійсним п.10.3 додатку № 2 до
договору від 13.03.2013 року та повернення
сплачених коштів у розмірі 36 000 грн.

В іншій частині оскаржуване рішення
необхідно залишити без змін, оскільки
суд першої інстанції дійшов законного
і обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для розірвання
договору в судовому порядку, а тому
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
відповідача на користь позивача також
підлягають стягненню понесені судові
витрати, що складаються зі сплаченого
судового збору при пред'явленні позову
(360 грн.) та при подачі апеляційної
скарги (180 грн.), всього на суму 540 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 11 вересня 2013 року -
скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання недійсними умов договору про
надання послуг і повернення сплачених
коштів та ухвалити в цій частині нове
рішення наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Кредо-Центр» про визнання недійсними
умов договору про надання послуг та
повернення сплачених коштів -
задовольнити.

Визнати недійсним пункт 10.3 статті 10
додатку № 2 до договору № 004200 про
надання послуг від 13 березня 2013 року,
укладеного між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Кредо-Центр» та
ОСОБА_2.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредо-Центр» () на користь ОСОБА_2 грошові
кошти в сумі 36 000 ( тридцять шість тисяч)
грн. та судові витрати в сумі 540 грн.

В іншій частині рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 11 вересня 2013
року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: