Справа №: 398/6560/13-цРІШЕННЯ
Олександрійський міськрайонний суд
Кіровоградської області
в складі: головуючого - судді
при секретарі - Соловйовій Л.Є.
за участю представників: позивача -
відповідача - ОСОБА_2,
провівши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Олександрії
розгляд цивільної справи за позовом
- про визнання квартири об'єктом
права спільної часткової власності та
визнання права власності на 2/3 частини
позивач звернулася до суду з
позовом до відповідача, де просить:
- визнати двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
- об'єктом права спільної часткової
власності її та ОСОБА_5;
- визнати за нею право власності на 2/3
частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1.
Позовні вимоги мотивує тим, що 07.12.1991
року вона уклала шлюб з ОСОБА_6, але
спільне життя не склалося, а тому з
січня 2000 року вони припинили спільне
проживання, проте шлюб розірвали 21.11.2007
З 27.06.2000 року проживали разом як
чоловік і дружина за адресою: АДРЕСА_4.
Проживаючи однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, вона та ОСОБА_5 були
пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки. Вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, матеріально підтримували одне
одного, всі їх сприймали як одну сім'ю.
Так як вони вирішили створити сімю, у
них вин к намір придбати спільне житло
і переїхати на постійне проживання до
м.Олександрії. З липня 2000 року вони
почали заощаджувати на квартиру.
Заощадивши 400 дол.США, у січні 2003 року
вони вирішили придбати квартиру. За
допомогою ТОВ «Інкопмарк» вони знайшли
квартиру, її вартість становила 11 748,00
грн., що еквівалентно офіційному курсу
дол..США на момент оплати складало 2 200
25.01.2003 року вона позичила у своєї
сестри 700 дол.США. Зібравши 1100 дол. США,
вони домовились з ОСОБА_7 про придбання
квартири за половину вартості, іншу
половину - сплатити після отримання
кредиту впродовж десяти днів з моменту
посвідчення договору купівлі - продажу
28.01.2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі продажу
квартири, посвідчений приватним
нотаріусом Олександрійського міського
нотаріального округу, зареєстрований
Олександрійським КМБТІ за № 9695/76 с.267
В даній квартирі вони почали
спільно проживати з моменту її
Другу половину вартості квартири, що
становить 1100,00 дол.США, вони сплатили
ОСОБА_7 05.02.2003 р., отримавши кредит в
розмірі 1100,00 дол.США на підставі
кредитного договору від 05.02.2003 року,
який був укладений між ЗАТ КБ
«ПроватБанк» і ОСОБА_5.З метою
забезпечення виконання кредитного
зобов'язання, 05.02.2003 року між нею та тим
же банком було укладено договір поруки,
за яким вона була поручителем боржника
Борг своїй сестрі в розмірі 700,00
дол.США та платежі, які підлягали до
сплати за кредитним договором від
05.02.2003 року були сплачені нею за рахунок
З ОСОБА_5 вони проживали однією сімєю
до лютого 2009 року. Після припинення їх
сімейних відносин з ОСОБА_5, він
переїхав на постійне проживання до
іншої квартири, а вона залишилась
проживати в спірній квартирі. Нею було
витрачено значну частину коштів на
оплату платежів за житлово - комунальні
У лютому 2013 року вона дізналась, що
ОСОБА_5 помер 20.01.2013 року.
Посилаючись на п.12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №16 від 12.06.1998
року «Про застосування судами деяких
норм Кодексу про шлюб та сімю України»,
ст.112. ч.3 ст. 113, 115 ЦК УРСР в редакції 1963
р., ст..17 Закону України «Про власність»
просить її вимоги задовольнити.
Позивач позовні вимоги підтримала з
підстав вказаних в позові, пояснивши,
що перебувала в шлюбі з ОСОБА_6 з 1991 по
2007 рік, чоловік звернувся до суду та за
рішенням суду шлюб було розірвано. З
ОСОБА_5 спочатку проживали в селі біля
її батьків, де ОСОБА_5 працював
комбайнером, а вона з 2000 по 2003 рік не
працювала. Спільних дітей не мають.
Вони звернулись до товарної біржі, які
їм допомагали в оформлені договору
купівлі - продажу квартири. Розписки
сестрі не писали, про те, що позичили у
неї 700 дол. США. Не пам'ятає чи була у
нотаріуса, коли оформляли цей договір.
По договору спочатку сплатили
половину суму, оформили кредит на
ОСОБА_5 і сплатили другу половину суми.
З 2009 року по кредиту вона одна
сплачувала суми, а до того часу то
ОСОБА_5, то вона, але по документам -
оплата була від ОСОБА_5. З 2003 року вона
працювала барменом десь до 2012 року,
отримувала офіційно зарплату - 500 грн., а
фактично на руки давали 1500 - 2000 грн..
Коли вона в жовтня 2010 року повністю
виплатила кредит, то ОСОБА_5 обіцяв їй,
що переоформить квартиру на неї, а коли
вона звернулась до юриста по питанню
переоформлення, то їй сказали, що для
цього потрібно багато грошей, тому
нічого не переоформили. А в лютому 2013
року від сестри ОСОБА_5 вона взнала, що
він помер в січні 2013 року.

Представник позивача, пояснив, що
підтримує позов з підстав зазначених в
ньому. Вважає, що свої вимоги позивач
довела поясненнями свідків та
матеріалами справи. З ОСОБА_5 вона
проживала з 2000 року однією сім'єю, зі
всіма ознаками притаманними шлюбно -
сімейним відносинам, в цей час у них
виник намір придбати житло в
м.Олександрії. Вони спільно вирішили
зібрати кошти для придбання квартири.
ОСОБА_3 навіть намагалась позичити
грошові кошти у своєї знайомої ОСОБА_10,
але таких коштів та не мала. Коли вони
зібрали 400 дол. США, то позивач позичили
у своєї сестри ОСОБА_9 700 дол. США.
Позивач спільно з ОСОБА_5 придбали у
ОСОБА_7 цю спірну квартиру, але договір
купівлі - продажу квартири оформили
лише на ОСОБА_5. Оскільки у них не було
достатньо коштів, то було укладено
кредитний договір, де ОСОБА_3 була
поручителем. Оскільки ОСОБА_5 не
оплачував кредит, то його сплачувала
позивачка, де по квитанція, де вона
ставила свій підпис, видно, що загальна
сума внесена по кредитному договору
складає 1472,04 дол.США, із яких позивачкою
- 1184 дол.США. Свідок ОСОБА_11 та інші
свідки вважали, що вони проживають
однією сім'єю; крім того з позивачкою
укладались договори реструктуризації
та договори на надання житлово -
комунальних послуг тощо. Свідок ОСОБА_12
пояснив, що кредитний договір не можна
було переоформити на ОСОБА_3. Також
позивачка проводила всі ремонтні
роботи, так як квартира була непридатна
для житла, тому і продана була за таку
невелику суму. Свідок ОСОБА_6, бувший
чоловік позивачки, в судовому
засіданні пояснив, що хоч вони
перебували в зареєстрованому шлюбі,
але не проживали з 2000 року. Просить
врахувати суд, що правовідносини, які
склалися між ОСОБА_5 та ОСОБА_3
регулюються ЦК УРСР в редакції 1963 року,
ст.17 Закону України «Про власність».

Відповідач позовні вимоги не
визнає, пояснивши, що померлий був його
батьком. 05.02.2003 року його батьки
розірвали шлюб. Після смерті батька,
він звернувся до нотаріальної контори
та подав заяву про прийняття спадщини.
Вважає, що вартість квартири складає
десь 100 000 грн.. Коли він підходив до
позивачки та хотів з нею
поспілкуватись по питанню щодо
квартири, то з ним відмовились
спілкуватись, сказавши, що все вирішить
суд. Фермер, де працював батько, йому
повідомив, що він давав батькові гроші
і той платив кредит сам.

Представник відповідача також
зазначив, що позов не підлягає
задоволенню.

Заслухавши пояснення позивачки та її
представника, відповідача та його
представника, пояснення свідків:
ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, суд приходить до
наступного.

Відповідно до діючого законодавства,
суд розглядає справу в межах заявлених
вимог і ч.,ч.1,4 ст.60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

За змістом ст. 112 ЦК Української РСР
1963 року розрізняється спільна
власність з визначенням часток
(часткова власність) або без визначення
часток (сумісна власність).

За ст. 113 ЦК Української РСР 1963 року
володіння, користування і
розпорядження майном при спільній
частковій власності провадиться за
згодою всіх учасників, а при
відсутності згоди - спір вирішується
судом.

Кожний учасник спільної часткової
власності має право на оплатне або
безоплатне відчуження іншій особі
своєї частки в спільному майні.

Таким чином, режим спільної часткової
власності характеризується тим, що
кожному учаснику належить заздалегідь
певний розмір частки в праві власності
на спільну річ. Розмір цієї частки
визначається розміром внеску кожного з
учасників або розміром його трудової
участі.

Розмір частки права власності в
спільній речі при праві спільної
сумісної власності заздалегідь не
визначений. Право спільної сумісної
власності виникає лише у випадках,
прямо передбачених законом або
договором.

Так, ст. 17 Закону України «Про
власність» передбачено, що майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, є їх спільною частковою
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Матеріалами справи
підтверджується, що 28.01.2003 року було
оформлено договір купівлі - продажу між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 двокімнатної квартири
АДРЕСА_1. В п.2 даного договору зазначено
- продаж цей вчинено за 11 748 грн., які
продавець одержала повністю до
підписання цього договору(а.с.13). Даний
договір нотаріально посвідчений та
зареєстрований в Олександрійському
КМБТІ 28.01.2003 року, реєстр №9695/76 с.267
(а.с.13).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали без
реєстрації шлюбу десь з липня 2000 року
по 2009 рік. Спільних дітей не мали.

ОСОБА_3 перебувала в
зареєстрованому шлюбі з 07.12.1991 року до
21.11.2007 року з ОСОБА_6, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.11).

ОСОБА_5 перебував в шлюбі, який
розірвав 05.02.2003 року. Від шлюбу має сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с. 140).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Після його
смерті відкрилась спадщина, яка
складається з квартири АДРЕСА_1.

26.06.2013 року ОСОБА_4, будучи
спадкоємцем по закону першої черги,
подав до нотаріальної контори заяву
про прийняття спадщини (а.с.135).

24.07.2013 року ОСОБА_3 подала також заяву
про прийняття спадщини (а.с.130).

Таким чином з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_5, померлий 20.01.2013
року, перебуваючи в зареєстрованому
шлюбі з матір'ю відповідача, придбав
спірну квартиру.

Стосовно питання щодо джерела
фінансування договору купівлі -
продажу спірної квартири, позивач
пояснила, що гроші на квартиру вони з
ОСОБА_5 накопичували, та за період з 2000
р. по 2003 рік на момент оформлення
договору, їм вдалося накопити - 400
дол.США, а також вони позичили у її
сестри ОСОБА_9 700 дол.США та сплатили
продавцю перший внесок 1100 дол. США.

Свідок ОСОБА_9, пояснила, що позивачка
є її рідною сестрою, яка з 2000 року разом
з ОСОБА_5 жили у їх батьків. Вони
вирішили придбати квартиру, але коштів
не вистачало, а тому вона десь 24 чи
25.01.2003 року вона позичила їм строком на 2
роки 700 дол. США. На початку 2005 року їй
борг повернули, а тому розписку
скасували. Позичальником була її
сестра та вона борг і повернула, бо в
той час працювала барменом в кафе, але
чи це були їх спільними кошти з ОСОБА_5,
чи ні, їй не відомо. Належного доказу на
підтвердження договору позики
зазначеної суми, позивач до суду не
надала.

В п.2 договору купівлі - продажу між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зазначено - продаж цей
вчинено за 11 748 грн., які продавець
одержала повністю до підписання цього
договору (а.с.13). З квитанції №1 від
28.01.2003 року вбачається, що від ОСОБА_5,
одержувач - ОСОБА_7 було перераховано 1100
дол.США, що також підтверджується
приходним валютним ордером (а.с.21).

А тому, суд критично оцінює
пояснення свідка ОСОБА_9, яка є рідною
сестрою позивачки та вважає, що вони не
можуть бути належними доказами,
оскільки даний свідок є
заінтересованою особою і письмові
докази на підтвердження її пояснень
відсутні, так як до суду не надано
письмового договору позики або
розписки.

З п.6.2 договору про відкриття
карткового рахунку і встановлення
кредитного ліміту від 05.02.2003 року
укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_5 вбачається, що банк надав йому
кредит на картковий рахунок в сумі 1100
дол.США на термін 120 місяців по 04.02.2013
року (а.с.11 -16). Як вбачається з даного
договору, він укладений вже після
оформлення договору купівлі - продажу
квартири, там не міститься даних про те,
що цей кредит видавався на придбання
даної спірної квартири; а в п.2 самого
договорі купівлі - продажу квартири від
28.01.2003 року вказано, що продавець
одержала всю суму за яку було вчинено
продаж, повністю до підписання
договору (а.с.13).

Також суд вважає, що не знайшли
свого підтвердження доводи позивачки,
що вона працювала з 2003 року барменом в
кафе та фактично до часу погашення
заборгованості по кредитному договору
ОСОБА_5, який з лютого 2009 року, коли
ОСОБА_5 пішов з квартири, вона платила
сама, оскільки до суду не надано
довідки про її роботу та заробітну
плату, її доходи, а тому те, що ці
послідуючі внески за кредитним
договором зроблені за її власний кошт,
також не знайшли свого підтвердження.

Суд, вважає, що докази надані
позивачкою на підтвердження своїх
вимог, а саме оформленні на її ім'я -
розрахункова книжка за електроенергію
(а.с. 50 - 51); розрахункова книжка по
оплаті за воду та скид води, де
зазначені дані абонента - ОСОБА_7 (а.с.
52); угода про погашення заборгованості
від 07.10.2008 року та договір про
реструктуризацію заборгованості від
11.05.2011 року (а.с. 53 - 54) та інші договори -
свідчать лише про те, що позивачка,
проживаючи в спірній квартирі
оплачувала комунальні послуги, якими
користувалась та укладала договори,
покращуючи умови проживання, оскільки
як вона пояснила в судовому засіданні,
вона мала розмову з ОСОБА_5, який ще з
жовтня 2010 року обіцяв їй, що
переоформить квартиру на неї.

Таким чином, відповідно до чинного на
час спірних правовідносин
законодавства, спільною сумісною
власністю є: майно нажите подружжям за
час шлюбу (ст..16 Закону України «Про
власність», ст.22 КпШС); майно придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спальної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17,
ст..18, п.2 ст.17 Закону України «Про
власність»), квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сімї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст.8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходити з рівності їх часток, розмір
часток кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності (п. 5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права при ватної власності»).

Згідно з вимогами ч., ч. 1, 4 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Суд вважає, що для визнання за
позивачкою права власності на 2/3
частини спірної квартири, загальна
вартість якої за твердженням сторін в
судовому засіданні становить десь 100 000
грн., позивач мала надати суду належні
та допустимі докази про її участь у
набутті цього майна, оскільки сам по
собі факт спільного проживання без
реєстрації шлюбу, наявність доходів
лише у померлого ОСОБА_5, який з 2000 по 2003
рік працював комбайнером, як стверджує
позивачка та свідок ОСОБА_13, а в
подальшому їздив на заробітки; факт
укладення договору позики, із якого
кошти були витрачені на придбання
спірної квартири, як стверджує позивач
та свідок ОСОБА_9 на 700 дол. США, які
позивач неначебто погасила за власні
кошти, без надання письмово
викладеного договору позики чи
розписки; факт укладення кредитного
договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_5 від 05.02.2003 року, де позивач
запевняє суд, що ці кошти були передані
продавцю квартири, а вона з 2009 року по
2010 рік вона за особисті кошти погасила
цей кредит, але не надала довідок чи
інших доказів в підтвердження того, що
з 2000 року по 2010 рік вона працювала та
мала певну заробітну плату чи дохід, а з
договору купівлі - продажу квартири
вбачається, що гроші продавець
одержала повністю до підписання
договору; без визначення ступеня її
участі працею і коштами у створенні
спільної часткової власності - всі ці
докази не можуть бути підставою для
визнання за позивачкою права власності
на 2/3 частини спірної квартири.

Між ОСОБА_5 та позивачкою ніяких
письмових угод не укладалось.

Позивач не довели фактичних
обставин, пов'язаних із тим, що спірне
нерухоме майно є об'єктом права
спільної часткової власності, ступень
її участі працею і коштами у створенні
спільної часткової власності, оскільки
доказів в підтвердження даних фактів
до суду не надали. За наведених
обставин позивачкою не виконано вимоги
ст. 59 ЦПК України щодо доведення
обставин, якими обґрунтовані позовні
вимоги, належними засобами
доказування. А тому в задоволенні
позову необхідно відмовити.

Оскільки в позові задоволенні
позову відмовлено, то згідно ст.88 ЦК
України, судові витрати не
відшкодовуються.

Керуючись ст., ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212,
213-215, 218 ЦПК України, - суд ,-

В И Р І Ш
И В :

В позові позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання квартири об'єктом права
спільної часткової власності та
визнання права власності на 2/3 частини
квартири - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення до апеляційного суду
Кіровоградської області через
Олександрійський міськрайонний суд, а
особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя: