Справа №784/4862/13 04.12.2013 04.12.2013 04.12.2013
Провадження №22-ц/784/3816/13
Головуючий у суді 1 інстанції
Суддя-доповідач апеляційного суду
У Х В А Л А

Іменем України

4 грудня 2013 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Леванчука О.М.,

суддів: Локтіонової О.В., Тищук Н.О.,

при секретарі судового засідання
Романенко Ю.О.,

у відсутність осіб, які беруть участь у
справі, своєчасно і належним чином
повідомлених про час і місце
апеляційного розгляду,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Вознесенського міськрайонного суду
Миколаївської області від 23 жовтня 2013
року за позовом ОСОБА_3 до фермерського
господарства «Михайлівське», третя
особа управління Держземагентства у
Вознесенському районі Миколаївської
області, про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

30 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до фермерського господарства
«Михайлівське» (далі - ФГ
«Михайлівське») про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування вимог позивач
зазначала, що 19 вересня 2005 року вона
уклала з ФГ «Михайлівське» договір
оренди належних їй на підставі
Державного акту земельних ділянок,
строком на п'ять років. Договір
зареєстровано 13 листопада 2006 року у
Вознесенському реєстраційному окрузі
за № 92, а 29 червня 2011 року
зареєстровано додаткову угоду до
вказаного договору оренди.

На думку позивача, договір оренди не
відповідає вимогам ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» та ЦК України,
оскільки не містить ряд істотних умов,
наявність яких є обов'язковою
відповідно до Закону України «Про
оренду землі».

Посилаючись на викладене, просила
визнати договір оренди земельної
ділянки недійсним.

Водночас, зазначала, що нею з поважних
причин пропущено позовну давність для
даної вимоги. Такою причиною є
перебування на лікуванні в період з 5 по
20 листопада 2009 року, що позбавило
можливості своєчасно звернутися в суд
за захистом права.

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 23 жовтня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, а також на не
відповідність висновків суду дійсним
обставинам, просила рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким позов
задоволити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, повно та всебічно дослідив
обставини справи, встановив права та
обов'язки сторін.

При цьому, суд вірно виходив з того, що
причини пропуску позовної давності, на
які посилалася позивач, не є поважними,
а позивач мала можливість звернутися
за захистом права, яке вона вважала
порушеним, в межах строку позовної
давності.

У зв'язку з чим, обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову.

Так, чинний ЦК України визначає позовну
давність як строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу (ст. 256). Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки (ст. 257).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_3, на підставі
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серії МК № 099899 від 25
травня 2005 року, належать земельні
ділянки загальною площею 7,65 га,
розташовані на території
Щербанівської сільської ради
Вознесенського району Миколаївської
області.

19 вересня 2005 року ОСОБА_3 уклала з ФГ
«Михайлівське» договір оренди цих
земельних ділянок строком на п'ять
років, які орендатор зобов'язався
використовувати відповідно до умов
укладеного з орендодавцем договору та
вимог земельного законодавства.

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом про визнання вказаного
договору недійсним, посилаючись на те,
що він не містить ряд істотних умов. А
саме, відомостей про існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання об'єкту
оренди, запису про заборону змінювати
цільове призначення земельної ділянки,
а також умов передачі в заставу і
внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки. До того ж,
зазначала про не відповідність
договору і загальним вимогам, оскільки
в преамбулі не вказано, хто від імені ФГ
«Михайлівське» укладав та підписував
цей договір та на якій підставі діяла
ця особа.

Відповідач ФГ «Михайлівське» під час
розгляду справи в суді першої
інстанції звернувся із заявою про
застосування позовної давності.

У спірному договорі оренди, як
вбачається з його змісту, дійсно були
відсутні відомості про існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання об'єкту оренди.

Однак, ст. 15 Закону України «Про оренду
землі», в редакції, чинній на час
укладення договору, не визначала його
істотними умовами запис про заборону
змінювати цільове призначення
земельної ділянки та умови передачі в
заставу і внесення до статутного фонду
права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
оренду землі», договір оренди землі
набирає чинності після його державної
реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що
земельні ділянки були передані
орендарю за актом приймання-передачі, а
договір оренди зареєстрований у
Вознесенському реєстраційному окрузі.
Протягом 2006-2011 років сторони
виконували умови договору. До
закінчення терміну дії договору, 15
листопада 2009 року сторони підписали
додаткову угоду, якою були внесені
зміни до договору в частині
нормативної оцінки земельних ділянок,
терміну дії договору та форми і розміру
орендної плати. Зміни зареєстровані у
відділі Держкомзему у Вознесенському
районі за № 00585 від 29 червня 2011
року.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Норми ст. 267 ЦК України щодо наслідків
спливу позовної давності визначають,
що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

За такого, суд першої інстанції
обґрунтовано застосував позовну
давність та ухвалив рішення про
відмову в задоволенні позову.

Водночас, позивачем не представлені
докази, які б могли спростувати вказані
висновки суду першої інстанції.

З огляду на таке, не заслуговують на
увагу посилання в апеляційній скарзі
на невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи та на
безпідставне не врахування судом
хвороби позивача у листопаді 2009 року,
як поважної причини пропуску позовної
давності.

При цьому колегія суддів враховує
також те, що 26 квітня 2012 року ОСОБА_3
зверталася в суд з позовом до ФГ
«Михайлівське» про визнання вказаної
додаткової угоди недійсною.

Рішенням Вознесенського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 26 вересня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду від 21 листопада 2012
року, у задоволенні вказаного позову
відмовлено.

Викладене свідчить про об'єктивну
можливість позивача раніше звернутися
в суд за захистом права. Однак,
позивачем не зазначено обставин, які б
перешкоджали їй оспорювати разом з
додатковою угодою і договір оренди.

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують висновків суду.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення судом
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильність висновків суду, а тому
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного
суду Миколаївської області від 23
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді