Провадження 2/255/448/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року Ворошиловський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого - судді Орєхова О.І.,

при секретарі - Лисенко Л.В., Ангеліній
Н.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості, пені, процентів та 3%
річних за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовною заявою до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, пені,
процентів та 3% річних за договором
позики, посилаючись на наступні
обставини.

01.09.2006 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір
новації боргу в позикове зобов»язання.

Відповідно до п. 1.1.2 «Існуючі за станом
на 01.09.2006 року зобов»язання у вигляді
безперечного боргу Боржника перед
Кредитором, в сумі 96 647 гривень
припиняються у зв»язку із зміною (
новацією ) їх в позикове зобов»язання
відповідно до пункту 1.2 цього
Договору».

Відповідно до п. 1.2.4 Договору
передбачені відсотки за користування
позикою у розмірі 18% річних.

Відповідно до п. 1.2.3 Договору строк
повернення позики - 01.04.2009 року.

Відповідач ні відсотки ні суму позики
засобами передбаченими у Договорі не
сплачував. Деякий час просив «по
сусідки» почекати та вживати заходів
судового вирішення спору, посилаючись
на труднощі пов»язані з кризою та
придбання нового автомобілю. З
середини 2008 року відповідач від
будь-яких контактів з позивачем
ухиляється, дотепер відповідач грошові
кошти не повернув.

Позивач свої зобов»язання по договору
відповідно до п.п. 1.1.2 та 1.1.3 виконав
належним чином.

Згідно ст. 526 ЦК України,
зобовязання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Стаття 1048 частина 1 ЦК України
передбачає право позикодавця на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, розмір та порядок
одержання яких встановлюється
договором.

Позичальник зобов'язаний, відповідно
до ст. 1049 ЦК України, повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Фактично, зобов»язання Відповідача,
щодо повернення грошових коштів за
договором та сплати процентів
Відповідачем, на цей час, не виконані в
повному обсязі.

П. 2.1 Договору передбачена сплата
відповідачем на користь позивача пені
за прострочку повернення грошових
коштів в розмірі 0,05% від простроченої
суми за кожен календарний день
прострочки ( починаючи з 01.04.2009 року ), що
не звільняє відповідача від повернення
грошової суми боргу, що складає 96 647
гривень та відсотків за користування
позикою.

Сума боргу відповідача перед позивачем
за договором позики на момент
складання позову 96 647 гривень. За
несвоєчасне виконання зобов»язання на
всю суму боргу до Позичальника на
користь Позивача була нарахована пеня,
яка передбачена п. 2.1 договору.

Загальна сума пені за договором склала
за весь час прострочення 52 542,32 гривень.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо
Позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов»язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

П. 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов»язання, на вимогу
кредитора зобов»язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленного
індексу інфляції за весь час
прострочення.

3% річних за весь час прострочення за
договором становить 8 637,01 гривень.

Крім того, позивачем відповідно до ст.
1048 ЦК України відповідачу за період з
01.09.2006 року по 30.03.2012 року нараховані
проценти на рівні визначеном п. 1.2.4
Договору, загальна сума яких склала 96
750,37 гривень.

Просив суд стягнути з відповідача
ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 суму
боргу у сумі 96 674 гривень, пеню за весь
час прострочення в сумі 52 542,32 гривень,
проценти в сумі 96 750,37 гривень, 3% річних
в сумі 8 637,01 гривень, а всього 254 606,70
гривень та стягнути з відповідача на
користь позивача судові витрати ( а. с.
3-4 ).

Також позивач ОСОБА_1 надав до суду
заяву, яка була отримана судом 31.05.2012
року за вх. № 16198, в якій просив стягнути
з відповідача ОСОБА_3 на його користь
судові витрати пов»язані з оголошенням
про виклик до суду ( а. с. 23 ).

24.09.2013 року позивач надав до суду заяву
про уточнення позовних вимог, в якій
просив суд стягнути з відповідача 341
625,25 гривень, з яких сума боргу згідно
договору новації у сумі 96 647 гривень,
пеня у сумі 17 278 гривень, відсотки у сумі
123 011,19 гривень, інфляційні витрати у
сумі 91 646,83 гривень, 3% річних у сумі 13 015,23
гривень, судовий збір у сумі 3 416,25
гривень та витрати на публікацію
оголошення у сумі 158 гривень ( а. с. 134 ).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
підтримав позовні вимоги та уточнену
заяву, надав пояснення аналогічні
викладеним в позовній заяві та
уточненій заяві та просив позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_2, який діє на підставі
довіреності в судовому засіданні
позовні вимоги позивача не визнав
просив суд відмовити позивачу в
задоволенні вимог в повному обсязі, так
як суму боргу за договором новації від
01.09.2006 року, яку просить стягнути з
відповідача ОСОБА_3 позивач та усі
штрафні санкції є вимоги
безпідставними, так як відповідач
ОСОБА_3 не підписував вказаний договір,
що підтверджено висновком експерта.
Щодо тих розписок, які наявні в
матеріалах справи, представник
відповідача просив суд застосувати
строк позовної давності та відмовити у
стягненні по ним.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи вважає, що позовні
вимоги позивача ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизначених або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленному цим Кодеком, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК
України суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи щодо:
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин.

Судом встановлені наступні обставини.

01.09.2006 року між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
договір новації боргу в позикове
зобов»язання.

Відповідно до п. 1.1.1 цього Договору,
існуюче станом на 01.09.2006 року
зобов»язання, у вигляді боргу Боржника
перед Кредитором, в сумі 96 647 гривень,
підтверджена склавшимися
правовідношеннями, розпискою та
зобов»язаннями Боржника від 22.03.2005
року, 08.04.2005 року та 21.05.2006 року.

Відповідно до п. 1.1.2 існуюча станом на
01.09.2006 року безспірне зобов»язання у
вигляді боргу Боржника перед
Кредитором, в сумі 96 647 гривень
припиняються у зв»язку з заміною (
новацією ) його в позикове зобов»язання
у відповідності з пунктом 1.2 цього
Договору.

Згідно п. 1.2.3 вказаного Договору, строк
позики встановлюється в 2,5 роки - з
01.09.2006 року по 01.04.2009 року.

У відповідності до п. 1.2.4 цього
Договору, позика, у відповідності зі
ст.ст. 536, 1048 ЦК України є відсотковою. За
користування позикою Боржник сплачує
Кредитору відсотки з урахування 18% на
рік, що складає 1,5% на місяць. Сплата
відсотків проводиться щомісячно.

Відповідно до п. 2.1 договору новації
боргу в позикове зобов»язання за
прострочку повернення грошових коштів
Боржник на користь Кредитора сплачує
пеню у розмірі 0,05% від простроченої
суми за кожний календарний день
прострочки ( починаючи з 01 квітня 2009
року ), що не звільняє Боржника від
повернення позичкових грошових коштів
і процентів по ньому.

Пункт 2.2 цього Договору передбачає, що
Боржник зобов»язаний сплатити
Кредитору проценти за весь період
фактичного користування позикою, в
повному обсязі не залежно від строку
фактичної сплати без обмежень, у
відповідності з п. 3.1 даного Договору, з
рахунку та за правилами, вказаними в
п.п. 1.2.1-1.2.5 даного Договору.

Відповідно до п. 3.1 вказаного Договору,
договір діє до повного
взаєморозрахунку його сторін.

Встановлено, що з моменту здійснення
займу грошових коштів по даний час,
відповідач не виконує взяті на себе
зобов»язання та не повертає отриману
суму.

Позивач ОСОБА_1 звертаючись з вказаними
позовом до суду просив суд стягнути з
відповідача ОСОБА_3 суму боргу згідно
із договором новації, укладеного між
позивачем та відповідачем 01.09.2006 року
та штрафні санкції за невиконання умов
договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обгрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Відповідно до ч. 2 статті 57 ЦПК України
ці данні встановлюються на підставі
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обгрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до уваги докази,
які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов»язана довести ті
обставни, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин вчиняється у формі,
встановленій законом, має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов»язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Згідно ст. 536 ЦК України за користування
чужими грошовими коштами боржник
зобов»язаний сплачувати проценти, якщо
інше не встановлено договором між
фізичними особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Статтею 623 ЦК України передбачено, що
боржник, який порушив зобов'язання має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язани сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦКУ договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, а згідно ст.627 ЦКУ сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору (свобода укладення договору).

Договір в силу приписів ст. 638 ЦК
України, є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди. А
отже, розмір процентів та комісії за
користування кредитом, а також розмір
інших штрафних санкцій до боржника є
істотними умовами договору.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона (
позикодавець ) передає у власність
іншій стороні ( позичальнику ) гроші або
інші речі, визначені родовими ознаками,
а позичальник зобов»язується
повернути позикодавцю таку ж суму
грошей або рівну кількість речей того ж
роду та якості. Договір позики
визнається укладеним з моменту
передачі грошей або речей, та є
договором позики.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві грошові кошти у такій
самій сумі, що була передана йому
позикодавцем, у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодвцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов»язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу ( боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов»язання ).

Отже, умовою укладання договору є те, що
сторони повинні діяти свідомо, бути
вільні в його укладанні, у виборі
контрагента та умов договору.

Згідно висновку експерта № 870 від 19.11.2013
року проведеного на виконання ухвали
суду від 08.10.2013 року вбачається, що
підпис у наданому позивачем договорі
новації боргу в позикове зобов»язання (
оригінальна назва договору на
російській мові: Договор новации долга
в заемное обязатальство ) від 01 вересня
2006 року ( який міститься на сторінці
справи № 32 ) від імені ОСОБА_3 виконаний
не ОСОБА_3, а іншою особою з ретельним
наслідуванням якомусь дійсному
підпису ОСОБА_3 Наявні збіжні «помітні»
ознаки підпису не суттєві, можуть бути
відтворені будь-якою особою, яка
володіє навичками письма, навіть при
незначному тренуванні виконання
даного підпису ( а. с. 187-198 ).

Отже, з урахуванням того, що підпис у
договорі новації від 01.09.2006 року було
виконано не відповідачем, на що сам
відповідач зауважував на попередніх
судових засіданнях та підтверджено
висновком експерта, то суд приходить до
висновку, що позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості, пені, процентів та 3%
річних за договором позики є такими, що
не підлягають задоволенню, так як є
безпідставними, необґрунтованими та
недоведеними.

Щодо посилання позивача ОСОБА_1 на той
факт, що сума, яка була зазначена у
договорі новації від 01.09.2006 року були
визначена саме з розписок, які наявні в
матеріалах справи, які були підписані
відповідачем не заслуговує судом на
увагу, так як в судовому засіданні під
час розгляду справи відповідач
наполягав, що ті розписки ніяким чином
не відносяться до договору новації, так
як це були інші зобов»язання, які
відповідач виконав, до того ж,
проаналізувавши розписки та договір
новації від 01.09.2006 року суд приходить до
того, що в цих документах різні суми, а
саме: в розписці від 21.05.2006 року
вбачається, що відповідач
зобов»язуєтся погасити борг до 01.09.2006
року у сумі 96 676 гривень ( а. с. 29 ), а з
договору новації від 01.9.2006 року у п. 1.1.1
вбачається, що наявна станом на 01.09.2006
року зобов»язання у вигляді боргу
Боржника перед Кредитором , складає у
сумі 96 647 гривень ( а. с. 32 ).

Представник відповідача в судовому
засіданні наполягав на тому, що його
довіритель ОСОБА_3 по розпискам, які
наявні в матеріалах справи виконав
зобов»язання у повному обсязі, а
оскільки полинувши позивачу суму не
вимогав від позивача розписки про це,
просить суд застосувати строк позовної
давності, так як з розписки відповідача
від 21.05.2006 року, ОСОБА_3 зобов»язувався
погасити борг до 01.09.2006 року у сумі 96 676
гривень.

Отже, з 01.09.2006 року, якщо на думку
позивача відповідач не виконав у
встановлений розпискою строк взяті на
себе зобов»язання, то з 01.09.2006 року у
позивача виникло право на звернення до
суду за захистом свого права.

Представник відповідача в судовому
засіданні наполягав на застосування
строку позовної давності, оскільки
позивач посилається на наявні в
матеріалах справи розписки, за якими
відповідачем не виконано зобов»язання,
де остання розписка написана
відповідачем 21.05.2006 року, в якій
зобов»язується до 01.09.2006 року повернути
суму боргу, тобто встановлений
конкретний строк виконання, а позивач
звертається до суду лише у березні 2012
року, тобто зі спливом строку позовної
давності.

Встановлено, що звертаючись з
вищевказаною позовною заявою до суду
позивачем дійсно було пропущено строк
для звернення до суду, на що звертав
увагу представник відповідача та
наполягав на застосуванні строку
позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, проаналізувавши матеріали
справи, а також розписки, які
знаходяться в матеріалах справи, на які
посилається позивач судом встановлено,
що розписки відповідача від 21.05.2006
року, останній зобов»язується до 01.09.2006
року повернути суму боргу, де позивач
посилається на те, що відповідач у
зазначену розпискою дату не виконав
зобов»язання, до суду позивач
звертається лише 23.03.2012 року, про що в
матеріалах справи мається відповідний
штамп суду ( а. с. 3 ).

З заявою про поновлення строку
позовної давності позивач до суду не
звернувся.

Тому, суд приходить до висновку, що
позивачем було пропущено строк
позовної давності по зобов»язанням,
які виникли по розписці, а позов
поданий до суду зі спливом строку
позовної давності.

Отже, позовні вимоги позивача в частині
вимог, на які посилався позивач, що борг
по розписці відповідач не виконав та
повинен його повернути є такими, що не
підлягають задоволенню, оскільки
позивачем строк позовної давності
передбачений діючим законодавством
було пропущено без поважних причин.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України не
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача понесені витрати при
звернені до суду та при розгляді
справи.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 267, 525, 526, 610, 611,
623, 625, 626, 638, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,
ст.ст. 1, 3, 5, 10, 15, 57, 58, 59, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

ВИРИШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
пені, процентів та 3% річних за
договором позики, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Донецької області
через Ворошиловський районний суд
міста Донецька шляхом подачі протягом
10 днів з дня його проголошення
апеляційної скарги. Особи, які брали
участь у справі, однак не були присутні
в судовому засіданні під час
проголошення рішення можуть оскаржити
рішення суду до апеляційного суду
Донецької області через
Ворошиловський районний суд міста
Донецька шляхом подачі протягом 10 днів
апеляційної скарги з дня його
отримання.

Рішення надруковано в нарадчій
кімнаті в одному примірнику.

Суддя
О.І.
Орєхов