Справа №1519/116/2012
Провадження №2/521/442/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2013 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді –
Плавича І.В.,

при секретарі –
Бабаєвій З.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» в особі
Одеської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_1
Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про стягнення заборгованості, –

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду наразі знаходиться
на розгляді цивільна справа за позовом
ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» в особі Одеської
обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_1 Аваль»
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову повноважний
представник сторони позивача вказує,
що 07 серпня 2003 року між АППБ «Аваль» – з
однієї сторони, та ОСОБА_2 – з іншої
сторони, було укладено кредитний
договір №010/03-5/3739, відповідно до умов
якого банк надає позичальникові кредит
у розмірі 260000,00 гривень строком до 07
серпня 2006 року під 24% річних з
погашенням кредиту та процентів за
користування кредитом щомісячно
згідно із відповідним графіком, а
боржник в свою чергу – зобов’язується
повернути кредит та сплатити проценти
за користування кредитними коштами в
строки та в порядку, встановлених
кредитним договором.

На забезпечення виконання основного
зобов’язання, 13 серпня 2003 року між АППБ
«Аваль» - з одної сторони, та ОСОБА_6,
ОСОБА_5 укладено договори майнової
поруки, згідно яких поручителі
передають в заставу банкові належне їм
майно та беруть на себе зобов’язання
відповідати перед кредитором по
зобов’язанням боржника ОСОБА_2

02 листопада 2004 року між АППБ «Аваль» –
з одної сторони, та ОСОБА_3 – з іншої
сторони, був укладений договір поруки,
відповідно до умов якого поручитель
ОСОБА_3 бере на себе зобов’язання
відповідати перед кредитором по
зобов’язанням боржника ОСОБА_2

Однак як зазначає сторона позивача, не
зважаючи на взяті на себе
зобов’язання, боржник в порушення умов
укладеного договору суму кредиту не
повертає та проценти не сплачує.

Справа вже розглядалась судом. Так,
згідно заочного рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 17 червня
2009 року заявлений позов був
задоволений, постановлено стягнути
солідарно з відповідачів загальну суму
заборгованості та судові витрати. Але
за заявою сторони відповідача ОСОБА_4
ухвалою Малиновського районного суду
міста Одеси від 11 січня 2012 року вказане
заочне рішення скасовано та призначено
справу до розгляду в загальному
порядку.

При новому розгляді справи банк,
неодноразово уточнивши заявлені
вимоги, остаточно просив суд стягнути
солідарно з відповідачів суму
заборгованості у загальному розмірі
253494,34 гривень та судові витрати.

Представник банку у відкрите судове
засідання не з’явилась, банк
повідомлявся судом про розгляд даної
цивільної справи, від представника
надійшла заява про підтримання
заявлених вимог в повному обсязі та
розгляд справи за відсутності сторони
в порядку ст.158 ч.2 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
відкрите судове засідання не з’явився,
сторона повідомлялась судом про
розгляд даної цивільної справи, від
представника надійшла заява про
заперечення проти заявлених вимог в
повному обсязі та розгляд справи за
відсутності сторони в порядку ст.158 ч.2
ЦПК України.

Інші учасники судового процесу у
відкрите судове засідання не
з’явились, повідомлялись судом про
розгляд даної цивільної справи,
причини неявки суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
пояснення сторін, дослідивши
відповідний позов, уточнення, письмові
докази, які були представлені суду,
надавши виниклим між сторонами по
справі правовідносинам належну
правову оцінку, проаналізувавши
відповідні арифметичні розрахунки, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення даного позову – виходячи з
наступного.

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що 07 серпня 2003 року між
АППБ «Аваль» (станом на теперішній час
– ПАТ «ОСОБА_1 Аваль») – з одної
сторони, та ОСОБА_2 – з іншої сторони,
було укладено кредитний договір
№010/03-5/3739, відповідно до умов якого банк
надає позичальникові кредит у розмірі
260000,00 гривень строком до 07 серпня 2006
року під 24% річних з погашенням кредиту
та процентів за користування кредитом
щомісячно згідно із відповідним
графіком, а боржник в свою чергу –
зобов’язується повернути кредит та
сплатити проценти за користування
кредитними коштами в строки та в
порядку, встановлених кредитним
договором.

На забезпечення виконання основного
зобов’язання, 13 серпня 2003 року між АППБ
«Аваль – з одної сторони, та ОСОБА_4 – з
іншої сторони, був укладений договір
застави (майнової поруки), посвідчений
приватним нотаріусом Ширяївського
районного нотаріального округу ОСОБА_7
під реєстровим №1547, відповідно до умов
якого в якості забезпечення виконання
основного зобов’язання за кредитним
договором іпотекодавець ОСОБА_4
передає в заставу банкові майно:
зернозбиральний комбайн CD 108SL, 1996 року
виготовлення, реєстраційний номер
077-54ОК вартістю 407275,00 гривень,
визначеною та погодженою сторонами
договору.

13 серпня 2003 року між АППБ «Аваль – з
одної сторони, та ОСОБА_5 – з іншої
сторони, був укладений договір застави
(майнової поруки), посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
під реєстровим №10159, відповідно до умов
якого в якості забезпечення виконання
основного зобов’язання за кредитним
договором іпотекодавець ОСОБА_5
передає в заставу банкові майно:
трактор К-700А, 1994 року виготовлення,
реєстраційний номер 100-79ОК, вартістю
110000,00 гривень, визначеною та погодженою
сторонами договору.

02 листопада 2004 року між АППБ «Аваль» –
з одної сторони, та ОСОБА_3 – з іншої
сторони, був укладений договір поруки,
відповідно до умов якого поручитель
ОСОБА_3 бере на себе зобов’язання
відповідати перед кредитором по
зобов’язанням боржника ОСОБА_2

Проте, як свідчив представник банку, в
порушення вимог кредитного договору,
боржник умови договору своєчасно і у
повному обсязі не виконував, кредит не
повертав, проценти не сплачував.

Надаючи правовідносинам, що виниклим
між сторонами по справі, належну
правову оцінку, суд звернув увагу на
наступне. Правовідносини між сторонами
в частині грошового зобов’язання
ОСОБА_2 перед банком та майнової поруки
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникли в момент
укладення відповідних договорів – 07
серпня 2003 року та 13 серпня 2003 року
відповідно, в той час як діючий
Цивільний кодекс України набув
чинності з 01 січня 2004 року. Суд виходить
з того, що за загальним правилом
нормативно-правовий акт не має
зворотної дії у часі, а це свідчить про
те, що до кожних події, факту чи
відносин має застосовуватись той
нормативно-правовий акт, який був
чинним на момент, коли вказані подія,
факт чи відносини мали місце. Принцип
незворотності дії
нормативно-правового акту в часі
закріплений ст. 58 Конституції України,
в якій зазначено, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом’якшують або скасовують
відповідальність особи.

Таким чином, вимоги позивача в даній
частині підлягають оцінці за нормами
ЦК УРСР від 18 липня 1963 року та Закону
України «Про заставу» у відповідних
редакціях, що діяли на момент укладення
договорів.

Згідно ст. 151 ЦК УРСР, в силу
зобов’язання одна особа (боржник)
зобов’язана вчинити на користь іншої
особи (кредитора) певну дію, як-от:
передати майно, виконати роботу,
сплатити гроші та інше або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов’язку. Зобов’язання виникають з
договору або інших підстав, зазначених
у статті 4 цього Кодексу.

В силу ст. 4 ЦК УРСР, цивільні права і
обов’язки виникають з підстав,
передбачених законодавством Союзу РСР
і Української РСР, а також з дій
громадян і організацій, які хоч і не
передбачені законом, але в силу
загальних начал і змісту цивільного
законодавства породжують цивільні
права і обов’язки. Відповідно до цього
цивільні права і обов’язки виникають,
зокрема: з угод, передбачених законом, а
також з угод, хоч і не передбачених
законом, але таких, які йому не
суперечать; внаслідок інших дій
громадян і організацій; внаслідок
подій, з якими закон пов’язує настання
цивільно-правових наслідків.

Як встановлювала ст. 374 ЦК УРСР, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов’язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним у момент передачі грошей або
речей.

З урахуванням даних норм закону, а
також на підставі встановлених фактів
по справі, суд прийшов до висновку, що
між сторонами виникли позиві (кредитні)
правовідносини, що підтверджується
змістом кредитного договору, договорів
забезпечення. Однак відповідач ОСОБА_2
припинив виконання відповідного
грошового зобов’язання.

Згідно ст. 161 ЦК УРСР, зобов’язання
повинні виконуватися належним чином і
в установлений строк відповідно до
вказівок закону, акту планування,
договору, а при відсутності таких
вказівок – відповідно до вимог, що
звичайно ставляться. Відповідно до ст.
162 ЦК України, одностороння відмова від
виконання зобов’язання і одностороння
зміна умов договору не допускається, за
винятком випадків, передбачених
законом.

Виходячи з положень кредитного
договору, боржник ОСОБА_2 отримав
відповідну суму кредитних коштів в
користування до 07 серпня 2006 року.

Як встановлювала ст. 214 ЦК УРСР, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов’язання, на вимогу кредитора
зобов’язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних з
простроченої суми, якщо законом або
договором не встановлений інший розмір
процентів.

На підставі викладеного, суд приходить
до обґрунтованого висновку, що
позичальник ОСОБА_2 прострочив
виконання зобов’язання з повернення
суми кредиту та процентів за
правочином.

Відповідно до положень ст. 178 ЦК УРСР,
виконання зобов’язань може
забезпечуватися згідно з законом або
договором неустойкою (штрафом, пенею),
заставою і поручительством. Крім того,
зобов’язання між громадянами або з їх
участю можуть забезпечуватися
завдатком, а зобов’язання між
соціалістичними організаціями –
гарантією.

Матеріали справи свідчать, що належне
виконання позичальником ОСОБА_2
грошового зобов’язання за кредитним
договором було забезпечено пенею,
заставою (майновою порукою) та порукою.

Тобто зважаючи на таку регламентацію
виниклих між сторонами по справі
правовідносин і виходячи із умов
Кредитного договору, суд прийшов до
наступного висновку.

Заявляючи та обґрунтовуючи позовні
вимоги, сторона позивача виходить з
розрахунку заборгованості по
кредитному договору станом на 01
березня 2012 року, за яким загальна
заборгованість ОСОБА_2 складає 253494,34
гривень, з яких сума заборгованості за
тілом кредиту – 120940,11 гривень; сума
заборгованості за процентами – 1,93
гривень; сума пені за прострочення
повернення кредиту – 132550,36 гривень;
сума пені за прострочення сплати
процентів – 1,94 гривень.

Суд звернув увагу на ті обставини, що
згідно договорів застави від 13 серпня
2003 року, укладених між АППБ «Аваль» та
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 сторони погодили, що
дія договору припиняється після
виконання всіх зобов’язань за
кредитним договором (п.25 договору з
ОСОБА_4 та п.23 договору з ОСОБА_5І).

Однак така умова договору про дію
майнової поруки до повного виконання
позичальником зобов’язання перед
кредитором не може розглядатися як
установлення строку дії майнової
поруки, оскільки це не відповідає
вимогам статей 85 ЦК УРСР та 84, 86 ЦПК
УРСР.

Так, згідно ст. 85 ЦК УРСР, порядок
обчислення строків позовної давності
та інших строків, встановлених цим
Кодексом, визначається статтями 86 і 87
Цивільного процесуального кодексу
Української РСР. В силу ст.ст. 84, 86 ЦПК
УРСР, строки, в межах яких вчинюються
процесуальні дії, встановлюються
законом або призначаються судом.
Строки, встановлені в законі або
призначені судом, обчислюються роками,
місяцями і днями. Строк може
визначатись також вказівкою на подію,
яка повинна неминуче настати.

У зв’язку з цим суд вважає, що право
вимоги банку обмежується загальною
позовної давністю строком в три роки,
що обчислюється з терміну повного
виконання основного зобов’язання – з
07 серпня 2006 року. При цьому в силу
правової природи укладених договорів
застави, відсутні підстави для
солідарної відповідальності боржника
та майнових поручителів, оскільки
останні відповідають перед кредитором
лише в межах вартості майна, переданого
в заставу.

Однак звертаючись до суду з цим позовом
та заявляючи відповідні вимоги в
загальному розмірі 253494,34 гривень,
стороною банку не визначено конкретних
грошових сум, які на думку позивача
підлягають стягненню з майнових
поручителів, які б відповідали
вартості заставленого майна кожного з
заставодавців.

Згідно договору поруки від 02 листопада
2004 року, укладеного між АППБ «Аваль» та
ОСОБА_3, сторони погодили, що договір
втрачає свою дію з моменту закінчення
забезпеченого ним зобов’язання (п.4.1.).

В силу ст. 559 ч.4 ЦК України, порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов’язання не пред’явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов’язання не встановлений або
встановлений моментом пред’явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред’явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Як роз’яснено в п. 24 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
відповідно до частини четвертої статті
559 ЦК порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов’язання не пред’явить
вимоги до поручителя. При вирішенні
таких спорів суд має враховувати, що
згідно зі статтею 526 ЦК зобов’язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Отже, якщо
кредитним договором не визначено інші
умови виконання основного
зобов’язання, то у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов’язань за цим договором строк
пред’явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов’язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов’язання у повному
обсязі або у зв’язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково. Таким строком не може бути
лише несплата чергового платежу.
Пред’явленням вимоги до поручителя є
як направлення/вручення йому вимоги
про погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред’явлення до нього
позову. При цьому в разі пред’явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов’язання. При
цьому сама по собі умова договору про
дію поруки до повного виконання
позичальником зобов’язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе
зобов’язань не може розглядатися як
установлення строку дії поруки,
оскільки це не відповідає вимогам
статті 252 ЦК України, згідно з якою
строк визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Судом встановлено, що терміном
виконання основного зобов’язання є 07
серпня 2006 року, та банком не
направлялось вимог про погашення боргу
поручителем протягом шести місяців з
цього моменту. Первісно з позовом до
суду банк звернувся 26 березня 2009 року.
Таким чином суд приходить до висновку,
що банком пропущений встановлений
законом строк звернення з вимогами до
поручителя боржника.

Сторони у цивільному процесі
користуються процесуальними правами
на власний розсуд. Як зобов’язує
процесуальний закон, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням особи, виключно в межах
заявлених вимог та не вправі виходи за
рамки цих вимог чи змінювати осіб, до
яких такі вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33
ЦПК України).

Дійсно, згідно ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Однак
як вказує ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов’язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відтак, з приведеного вище аналізу
досліджених судом відомостей сукупно
випливає, що існує законне підґрунтя
для задоволення вимог банку, що
заявлені саме до боржника ОСОБА_2, а
також відмови в задоволенні вимог, що
заявлені до поручителів.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві –
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Таким чином, суд вважає обґрунтованим
стягнути з ОСОБА_2 на користь банку суму
оплаченого судового збору в розмірі
2534,00 гривень, та суму оплачених витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в розмірі 30,00 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,–

ВИРІШИВ:

Позов ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» в особі
Одеської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_1
Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про стягнення заборгованості –
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«ОСОБА_1 Аваль» в особі Одеської
обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_1 Аваль»
суму заборгованості за кредитним
договором №010/03-5/3739 від 07 серпня 2003 року
– в загальному розмірі 253494,34 гривень, з
яких сума заборгованості за тілом
кредиту – 120940,11 гривень; сума
заборгованості за процентами – 1,93
гривень; сума пені за прострочення
повернення кредиту – 132550,36 гривень;
сума пені за прострочення сплати
процентів – 1,94 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«ОСОБА_1 Аваль» в особі Одеської
обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_1 Аваль»
суму оплаченого судового збору
(державного мита) – в розмірі 1700,00
гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ
«ОСОБА_1 Аваль» в особі Одеської
обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_1 Аваль»
суму оплачених витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу – в розмірі 30,00
гривень.

В задоволенні вимог ПАТ «ОСОБА_1 Аваль»
в особі Одеської обласної дирекції ПАТ
«ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості –
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: