НАХІМОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
______________________________________________________________________
Справа № 765/4760/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повний текст)

24 грудня 2013 року Нахімовський районний
суд м.Севастополя в складі:

головуючого судді – Пекарініної І.А.

при секретарі - Зуб В.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Севастополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Севастопольської міської Ради,
Севастопольської міської державної
адміністрації, Державного
підприємства «Садовод», 3-тя особа:
Верхньосадівська сільська Рада
Нахімовського району міста
Севастополя про визнання права
власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі, уточнив позовні вимоги,
просять суд визнати за ними право
власності за набувальною давністю на
приміщення площею 68,5 кв.м., та земельну
ділянку площею 0,10 га що розташовані за
адресою м. Севастополь, село
Верхньосадове, вул. Пирогова, 23. Вимоги
позову мотивовані тим, що зазначеним
нерухомим майном вони добросовісно,
відкрито, безперервно користуються вже
більше десяти років, оскільки
приміщення старого гаражу для
користування та приватизацію було
виділено позивачу ОСОБА_1 рішенням
профкому ДП «Садовод» 24.11.2003 року,
будівлі гаражу, де вони проживають,
головою Верхньосадівської сільської
Ради у 2005 році у зв’язку з
впорядкуванням адресного господарства
по вул. Пирогова присвоєно адресу - № 23,
позивачі несуть витрати пов’язані з
утриманням нерухомого майна, сплачують
комунальні послуги за вказаною адресою
проживання, право власності на
приміщення за вказаною адресою за
будь-кім не зареєстровано. Земельна
ділянка була передана позивачу ОСОБА_1
за рішеннями Верхньосадівської
сільської Ради від 22.11.2005 року, 03.08.2010
року та від 27.10.2011 року, згідно яких
позивачу наданий дозвіл збір
матеріалів вибору та погодження
земельної ділянки площею 0,10 га на
території колишнього авто гаражу ДП
«Садовод» для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель, на складення
проекту землеустрою по відведенню та
встановленню границь земельної
ділянки в натурі (на місцевості) та
складенню документів, що підтверджують
право на земельну ділянку, позивачем
ОСОБА_1 замовлена на складена технічна
документація відведенню земельної
ділянки. Згідно листа адміністрації ДП
«Садовод» від 2005 року, адміністрація
підприємства не заперечує проти
припинення права постійного
землекористування на земельну ділянку
площею 0,10 га (частина контуру 1241) з
наступним наданням громадянці України
у приватну власність для будівництва
та обслуговування жилого будинку та
господарських будівель. Все зазначене
дає право позивачам на визнання за ними
права власності на приміщення на
території гаражу яке вони
використовують для власного
проживання, а також земельної ділянки
зазначеною площею, в судовому порядку.

Представники Севастопольської міської
ради, Севастопольської міської
державної адміністрації в судове
засідання не з’явились, від голови
Севастопольської міської Ради до суду
надійшло клопотання з проханням про
виключення з числа відповідачів по
справі, оскільки рішення про виділення
земельної ділянки приймалися
Верхньосадівською сільською Радою та
ДП «Садовод».

Представник ДП «Садовод» в судовому
засіданні вимоги позову не визнав,
заперечував проти їх задоволення,
вказував на те, що будівля гаражу
знаходиться на праві господарського
відання та управління ДП «Садовод»,
хоча не включена до складу цілісного
майнового комплексу, частина контуру
1241, на який знаходиться спірна будівля
знаходиться в межах землекористування
ДП «Садовод», згідно державному акту на
право постійного користування землею
від 27.03.2000 року, також позивачами не
доведено, що приміщення яке вони
займають для проживання має статус
жилого, введено до експлуатації.

Представник Верхньосадівської
сільської Ради в судовому засіданні не
заперечувала проти задоволення вимог
позивачів, вказувала на те, що сільська
Рада на території якої знаходиться
будівля гаражу, де мешкає ОСОБА_1 при
прийнятті рішень про виділення
земельної ділянки позивачу діяла
виключно в межах своїх повноважень,
адреса була присвоєна будівлі де
мешкають позивачі у зв’язку з
оформленням нежитлового приміщення в
жиле, але будь-яких документів, що
підтверджують вказане оформлення суду
не надала. На запит суду, надана лише
довідка за підписом голови
Верхньосадівської сільської Ради, про
впорядкування адресного господарства
та у зв’язку з переведенням колишніх
нежитлових приміщень в житлові.
Документи, що підтверджують прийняття
рішення колегіальним органом
місцевого самоврядування про надання
приміщенню гаражу статусу житлового
приміщення суду не надані.

Суд, вислухавши пояснення учасників
судового процесу, приходить до
висновку, що у задоволенні позову
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлено, підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
проживають на території будівлі
старого гаражу, якої присвоєно адресу
вул. Пирогова, 23 в селі Верхньосадове м.
Севастополя. Згідно звіту про вартість
нерухомого майна, на території старого
гаражу знаходиться житловий будинок
загальною площею 68,5 кв.м., що
розташований на земельній ділянці
площею 1000 кв.м. Інших документів, що
підтверджують введення будинку до
експлуатації, надання гаражу статусу
житлового приміщення позивачем суду не
надано, з чого суд робить висновок, що
зазначена будівля має статус
самовільно побудованого майна.

Згідно пояснень представника ДП
«Садовод» в судовому засіданні, та
наданого до матеріалів справи копії
державного акту на право постійного
користування землею ІІ – КМ № 005862 від
27.03.2000 року земельна ділянка на якій
розташована будівля перебуває в межах
постійного землекористування ДП
«Садовод».

Згідно Додатку № 2 до державного акту,
частина контуру 1241, на якій знаходиться
будівля гаражу, не відноситься до
категорій земель наданих громадянам
для будівництва та обслуговування
житлових будинків та господарських
будівель.

В листі директора ДП «Садовод» на
адресу голови Верхньосадівської
сільської Ради від 20.09.2005 року про
добровільну відмову припинення права
постійного землекористування на
земельну ділянку площею 0,10 га (частина
контуру 1241) з наступним наданням
громадянці України у приватну
власність для будівництва та
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель, не зазначено
що відмова прийнята саме на користь
ОСОБА_1, така заява, відповідно до ч.2 ст.
123 Земельного Кодексу України не
засвідчена нотаріально.

Судом також встановлено, що висновком
начальника відділу держземекспертизи
та контролю за дотриманням ліцензійних
умов ГУ Держкомзему у м. Севастополі
від 23.02.2012 року ОСОБА_1 відмовлено у
погодженні документації з землеустрою
по відведенню спірної земельної
ділянки, у зв’язку з порушенням вимог
статей 118,123,156,180,203 Земельного Кодексу
України, статей 331, 332 Цивільного
Кодексу України.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності.

Відповідно до ст. 317 Цивільного Кодексу
України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону, або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК
України, право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Згідно п.1 ч.3 ст. 331 ЦК України до
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Виходячи зі змісту ч.ч. 1 та 2 ст. 331 ЦК
України, ч.1 ст. 182 ЦК України та ст. 4,5,18
Закону про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обмежень,
право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно, після закінчення
будівництва об’єкта нерухомості,
введення його в експлуатацію,
отримання свідоцтва про право
власності та реєстрації права
власності та реєстрації права
власності.

Отже, до прийняття об’єкта
новоствореного нерухомого майна до
експлуатації та його державної
реєстрації право власності не цей
об’єкт не виникає.

До виникнення права власності на
новозбудоване нерухоме майно, право
власності існує лише на матеріали,
обладнання та інше майно, що було
використано в процесі будівництва (ч.3
ст. 331 ЦК України).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна
може пред’явити позов про визнання
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання,
або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1
ст. 3 ЦПК України). У зв’язку із цим
звернення до суду з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно має здійснюватися за наявності
даних про те, що особа у встановленому
законом порядку набула та має право
власності на це майно.

Позивачами суду не доведено, що ОСОБА_1
набула право власності на новостворене
нею майно – будинок на території
старого гаражу, до справи не залучені
відомості, що будинок зданий до
експлуатації у встановленому законом
порядку, не доведено суду, які
перешкоди були вчинені позивачам
заявленими по справі відповідачами -
Севастопольською міською Радою,
Севастопольською міської державною
адміністрацією, Державним
підприємством «Садовод» у набутті
права власності на будинок у
позасудовому порядку, та яке право
підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяті років або рухомим
майном – протягом п’яті років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено
законом.

Так, позивач ОСОБА_1І, посилаючись на
дозвіл на проживання у будівлі гаражу
від ДП «Садовод», де вона працювала, на
підставі рішення профкому ДП «Садовод»
від 24.11.2003 року, не надала суду доказів,
що приміщення, в якому вона проживає
разом з ОСОБА_2 має статус жилого, що їй
надавався ордер на вселення до
житлового приміщення, та воно
відповідає архітектурним, будівельним,
санітарно-технічним вимогам, що
позивачі звертались до компетентного
державного органу із заявою про
прийняття об’єкта до експлуатації.

Також, суд зазначає, що позивачем
ОСОБА_2 не доведено суду, яке її
порушене право на приміщення гаражу
підлягає захисту, враховуючі що
підставою для набуття права власності
ОСОБА_1 зазначено рішення профкому 2003
року, та на момент вступу в дію норми ст.
344 ЦК України на яку, як на правове
обґрунтування заявлених позовних
вимог послався представник позивачів в
судовому засіданні, ОСОБА_2 не набула
віку цивільної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України,
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном протягом п’яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
кодексом.

Разом з тим, з огляду на положення ст. 376
ЦК України, право власності за
набувальною давністю на об’єкт
самочинного будівництва не може бути
визнано судом, оскільки вказаною
нормою передбачено особливий порядок
набуття права власності на нерухоме
майно, що збудовано або будується на
земельній ділянці, не відведеній для
даної мети, або без належного дозволу,
чи належно затвердженого проекту, або з
істотним порушенням будівельних норм і
правил (самочинне будівництво).

Статтею 119 Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни, які
добросовісно, відкрито і безперервно
користуються земельною ділянкою
протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про
наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування з клопотанням про
передачу її у власність або надання у
користування. Розмір цієї земельної
ділянки встановлюється у межах норм,
визначених цим Кодексом.

Передача земельної ділянки у власність
або у користування громадян на
підставі набувальної давності
здійснюється в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Для реалізації цього права відповідно
до частини першої, другої статті 118
Земельного кодексу України громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідної районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. Рішення органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування щодо приватизації
земельних ділянок приймається у
місячний строк на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

У разі відмови ради у передачі
земельної ділянки у власність або
залишення заяви без розгляду питання,
згідно зі статтю 118 Кодексу (частина
одинадцята), має бути вирішено в
судовому порядку.

Таким чином позивачами та їх
представником, всупереч ст. 60 ЦПК
України не надано доказів звернення
позивача до органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування та
відмову у переданні земельної ділянки
у власність, або залишення заяви без
розгляду.

Окремо суд зазначає, що згідно із
листом Верховного суду України від 29
жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 норма статті
119 Земельного кодексу України щодо
набуття права власності на земельну
ділянку за набувальною давністю може
застосовуватися з 1 січня 2017 року
відповідно до пункту 1 розділу IX
«Прикінцеві положення» Земельного
кодексу України.

Також суд не може вважати підставою для
набуття права власності на земельну
ділянку прийняти на користь ОСОБА_1
рішення Верхньосадівської сільської
Ради від 22.11.2005 року, 03.08.2010 року та від
27.10.2011 року, згідно яких позивачу
наданий дозвіл збір матеріалів вибору
та погодження земельної ділянки площею
0,10 га на території колишнього авто
гаражу ДП «Садовод» для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель, на складення
проекту землеустрою по відведенню та
встановленню границь земельної
ділянки в натурі (на місцевості) та
складенню документів, що підтверджують
право на земельну ділянку, оскільки за
змістом п. 12 розд. Х «Перехідні
положення» ЗК, незважаючи на
місцезнаходження землі, виключено
можливість органів місцевого
самоврядування розпоряджатися землями
державної і комунальної власності, на
яких розташовані державні, в тому числі
казенні підприємства, господарські
товариства, у статутних фондах яких
державі належить частки (акції, паї).
Водночас відповідно до ст. 84 ЗК України
зазначені землі державної власності
взагалі не можуть передаватись у
комунальну та (або) приватну власність.
За змістом зазначеної статті право
державної власності на землю
набувається і реалізується державою
через органи виконавчої влади. Крім
того, відповідно до п. «г» ч.1 ст. 12 ЗК
України до повноважень органів
місцевого самоврядування в галузі
земельних відносин належить вилучення
земельних ділянок із земель
комунальної, а не державної власності.

У зв’язку з цим селищна рада, приймаючі
рішення щодо земельної ділянки, на якій
розташоване державне підприємство, не
врахувала особливого правового
статусу земельної ділянки та вийшла за
межи повноважень, наданих їй
Конституцією України та законами
України (постанова Верховного Суду
України від 20 лютого 2012 року у справі №
21-367а11).

Таким чином, проаналізувавши надані по
справі докази у їх сукупності, суд
приходить висновку, що позивачами не
може бути набуте право власності на
приміщення площею 68,5 кв.м., та земельну
ділянку площею 0,10 га що розташовані за
адресою м. Севастополь, село
Верхньосадове, вул. Пирогова, 23,
оскільки вони не довели суду, що
будівля, якою вони володіють є
об’єктом нерухомості прийнятим до
експлуатації, право на яку
зареєстровано в установленому законом
порядку, також позивачем суду не надано
доказів, документально підтверджуючих
надання земельної ділянки
компетентним державним органом у
встановленому законом порядку для
розміщення вказаного об’єкту
нерухомості, передання земельної
ділянки у власність, у зв’язку з чим
суд приходить до висновку про
безпідставність заявлених позовних
вимог.

На підставі ст. 41 Конституції України,
ст. 182, 317, 321, 328, 331, 344, ч.1 ст. 376, 392
Цивільного Кодексу України, ст. 12, 84, 111,
118, 119, 123, п. 12 розд. Х «Перехідні
положення», керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212
– 215, 218, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Севастопольської міської Ради,
Севастопольської міської державної
адміністрації, Державного
підприємства «Садовод», 3-тя особа:
Верхньосадівська сільська Рада
Нахімовського району міста
Севастополя про визнання права
власності на приміщення площею 68,5 кв.м.,
та земельну ділянку площею 0,10 га що
розташовані за адресою м. Севастополь,
село Верхньосадове, вул. Пирогова, 23,
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку в Апеляційний суд
міста ОСОБА_3 протягом десяти днів з дня
його оголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя підпис

КОПІЯ ВІРНА

Суддя Нахімовського районного

суду міста ОСОБА_3 Пекарініна