АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
інстанції - Мовчан Д.В.
Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2013 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Ткаченко І.Ю.

суддів -
Повєткіна В.В., Лисичної Н.М.

при секретарі -
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору:
ОСОБА_3, Національний банк України,
Державний комітет України з питань
технічного регулювання та споживчої
політики про захист прав споживачів та
встановлення фактів, що мають юридичне
значення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 19 вересня 2013
року, -

В С Т А Н О В И В:

25 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом про захист прав
споживачів та встановлення фактів, що
мають юридичне значення. В
обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначила, що 24 жовтня 2007
року між Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк»
(правонаступником прав та обов'язків
якого є Публічне акціонерне товариство
«ОТП Банк») та нею було укладено
кредитний договір № СМ-SМЕ 302/219/2007, за
яким Банк зобов'язався надати їй кредит
у сумі 170 000 доларів США для споживчих
цілей, з остаточною датою повернення 24
жовтня 2014 року. Позивач вважає, що
відповідач порушив умови укладання
кредитного договору, у зв'язку з чим
вона просить суд, з урахуванням вимог
уточненої позовної заяви, встановити
факт відсутності у договорі істотних
умов, які встановлені п. п. 2, 4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» - детального розпису
загальної вартості кредиту для
споживача, п. п. 3, 4 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» - дати
видачі кредиту, п. п. 4, 5 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» -
річної відсоткової ставки за кредитом,
п. 3.8 Постанови Національного банку
України № 168 від 10.05.2007 року -
попередження споживача, що валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
кредитним договором несе споживач, та
встановлені ст. 2 Закону України «Про
іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» - інформації про
основні економічні та правові вимоги
виникнення іпотечного боргу.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 вересня 2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_2 було
відмовлено (а.с.105-109).

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги (а.с.113-114).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що на
підставі анкети-заяви на кредит під
комерційну іпотеку, 24 жовтня 2007 року
між сторонами було укладено кредитний
№ СМ-SМЕ 302/219/2007, за яким Банк
зобов'язався надати їй кредит у сумі 170
000 доларів США для споживчих цілей, з
остаточною датою повернення 24 жовтня
2014 року та сплатою відсотків за
користування кредитом згідно умов
договору (а.с. 3-8).

Згідно із п. 3.1. частини 1 вказаного
кредитного договору за користування
кредитними коштами встановлена
плаваюча процентна ставка, яка
складається із фіксованого відсотку 1
чи 2 + FIDR, де фіксований відсоток - 1 це 4%
(чотири відсотки) річних; фіксований
відсоток - 2 це 5,4 % (п'ять цілих чотири
десятих відсотка) річних. FIDR - процентна
ставка по строкових депозитах фізичних
осіб у валюті тотожній валюті кредиту,
що розміщені в банку на строк 366 днів, з
виплатою процентів після закінчення
строку дії депозитного договору. В
залежності від зміни вартості
кредитних ресурсів банку ставка FIDR
може змінюватись банком (збільшуватись
чи зменшуватись) в порядку
передбаченому договором. Відповідно до
застереження, зазначеного в п. п. 1.4.1.4.
частини 2 кредитного договору,
підписанням цього договору сторони
висловлюють свою цілковиту згоду з тим,
що визначення порядку плати за кредит,
встановлене п. 1.4. (з підпунктами) цього
договору, повністю відповідає
волевиявленню сторін. Сторони цим
також підтверджують, що вони повністю
ознайомлені та цілком згодні з
порядком визначення плати за кредит та
окремими елементами цього порядку
(а.с.6). Також згідно із п. п. 1.4.1.2. - 1.4.1.3.2.
кредитного договору, у разі
використання плаваючої процентної
ставки, проценти за користування
кредитом розраховуються як FIDR +
фіксований відсоток-1 чи фіксований
відсоток-2 з розрахунку річної бази
нарахування процентів. За базовий FIDR
сторони приймають ставку FIDR (діючу на
момент укладення цього договору).
Плаваюча процентна ставка по кредиту
підлягає корегуванню протягом дії
цього договору щоразу після перебігу
кожного 12 (дванадцятого) календарного
місяця, починаючи з дати укладення
цього договору, якщо інше не
передбачено цим договором. Плаваюча
процентна ставка за користування
кредитом впродовж першого року дії
цього договору, розраховується як FIDR +
фіксований відсоток-1 та підлягає
корегуванню після перебігу 11
(одинадцятого), але не пізніше 12
(дванадцятого) календарного місяця,
починаючи з дати укладення цього
договору. Плаваюча процентна ставка
фіксується відповідно до умов цього
договору в перший банківський день
місяця, наступного за місяцем
закінчення вищезазначеного 11/12
місячного періоду дії попередньої
плаваючої процентної ставки. З
зазначених дат, проценти нараховуються
виходячи із ставок FIDR (фактично діюча
на дату корегування) + фіксований
відсоток-2 з розрахунку річної бази
нарахування процентів. Сторони цим
висловлюють свою цілковиту згоду щодо
такої зміни плаваючої процентної
ставки, стосовно всієї непогашеної
суми кредиту, без укладення будь-яких
додаткових договорів до цього договору
(а.с.5).

Відмовляючи в задоволенні позову суд 1
інстанції виходив із того, що заявлені
позовні вимоги про встановлення фактів
відсутності у договорі про споживчий
кредит № СМ-SМЕ 302/219/2007, істотних умов,
які встановлені п. п. 2, 4 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» -
детального розпису загальної вартості
кредиту для споживача, п. п. 3, 4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» - дати видачі кредиту, п. п.
4, 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» - річної відсоткової
ставки за кредитом, п. 3.8 Постанови
Національного банку України № 168 від
10.05.2007 року - попередження споживача, що
валютні ризики під час виконання
зобов'язань за кредитним договором
несе споживач, та встановлені ст. 2
Закону України «Про іпотечне
кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати» - інформації про
основні економічні та правові вимоги
виникнення іпотечного боргу, не є
належним способом захисту порушеного
права позивача в розумінні вимог
чинного законодавства.

Суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, з яким погоджується й колегій
суддів, що обраний позивачем спосіб
захисту у вигляді встановлення у
судовому порядку вказаних фактів не
може призводити до поновлення
порушених прав позивача, оскільки
відповідно до ст. 15, 16 ЦК України,
способи захисту прав по своїй суті - це
правові заходи, за допомогою яких у
встановленому законом порядку
здійснюється відновлення порушення
суб'єктивного права особи. Заявлені
позивачем позовні вимоги спрямовані на
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, які можуть встановлюватись у
судовому порядку лише при існуванні та
розгляді між сторонами спору про право.
Чинне законодавство не передбачає
визнання зазначених фактів за рішенням
суду - на підставі окремого судового
рішення, на відміну від чітко
визначеного способу захисту -
недійсності договору чи окремих його
положень, що у разі коли договір є
оспореним стороною, передбачає
встановлення зазначеного факту судом,
тобто вирішення судом спору за
вимогами про недійсність договору.
Тобто окремим предметом цивільного
позову не можуть бути обставини, які є
елементом доказування, зокрема
обставина щодо наявності чи
відсутності фактів порушення прав
споживача при укладанні кредитного
договору, оскільки такі обставини при
їх встановленні лише можуть
підтверджувати наявність або
відсутність юридичних фактів, які
входять до підстав позову з приводу
спору про право.

Крім того, позивач не довела суду
порушення її прав, як споживача
банківських послуг в розрізі Закону
України «Про захист прав споживачів», а
підписанням вказаного кредитного
договору позивач підтвердила свою
згоду з умовами такого договору, свої
права та обов'язки за договором і
погодилась з ними, підтвердила свою
здатність виконувати умови договору,
що відповідає вимогам статей 6, 627, 1054 ЦК
України. Уклавши зазначений договір у
2007 році, позивач прийняла та виконувала
його умови.

Зазначені обставини також встановлені
Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 лютого 2013 року
(залишеним без змін Ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 20 травня 2013 року) по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору: ОСОБА_3, Товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП
Факторинг-Україна» про визнання
кредитного договору недійсним та
зобов'язання вчинити певні дії.

А відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вказані висновки суду зроблені без
порушення норм матеріального та
процесуального права, оскільки
позивачка не скористалася наданими її
правами, не обґрунтувала свої позовні
вимоги та не надала суду доказів на їх
підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10,
ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана надати суду докази на
підтвердження своїх вимог або
заперечень.

Отже, колегія суддів вважає, що позовні
вимоги є безпідставними, у зв'язку з чим
суд 1 інстанції обґрунтовано відмовив
у їх задоволенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
щодо неправильного застосування норм
матеріального права та помилкових
висновків по суті справи, є
безпідставними, оскільки позивачем на
підтвердження свої позовних вимог не
надано суду належних доказів та не
вказано на них в апеляційній скарзі, а
тому колегія суддів вважає, що вони не
обґрунтовані та не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом норм процесуального
права, а саме прийняття в якості доказу
копії рішення після закінчення
попереднього розгляду по справі, є
безпідставними та необґрунтованими,
оскільки зазначений доказ було подано
відповідачем на заперечення
уточненого позову, поданого
позивачкою. Крім того, відповідно до ч.
3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі зводяться до переоцінки доказів
і незгоди з висновками суду 1 інстанції,
яким у досить повному обсязі з'ясовані
права та обов'язки сторін, обставини
справи, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, а відповідно до ст.
212 ЦПК України, виключне право оцінки
доказів належить суду, який має
оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Порушень норм
матеріального та процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення - не
встановлено, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК
України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 вересня 2013 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: