Справа № 725/6979/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2013 року

м.
Чернівці

Першотравневий районний суд м.
Чернівці в складі

головуючої судді Федіної А.В.

при секретарі Сорокан М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вище
вказаним позовом.

Посилалась на те, що 10 грудня 2004 року
між нею та відповідачем було укладено
шлюб, який в подальшому відповідно до
рішення Першотравневого районного
суду м.Чернівці було розірвано.

Вказувала на те, що під час перебування
у шлюбі нею спільно з відповідачем було
набуте нерухоме майно, а саме –
квартира АДРЕСА_1.

Вважає, що вказана квартира є їх з
відповідачем спільною сумісної
власністю, а тому підлягає поділу,
проте, враховуючи, що в період шлюбу у
сторін народилась донька ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею, а
тому її частку у спільному майні
необхідно збільшити до 2/3 частини
квартири.

Посилаючись на норми матеріального
права просила поділити спільне майно
подружжя, а саме квартиру №4 в будинку
№248Б в м. Чернівці, визнавши за нею
право власності на 2/3 частини вказаної
квартири.

Позивач в судове засідання не
з’явилась, від неї до суду надійшла
заява про розгляд справи у її
відсутності, позовні вимоги підтримує,
просить позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
з’явився, від нього до суду надійшла
заява про розгляд справи у його
відсутності, позовні вимоги визнає, не
заперечує проти задоволення позову.

Згідно ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка
бере участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Суд, дослідивши письмові докази по
справі, вважає, що позов обґрунтований
і підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об’єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв’язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень
окрім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Судом встановлено, що 10.12.2004 року між
сторонами Чернівецьким міським
відділом РАГСу було зареєстровано
шлюб, який в подальшому, а саме 27.10.2011
року було розірвано, що
підтверджується копією рішення
Першотравневого районного суду
м.Чернівці від 27.10.2011 року (а/с 8).

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 24.05.2005 року, в період шлюбу
відповідач придбав квартиру АДРЕСА_2,
зхагалшьною площею 43,3 кв.м. та житловою
– 21.4 кв. м. (а/с 7).

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до положень ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 п. 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але
за кошти, які належали одному з
подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо
страхові внески сплачувалися за
рахунок коштів, що були особистою
власністю кожного з них. Що
стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд
може визнати за другим з подружжя право
на їх частку, якщо буде встановлено,
що він своїми діями сприяв її
одержанню.

Так, в матеріалах справи відсутні
докази наявності обставин, які б
вказували, що вказана спірна квартира
була придбана за кошти, що належали
відповідачу особисто або належність
спірної квартири на праві приватної
власності лише ОСОБА_2 встановлено
будь-яким договором, що обумовлено ч. 3
ст. 368 ЦК України, окрім того відповідач
надав заяву про визнання позову, а тому
суд приходить до висновку, що спірна
квартира являється спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Статтею 163 СК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 СК
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності,
незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частка
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення. За рішенням суду
частка майна дружини, чоловіка може
бути збільшена.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві
спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка,
за умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Враховуючи той факт, що малолітня
ОСОБА_3 проживає разом з матір’ю,
сторони не надали суду доказів того, що
відповідач сплачує аліменти, розмір
достатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування, окрім того відповідачем
визнано позов в повному обсязі, а тому
суд вважає за можливе задовольнити
вимоги позивача та збільшити розмір її
частки у спільному майні до 2/3.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України У
разі поділу майна між співвласниками
право спільної сумісної власності на
нього припиняється.

На підставі вище викладеного та
керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України,
ст. 368 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 46,88,
158,169, 212-215, 218, 224,294 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Поділити квартиру АДРЕСА_2, загальною
площею 43,3 кв.м. в тому числі житловою –
21,4 кв.м., яка належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
визначивши, що частки колишнього
подружжя складають 2/3 частки – ОСОБА_1
та 1/3 частки – ОСОБА_2 відповідно.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3
частки квартири АДРЕСА_2, загальною
площею 43,3 кв.м. в тому числі житловою –
21,4 кв.м.

Право спільної сумісної власності
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2,
загальною площею 43,3 кв.м. в тому числі
житловою – 21,4 кв.м. – припинити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду
м.Чернівці
А.
В. Федіна