Справа № 465/3691/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/4342/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2, який
представляє інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на рішення Франківського районного
суду м. Львова від 03 квітня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до приватного
нотаріуса Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, треті
особи: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
ОСОБА_4, про визнання виконавчого
напису недійсним, об'єднаним позовом
третьої особи, що заявляє самостійні
вимоги на предмет спору - ОСОБА_4 до
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третьої
особи - ОСОБА_3, про визнання
виконавчого напису недійсним, -

в с т а н
о в и л а:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову ОСОБА_3 до приватного нотаріуса
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, треті особи - ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_4, про
визнання недійсним виконавчого напису
нотаріуса від 25.11.2011 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 1982 -
відмовлено.

У задоволенні об'єднаного позову
третьої особи, що заявляє самостійні
вимоги на предмет спору ОСОБА_4 до
приватного нотаріуса Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третьої
особи - ОСОБА_3 про визнання недійсним
виконавчого напису нотаріуса від 25.11.2011
року, зареєстрованого в реєстрі за № 1982
- відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, який
представляє інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
який зазначає, що рішення вмотивоване
тим, що законодавство України не
передбачає такого способу захисту
порушеного права, як визнання
виконавчого напису нотаріуса
недійсним. Однак таке твердження не
ґрунтується на нормах чинного
законодавства України, оскільки судом
застосовано ст. 50 Закону України «Про
нотаріат» в редакції, яка існувала до
01.10.2008 року, тобто до моменту вчинення
виконавчого напису та яка передбачала
єдиний можливий спосіб захисту у
випадку вчинення виконавчого напису -
визнання останнього таким, що не
підлягає виконанню. У провадженні
Франківського районного суду м. Львова
знаходиться цивільна справа за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за
кредитним договором. Зважаючи на
наявність спору між сторонами щодо
суми заборгованості, приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 не могло
бути встановлено факту безспірної
заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», а відтак не
могло бути винесено виконавчий напис
на договорі іпотеки. Стверджують, що
виконавчий напис містить опис об'єкту
іпотеки, який не відповідає дійсності.
Просить скасувати рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 03 квітня 2013 року та ухвалити нове,
яким позовні вимоги ОСОБА_3
задовольнити.

Учасники процесу повідомлені належним
чином, про що свідчать рекомендовані
повідомлення про вручення їм поштових
відправлень (а.с. 38-42), в судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явилися, причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити,
виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону з
огляду на наступне.

Судом встановлено, що 25.11.2011 року
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
вчинено виконавчий напис про звернення
стягнення на будинок АДРЕСА_1, належний
на праві власності ОСОБА_3, який
перебуває в іпотеці ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» за Договором іпотеки від
07.07.2006 року, на задоволення вимог ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» на загальну
суму 233066,75 доларів США, що еквівалентно
1858171,28 грн. заборгованості по
кредитному договору.

Відмовляючи в позові, районний суд
послався на те, що виконавчий напис не є
правочином в розумінні ст. 202 ЦК
України, недійсність якого може бути
встановлена судом, а тому він може бути
визнаний лише таким, що не підлягає
виконанню. Позивачі з таким позовом до
суду не звертались, а суд суд не має
права на власний розсуд обирати спосіб
захисту, оскільки, це виключне право
позивача.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду з огляду на
таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Законом може бути передбачено розгляд
інших справ за правилами цивільного
судочинства (ч. 2 ст. 15 ЦПК України).

Зокрема, ч. 12 ст. 110 ЦПК України
передбачено розгляд справ за позовами
до стягувача про визнання виконавчого
напису нотаріуса таким, що не підлягає
виконанню, або про повернення
стягненого за виконавчим написом
нотаріуса.

Відповідно до вимог ст. 50 Закону
України «Про нотаріат» передбачено, що
нотаріальна дія або відмова у її
вчиненні, нотаріальний акт
оскаржуються до суду. Право на
оскарження нотаріальної дії або
відмови у її вчиненні, нотаріального
акта має особа, прав та інтересів якої
стосуються такі дії чи акти.

Спір про право, оснований на вчиненій
нотаріальній дії, розглядається судом
у порядку позовного провадження. Спір
про визнання вчиненого нотаріусом
виконавчого напису таким, що не
підлягає виконанню повністю або
частково, або про повернення
стягненого за виконавчим написом
нотаріуса майна (грошей) розглядається
судом за позовом боржника до стягувача.

Статтями 34, 87, 88 Закону України «Про
нотаріат» передбачено, що нотаріус
вчиняє виконавчий напис за умови, що
наявність безспірної заборгованості
або іншої відповідальності боржника
перед стягувачем підтверджується
документами, передбаченими
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1999 року
№ 1172 Переліком документів, за якими
стягнення заборгованості проводиться
у безспірному порядку на підставі
виконавчих написів нотаріуса і що з дня
виникнення права на вимогу минуло не
більше трьох років.

Отже, виконавчий напис в розумінні ЦК
України не є правочином, недійсність
якого може бути встановлена судом, а
тому він може бути визнаний лише таким,
що не підлягає виконанню.

Тому висновок районного суду є вірним.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який
представляє інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4 -
відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 03 квітня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.