Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2013 р. Дніпровський
районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді
Гончарука В.П.

при секретарі Лисенко
М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду м. Києва цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя
особи: Київське міське управління
юстиції, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання недійсним
заповіту, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду позовом, в
якому просив суд визнати недійсним
заповіт, складений померлим ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 мотивуючи свої вимоги
наступним.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька
позивача - ОСОБА_4 відкрилася спадщина,
до складу якої входить квартира
АДРЕСА_1.

Для оформлення права власності на
майно батька в порядку спадкування
позивач звернувся до Десятої державної
нотаріальної контори м. Києва з
відповідною заявою, адже згідно
заповіту, посвідченого 22.10.1998 р. він є
спадкоємцем за заповітом.

Однак, оформити спадщину майна
померлого виявилось неможливо, адже
виявилось, що померлий ОСОБА_4 04.06.2009 р.
склав інший заповіт, за яким
спадкоємицею визначена ОСОБА_2

Оскільки протягом останніх років життя
батько позивача виказував ознаки
наявності психічних захворювань,
викликаних надмірним споживанням
алкогольних напоїв та враховуючи те, що
ОСОБА_2 проживаючи з ОСОБА_4 фактично
сприяла розвиненню його алкоголізму,
позивач вважає, що посвідчений 04.06.2009 р.
заповіт був складений в період, коли
батько в силу тяжких хвороб та за
станом здоров»я не міг усвідомлювати
наслідки своїх дій та керувати ними.

Таким чином, позивач вважає, що
оскаржуваний заповіт не відповідає
дійсному волевиявленню померлого має
бути визнаним недійсним, що стало
підставою для звернення до суду з даним
позовом.

В судовому засіданні сторона позивача
підтримала позовні вимоги в повному
обсязі, надавши пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, додатково
підкресливши хворобливий стан та
зловживання алкогольними напоями
ОСОБА_4 в останні роки життя та, зокрема,
на момент складання оскаржуваного
заповіту.

Сторона відповідача позов не визнала,
мотивуючи це тим, що спірний заповіт
складено у відповідності до
волевиявлення померлого, адже
відповідач останні роки його життя на
відміну від позивача дійсно
піклувалась про ОСОБА_4

Від третьої особи, приватного
нотаріуса КМНО ОСОБА_3 в судове
засідання надійшла заява, в якій він
просив розглянути справу у його
відсутність не заперечуючи та не
підтримуючи заявлені вимоги.

Від сторони третьої особи Київського
міського управління юстиції
представники не з»явились, про день,
час та місце слухання справи
повідомлені належним чином, виходячи з
чого суд вважає за можливе розглянути
справу у їх відсутність.

Вислухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані у справі докази, суд приходить
до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача,
ОСОБА_4, після чого відкрилась спадщина
майна померлого, до складу якої входить
квартира АДРЕСА_1, належна останньому
за життя на праві приватної власності.

Виходячи із заповіту ОСОБА_4,
посвідченого 22.10.1998 року державним
нотаріусом Десятої Київської
державної нотаріальної контори,
квартира АДРЕСА_1 була заповідана
ОСОБА_1

Згодом, 04.06.2009 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, ОСОБА_3 було
посвідчено заповіт ОСОБА_4, відповідно
до якого останній заповів все своє
майно ОСОБА_2

Після відкриття спадщини ОСОБА_4
спадкоємці за обома заповітами
звернулись до Десятої державної
нотаріальної контори м. Києва з
відповідними заявами.

Виходячи з вимог ст. ст. 1216, 1217, 1233 1234 ЦК
України, спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю.

Положеннями ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України
встановлено, що заповіт, як вид
одностороннього правочину (дія особи
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, повинен відповідати
загальним вимогам, додержання яких є
необхідними для чинності правочину,
серед яких, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Згідно вимог ст. 30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними. Цивільною дієздатністю
фізичної особи є її здатність своїми
діями набувати для себе цивільних прав
і самостійно їх здійснювати, а також
своїми діями створювати для себе
цивільні обов'язки, самостійно їх
виконувати та нести відповідальність у
разі їх невиконання.

Статтею 225 ЦК України встановлено, що
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

В судовому засіданні встановлено, що
протягом останніх років життя, зокрема
в період часу з 2006 р. по день смерті в 2009
р. ОСОБА_4 часто хворів, проходячи при
цьому лікування в стаціонарному
порядку в Київський міській клінічній
лікарні №3, з наступними діагнозами :
післятуберкульозний пневмосклероз,
хронічний бронхіт, емфізема легень,
ішемічна хвороба серця,
атеросклеротичний кардіосклероз СНП-А
ст. гіпертонічна хвороба 1 ступеню,
хронічне обструктивне захворювання
легень ІІ ступеню у фазі загострення,
після туберкульозний фіброз верхньої
долі правого легеня, хронічний бронхіт,
синдром алкогольної залежності,
хронічний гепатит з переходом у
змішаний цироз печінки, хронічний
панкреатит, можливо з переходом в
панкреанекроз, атеросклероз сосудів
нижніх кінцівок ІV ступеню,
атеросклероз судин головного мозку,
дисциркуляторна та дисметаболічна
енцефалопатія ІІ ступеню, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи виписками з історій хвороб та
медичних карток хворого ОСОБА_4

Крім того,будучи допитаними судом в
якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
загалом зазначили, що за життя ОСОБА_4
зловживав алкогольними напоями.

Виходячи з акту призначеної в рамках
даної справи за клопотанням позивача
додаткової амбулаторної посмертної
комісійної судово - психіатричної
експертизи № 312 від 15.04.2013р., ОСОБА_4 на
момент складання та підписання
заповіту 04.06.2009 р. виявляв ознаки
психічних та поведінкових розладів в
наслідок вживання алкоголю на фоні
органічного ураження головного мозку
судинно - інтоксикаційного ґенезу, яке
суттєво впливало на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Виходячи з вимог ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
кодексу. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Частиною третьою ст. 212 ЦПК України
визначено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Згідно роз»ясень, викладених в п. 16
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» - правила статті 225 ЦК
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану
на момент укладення правочину суд
відповідно до статті 145 ЦПК
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до статті 212
ЦПК.

При розгляді справ за позовами про
визнання недійсними заповітів на
підставі статті 225, частини другої
статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145
ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі
сторін зобов'язаний призначити
посмертну судово-психіатричну
експертизу. Висновок такої експертизи
має стосуватися стану особи саме на
момент вчинення правочину.

Виходячи з фактично встановлених судом
обставин справи, та наданих доказів
щодо них, згідно відомостей, викладених
у вказаному акті по проведеній
експертизі, суд приходить до висновку
про доведеність того, що в момент
посвідчення заповіту від 04.06.2009 р.
ОСОБА_4, був дієздатним, однак через
хворобливий стан не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними, що
згідно наведених положень ст. 225 ЦПК дає
підстави для визнання оскаржуваного
заповіту недійсним.

Судові витрати підлягають розподілу в
порядку, встановленому положеннями ст.
88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 16, 30, 202, 203, 225, 1216, 1217, 1233, 1234, 1257 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», ст. ст. 10, 11, 57, 58,
60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Київське міське управління юстиції,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання заповіту недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним заповіт складений 04
червня 2009 року ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, на ім'я ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 04 червня 2009 року
зареєстрованим в реєстрі за №1041.

Стягнути з ОСОБА_2 і/н НОМЕР_1 на
користь ОСОБА_1 судові витрати по
справі: судовий збір в сумі 1700 гривень,
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 120
гривень та витрати з оплати вартості
проведеної амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи в сумі
3180 гривень 74 копійки та додаткової
амбулаторної посмертної
судово-психіатричної експертизи в сумі
2148 гривень 48 копійки а всього 7149, 22 грн.
(сім тисяч сто сорок дев'ять грн. ) 22
копійки.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: