Справа
№443/1363/13-ц
Провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року Жидачівський
районний суд Львівської області

в складі: головуючого –судді
Салія В.В.

при секретарі
Оленич І.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Жидачеві цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
комунального підприємства "Житловик-С"
про стягнення невиплачених коштів
на день звільнення з роботи, проведення
оплати за придбаний спеціалізований
одяг та взуття, а також стягнення
моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 17 липня 2013 року
звернувся до суду з позовом, який
уточнив 21 листопада 2013 року, згідно
якого просить стягнути з відповідача
ОСОБА_2 комунального підприємства
"Житловик -С" кошти за придбання
спецодягу в період з 2011 по 2013 роки,
середній заробіток за час затримки
виплати розрахункових коштів на день
звільнення(28 березня 2013 року) по день
фактичного розрахунку(05 вересня 2013
року) в сумі 8370.00 грн. та моральну шкоду
в сумі 10000.00 грн., мотивуючи свої вимоги
тим, що наказом по ОСОБА_2 комунальному
підприємству «Новий Львів» № 19 від
28.03.2013 року його звільнено з посади
електрика згідно ст.40 п.1 КЗпП України у
зв»язку із скороченням чисельності
працівників. Працював він у ОСОБА_2
комунальному підприємстві «Новий
Львів», яке згідно розпорядження
Сихівської районної адміністрації м.
Львова ліквідовано шляхом приєднання
до ОСОБА_2 комунального підприємства
«Житловик-С», тобто Львівське
комунальне підприємство «Житловик-С» є
правонаступником ОСОБА_2 комунального
підприємства «Новий Львів». На день
звільнення з ним не було проведено
повного розрахунку, не виплачено кошти
за час перебування на амбулаторному
лікуванні в сумі 352,27 грн. Вказані кошти
отримав лише 05 вересня 2013 року. Крім
цього, на протязі двох років перед
звільненням(2011-2013 рр.) йому не видавали
спеціалізованого одягу та взуття, у
зв»язку з чим змушений був придбати
спецодяг за власні кошти. Вважає, що
порушено його трудові права та просить
позов задовольнити в повному обсязі,
стягнути моральну шкоду в сумі 10000.00
грн..

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_3 позов
підтримали, покликаючись на обставини,
викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2
комунального підприємства "Житловик -С"
ОСОБА_4 в судовому засіданні позов
заперечив. Просить в задоволенні
позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, прийшов
до висновку, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав:

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1
працював на посаді електрика ОСОБА_2
комунального підприємства «Новий
Львів»(наказ № 1 від 02.07.2001 року). Згідно
рішення виконкому ОСОБА_2 міської ради
від 22.01.2013 року житлові будинки ОСОБА_2
комунального підприємства «Новий
Львів» передані ОСОБА_2 комунальному
підприємству «Житловик-С». На підставі
розпорядження в.о. голови Сихівської
районної адміністрації м.Львова № 40
від 28.01.2013 року діяльність ОСОБА_2
комунального підприємства «Новий
Львів» припинено, дебіторська
заборгованість передана ОСОБА_2
комунальному підприємству
«Житловик-С». Згідно наказу по ОСОБА_2
комунальному підприємству «Новий
Львів» № 19 від 28.03.2013 року позивача
звільнено з роботи на підставі ст.40 п.1
КЗпП України з 28 березня 2013 року.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору розмір
відшкодування визначає орган, що
вирішує спір.

В судовому засіданні сторонами не
оспорювалось, що на день звільнення
позивачу була видана належним чином
оформлена трудова книжка, проведена
виплата належних йому сум заробітної
плати та інших виплат, за винятком
коштів в сумі 352,27 грн. за перебування
позивача на амбулаторному лікуванні з
04.03.2013 року по 15.03.2013 року. Вказані кошти
з ОСОБА_2 міської виконавчої дирекції
фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності
поступили на рахунок ОСОБА_2
комунального підприємства
«Житловик-С» 30 серпня 2013 року та згідно
квитанції № 1606 від 02 вересня 2013 року
позивачу перерахована сума 352,27 грн.
Судом не встановлено вини відповідача
ОСОБА_2 комунального підприємства
«Житловик-С» в несвоєчасній виплаті
позивачу вказаних коштів, а тому в
задоволенні позовних вимог про
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати розрахункових коштів
на день звільнення(28 березня 2013 року) по
день фактичного розрахунку(05 вересня
2013 року) в сумі 8370.00 грн. слід відмовити.

При вирішенні позовних вимог щодо
оплати за придбаний спеціалізований
одяг та взуття суд виходить з того, що
позивач працював у ОСОБА_2 комунальному
підприємстві «Новий Львів», яке і
зобов"язане було забезпечити його
спеціалізованим одягом та взуттям.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП, працівник
може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права.

Представник відповідача в своїх
запереченнях просив застосувати
позовну давність до вказаних вимог.

Суд вважає, що позивачем пропущений
строк передбачений ст. 233 КЗпП України
для звернення до суду із вимогами щодо
оплати за придбаний спеціалізований
одяг та взуття.

Клопотання про поновлення строку для
звернення до суду позивачем у
відповідності до ст. 234 КЗпП України не
були заявлені.

Згідно п.4 Пленуму Верховного суду
України №9 від 06.11.1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
подання позову після спливу
встановленого ст. 233 КЗпП України
строку є самостійною підставою для
відмови у задоволенні таких вимог.
Позивач достовірно знав про
порушення його права в день
звільнення, тобто 28 березня 2013 року,
проте до суду із позовом звернувся
лише 16.07.2013 року, пропустивши
3-місячний строк (ст.233 КЗпП України).
Суд не вбачає підстав для поновлення
такого строку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
відшкодовує працівнику моральну шкоду
у випадку, якщо з його вини були
порушені законні права працівника, що
привело до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Вирішуючи питання відшкодування
позивачу моральної шкоди, суд вважає,
що позивачем не надано належних
доказів спричинення йому моральної
шкоди, а тому жодних правових підстав
для задоволення позову в цій частині
судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 10, 15,60, 212, 213-215, 218 ЦПК
України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти днів з дня отримання його копії
до апеляційного суду Львівської
області через Жидачівський районний
суд.

Головуючий – суддя:підпис

Жидачівського районного суду
ОСОБА_5

Примітка: оригінал рішення
знаходиться в матеріалах

цивільної справи №
443/1363/13-ц