АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у І інстанції Гриньковська
Доповідач - Корчевний
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого
Корчевного Г.В.,

Суддів
Лапчевської О.Ф. , Слободянюк С.В.,

при секретарі
Охневській Т.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційні скарги
третьої особи - ОСОБА_1 та позивача -
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 06
листопада 2013 року в цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Київської дитячої
музичної школи №15, третя особа -
директор Київської дитячої музичної
школи №15 Іносова  Ірина Анатоліївна
про поновлення на роботі та стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу,
колегія суду, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до Київської дитячої
музичної школи №15, третя особа -
директор Київської дитячої музичної
школи №15 Іносова  Ірина Анатоліївна
про поновлення на роботі та стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу.

В позовній заяві зазначає, що з 06.06.2013
року його було звільнено з посиланням
на п.3 ст.41 КЗпП України, тобто за
вчинення проступку не сумісного з
продовженням роботи. Звільнення з
роботи позивач вважав неправомірним,
проведеним з порушенням вимог
трудового законодавства, а обставини,
викладені в наказі такими, що не
відповідають дійсності, оскільки
жодних аморальних проступків він не
вчиняв. Зазначав, що з вересня 2006 року
працював викладачем класу фортепіано в
Київській дитячій музичній школі №15,
за час роботи систематично підвищував
свою кваліфікацію та підтверджував
професійну майстерність.

Позовні вимоги обґрунтовує тим що,
відповідач позбавив його права на
працю та можливості заробляти на життя
роботою за фахом, оскільки звільнення з
формулювання «за вчинення аморального
проступку» викликає природну
насторогу у потенційного роботодавця
та завдає позивачеві моральних
страждань та переживань.

У позовній заяві просив поновити його
на роботі на посаді викладача
фортепіано в Київській дитячій
музичній школі №15 з 06.06.2013 року,
стягнути з Київської дитячої музичної
школи №15 на його користь середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу з 06.06.2013 року до дня поновлення
на роботі, стягнути з відповідача на
користь ОСОБА_2 витрати на правову
допомогу в розмірі 800 грн., стягнути з
Київської дитячої музичної школи №15 на
користь ОСОБА_2 спричинену моральну
шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.,
допустити негайне виконання рішення
суду в частині поновлення його на
роботі і стягнення заробітної плати,
але не більше чим за один місяць.

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 06 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_2 до
Київської дитячої музичної школи №15,
третя особа - директор Київської
дитячої музичної школи №15 Іносова
Ірина Анатоліївна про поновлення на
роботі та стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу- задоволено
частково.

ОСОБА_2 поновлено на посаді викладача
класу фортепіано в Київській дитячій
музичній школі №15 Управління культури,
туризму та охорони культурної спадщини
Солом»янської районної у місті Києві
державної адміністрації з 06.06.2013 року.

Стягнуто з Управління культури,
туризму та охорони культурної спадщини
Солом»янської районної в місті Києві
державної адміністрації на користь
ОСОБА_2 втрачений заробіток за час
вимушеного прогулу, а саме з 07 червня 2013
року по 06 листопада 2013 року в сумі 12579
(дванадцять тисяч п»ятсот сімдесят
дев»ять) грн. 69 коп.

Стягнуто з Управління культури,
туризму та охорони культурної спадщини
Солом»янської районної в місті Києві
державної адміністрації на користь
ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 1000 (одна
тисяча) грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнуто з Управління культури,
туризму та охорони культурної спадщини
Солом»янської районної в місті Києві
державної адміністрації на користь
Державного бюджету України судовий
збір в сумі 344 грн. 10 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду третя
особа - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу
та просить суд апеляційної інстанції
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 06 листопада 2013
року скасувати та ухвалити нове, яким в
позовних вимогах відмовити.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач - ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу та просить суд апеляційної
інстанції рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 06
листопада 2013 року скасувати в частині
стягнення на його користь моральної
шкоди в розмірі 1000 грн. та відмову в
стягненні витрат на правову допомогу
та ухвалити нове, яким позовні вимоги
про стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_2 спричиненої моральної шкоди в
розмірі 10 000 грн. та витрат на правову
допомогу в розмірі 800 грн. -
задовольнити.

Пославшись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
закону.

В апеляційній скарзі третя особа -
ОСОБА_1 зазначає, що позивач ОСОБА_2
вчинив аморальний проступок, не
сумісний з продовженням даної роботи, а
саме надання підроблених документів
щодо стану здоров»я учня, а тому
звільнення позивача є обґрунтованим.

Вказує, що така підроблена довідка
надавала можливість вчителю перевести
учня до наступного класу без складання
іспиту (академічного концерту) або
відкласти участь в академічному
концерті до осені, що давало змогу
вчителю краще підготувати учня. За цей
період літніх відпусток він отримував
б заробітну плату з бюджету держави за
навчання учня в учбовий період.

Крім того, зазначає, що поясненнями
свідка встановлений моральний тиск
позивача ОСОБА_2 на матір учня ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 для того, щоб остання надала
підроблену довідку.

Позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
вказав, що суд першої інстанції
необґрунтовано відмовив у задоволенні
позовних вимог у частині стягнення
витрат на правову допомогу у розмірі 800
грн., та стягнення моральної шкоди у
розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційні скарги підлягають
відхиленню.

Судом першої інстанції було
встановлено, що згідно трудової книжки
позивача, 01.09.2006 року ОСОБА_2 був
зарахований на посаду викладача класу
фортепіано, 30.03.2010 року позивачеві
встановлено кваліфікаційну категорію
«Спеціаліст ІІ категорії», а 06.06.2013 року
його звільнено за вчинення
працівником, який виконує виховні
функції, аморального проступку, не
сумісного з продовженням даної роботи
згідно п.3 ст. 41 КЗпП України (а.с. 9-10).

Як вбачається із матеріалів справи,
підставою звільнення ОСОБА_2 стало
надання підроблених документів щодо
стану здоров»я учня, а також те, що
викладач порушив Правила внутрішнього
трудового розпорядку та своїх
посадових обов»язків, зважаючи на те,
що це не є перше дисциплінарне
стягнення. Крім цього, як на підставу, в
наказі про звільнення позивача є
посилання на наступні документи -
службову записку заступника директора
КДМШ №15 Короленко Н.І. від 27.05.2013 року,
службову записку директора КДМШ №15
Іносової І.А. від 28.05.2013 року з
резолюцією начальника Управління
культури, туризму та охорони
культурної спадщини Солом»янської
районної в місті Києві Аксимової О.І.,
витяг з протоколу №5 педагогічної ради
КДМШ №15 від 21.05.2013 року, розклади
уроків викладача ОСОБА_2, лист ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначала,
що ОСОБА_2 був вчинений факт надання
підроблених документів щодо стану
здоров»я учня, що є аморальним
проступком, крім того директор не
вимагала надання позивачем
підроблених довідок про хворобу учня
ОСОБА_4, а лише хотіла отримати медичну
довідку, яка б підтверджувала хворобу
учня. Зазначає, що такі дії були вчинені
ОСОБА_2 з метою отримання заробітної
плати з бюджету держави за навчання
учня в учбовий період, так як, якщо
учень не був належним чином
підготовлений до первісного іспиту,
тоді викладач за особистий рахунок у
період літніх канікул готував учня до
первісного іспиту. Посилається також
на те, що мати учня зазнала
психологічного та морального тиску зі
сторони викладача, результатом чого
стало те, що ОСОБА_5 сама принесла
підроблену довідку.

Колегія суду, зазначає, що такі
посилання апелянта ОСОБА_1 не можуть
бути взяті до уваги , так як визначення
аморального проступку у законодавстві
не міститься, тому суд першої інстанції
вірно вказав, що аморальним проступком
викладача слід вважати винні дії чи
бездіяльність, що порушують моральні
норми, притаманні суспільству,
суперечать змісту трудової функції
працівників і тим самим дискредитують
виховні, службові повноваження певного
кола людей, та мають безпосередній
негативний вплив на учнів, щодо яких
виконуються такі виховні функції.

Крім того, судом встановлено, що з боку
батьків, окрім матері учня ОСОБА_4,
нарікань та претензій на вчителя
ОСОБА_2 не надходило, а навпаки, методи
виховання та навчання викладача
рахують позитивними.

Колегія суду звертає увагу на те, що
апелянт ОСОБА_1 припускалася думки, що
позивач саме з метою отримання
додаткового заробітку вчинив такі дії,
однак зазначені посилання не
підтверджуються належними та
допустимими доказами, а також на те, що
матір - ОСОБА_5 сама надала підроблену
довідку про стан здоров»я своєї дитини,
а про застосовані до неї заходи
морального та психологічного тиску до
відповідних органів із заявами не
зверталася.

Відповідно до роз»ясень п.п.14-18
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 06.11.1992 року «про практику
розгляду судами трудових спорів» факт
вчинення аморального проступку має
бути зафіксований належним чином.
Звільнення за вчинення аморального
проступку не може вважатися законним,
якщо воно проведене лише в результаті
оцінки загальної негативної поведінки
працівника, що не підтверджена
конкретними фактами. При цьому, для
звільнення достатньо вчинення
працівником одного проступку, який
несумісний з виконанням виховної
роботи.

За таких обставин, колегія суду
погоджується з висновком суду першої
інстанції, та зазначає, що а ні
порушення позивачем трудової
дисципліни, а ні надання сумнівної
медичної довідки про хворобу учня, а ні
непорозуміння із трудовим колективом,
а ні посилання на притягнення до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани у минулому, - не може
бути належною підставою для звільнення
позивача із займаної посади на
підставі п.3 ст. 41 КЗпП України.

В апеляційні скарзі ОСОБА_2 зазначено,
що апелянт не погоджується з розміром
моральної шкоди, крім того просить
задовольнити позовні вимоги в частині
правової допомоги у розмірі 800 грн.,
однак, колегія суду, не може погодитися
з доводами вказаної апеляційної
скарги, так як згідно ч. 3 ст. 23 ЦК
України моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності та справедливості, а
тому суд першої інстанції вірно оцінив
понесену моральну шкоду ОСОБА_2,
стягнувши на його користь 1000 (одну
тисячу) грн.

Щодо відшкодування витрат на правову
допомогу у розмірі 800 грн. з боку
адвоката ОСОБА_8, то суд першої
інстанції вірно дійшов висновку, щодо
недоведеності таких вимог з огляду на
те, що в судові засідання адвокат не
з»являвся, крім того до матеріалів
справи не було надано жодного
підтвердження розрахунків щодо
кількості годин наданої правової
допомоги.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків в рішенні суду не
спростовують та містяться лише на
формальних міркуваннях.

Тому колегія суду вважає, що рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 06 листопада 2013 року
обґрунтоване та законне і скасуванню
не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги третьої особи -
ОСОБА_1 та позивача - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 06 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді