Справа № 1320/238/12
Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/783/6965/13
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2013 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка
М.Я., Ванівського О.М.

при секретарі:
Цар М.М.

з участю: ОСОБА_6
ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ)
"Інтертрансгруп" на рішення
Сколівського районного суду
Львівської області від 5 вересня 2013
року, по справі за позовом ТзОВ
"Інтертрансгруп" до ОСОБА_5, про
відшкодування майнової шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сколівського районного суду
Львівської області від 5 вересня 2013
року частково задоволено позов ТзОВ
"Інтертрансгруп" до ОСОБА_5, про
відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто з відповідача в користь
позивача 2468,65 грн.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило ТОВ
"Інтертрансгруп". Вважає, що рішення
суду ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при неповно з»ясованих обставинах
справи. Просить скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове про
задоволення позову в повному обсязі.
Вказує, що відповідачем, при прийнятті
на роботу було підписано договір про
повну матеріальну відповідальність,
згідно якої він взяв на себе
відповідальність за збереження
матеріальних цінностей та майна,
ввірених йому підприємством. Зазначає,
що вина відповідача у вчиненні ДТП
доведена.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скаргу слід
відхилити.

Судом встановлено, що 12 серпня 2010 року
відповідач був прийнятий на посаду
водія автотранспортних засобів ТзОВ
«Інтертрансгруп», згідно наказу № 101/ос
від 12 серпня 2010 року «Про прийняття на
роботу». Цього ж дня з ним укладено
угоду про повну індивідуальну
матеріальну відповідальність.

Наказом № 22 від 27 серпня 2010 року «Про
виконання водіями автогосподарства
функцій водія-експедитора вантажних
перевезень», на водіїв транспортних
засобів автогосподарстві покладено
виконання функцій водія-експедитора
вантажних перевезень.

8 грудня 2011 року відповідач, під час
виконання своїх трудових обов»язків на
підставі відповідного розпорядження №
1148 від 29 листопада 2011 року та
дорожнього листа № 751104 вантажного
автомобіля у міжнародному сполученні,
керуючи автопоїздом у складі
автомобіля МАN 18.400, під час руху на
території Польщі не дотримався
безпечної швидкості руху, не врахував
дорожньої обстановки і відповідних
погоджених умов, та з метою уникнення
наїзду на транспортний засіб, змушений
був застосував екстрене аварійне
гальмування і прийняти вправо,
внаслідок чого втратив керування,
виїхав на ґрунтове узбіччя дороги
правої сторони, де відбувалося
перекидання автопоїзда на праву
сторону.

За вчинення вказаної
дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5
був притягнутий до відповідальності зі
сплатою штрафу в розмірі 200 польських
злотих.

3 січня 2012 року відповідно до Наказу №
01/п «Про стягнення» відповідача
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності у вигляді догани за
вчинення дорожньо-транспортної
пригоди на території Польщі.
Відповідно до рахунку-фактури розмір
завданої шкоди складає 22 908,75 польських
злотих, що за курсом НБУ становить 56 884,72
грн.

З матеріалів справи, а саме з наказу №
26/ос від 6 лютого 2012 року «Про
припинення трудового договору
(контракту)» вбачається, що відповідача
звільнено з роботи за власним бажанням
відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до положень п. 1 ст. 134 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації у
випадках, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Згідно з вимогами ст. 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
які досягли вісімнадцятирічного віку,
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зобов'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1992
року № 14 «Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками», суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП
України залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника (пункт 1).

Пунктом 8 вказаної Постанови
роз'яснено, що розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсуття),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути
укладено такий договір та чи був він
укладений. При відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладена лише обмежена
матеріальна відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

Судом встановлено, що посада водія, яку
займав відповідач, не входить до
переліку посад і робіт, що заміщуються
чи виконуються працівниками, з якими
підприємством, установою, організацією
можуть укладатися письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження цінностей, переданих їм на
збереження, обробку, продаж (відпуск),
перевезення або застосування в процесі
виробництва, затвердженого Постановою
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР з праці та соціальних питань і
ВЦРПС №447/24 від 28 грудня 1977 року, а
відтак, не може нести відповідальність
за заподіяну шкоду відповідно до п. 1 ст.
134 КЗпП України. Крім того з вказаного
випливає, що позивач ТзОВ
«Інтертрансгруп», укладаючи з
відповідачем ОСОБА_5 договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність, діяв всупереч
вимогам діючого на час його укладення
трудового законодавства. Зазначене в
цілому підтверджує, що підстави для
покладення на відповідача ОСОБА_5
обов'язку повністю чи частково
відшкодувати заподіяну ТзОВ
«Інтертрансгруп» виходячи із ст. ст. 133,
134 КЗпП України, відсутні.

Згідно з вимогами ст. 132 КЗпП України у
разі відсутності підстав для
покладення на працівника обов'язку
повністю чи частково відшкодувати
заподіяну підприємству шкоду (ст. ст. 133,
134 КЗпП України) працівник, з вини якого
заподіяно шкоду, несе матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середньомісячного заробітку.

Суд прийшов до вірного висновку, що
відповідач повинен нести
відповідальність за заподіяння
матеріальної шкоди в розмірі прямого
дійсного збитку, але не більше свого
місячного заробітку.

З довідки ТзОВ «Інтеркартрансгруп»
від 8 липня 2013 року вбачається, що
середня місячна заробітна плата ОСОБА_5
складала 2239,25 грн.

Розподіл судових витрат проведено
судом відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України.

З висновками суду слід погодитися,
оскільки ним правильно визначено
характер спірних правовідносин та
встановлено дійсні обставини справи.
Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення ухвалене судом першої
інстанції з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Підстави для скасування рішення суду
відсутні, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313,
ч.1 п.1 ст.314, ст. ст. 315, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в
а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Інтертрансгруп" відхилити.

Рішення Сколівського районного суду
Львівської області від 5 вересня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: (підпис)

Судді:(підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя
Т.І.
Приколота