Справа №591/5951/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Шершак М. І.Номер
провадження 22-ц/788/2783/13 Суддя-доповідач -
Бойко В. Б. Категорія - 53
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Білецького О. М., Кононенко О.
Ю.,

за участю секретаря судового засідання
- Кияненко Н.М.,

розглянувши справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «
Охоронно-детективна агенція « Альфа-Д »
на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 25 листопада 2013 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «
Охоронно-детективна агенція « Альфа-Д
» про стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку про
звільненні,

В С Т А Н О
В И Л А :

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 25 листопада 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 до ТОВ «
Охоронно-детективна агенція « Альфа-Д »
( далі - ТОВ ) про стягнення
недоплаченої суми заробітної плати,
середнього заробітку задоволено.
Стягнуто з ТОВ на користь ОСОБА_3 за
роботу понаднормовий робочий час 4264,00
грн., за роботу у нічний час 457,60 грн.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку про звільненні розміром
1194,17 грн., всього 5915,77 грн. Стягнуто з ТОВ
на користь держави судовий збір
розміром 229,40 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ зазначає, що
суд першої інстанції не в повній мірі
дотримався вимог ст.ст. 1, 4, 10 ЦПК
України, не вжив належних заходів,
спрямованих на справедливий розгляд і
вирішення справи у законний спосіб, не
сприяв всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи з метою захисту прав та
інтересів відповідача, в порушення
вимог ст. 213 ЦПК України ухвалив
незаконне та необґрунтоване рішення
про задоволення позовних вимог
позивача.

Апелянт вказує також, що при прийнятті
на роботу, позивач ознайомився з
правилами внутрішнього трудового
розпорядку, умовами колективного
договору, умовами оплати праці. З
позивачем проведено інструктаж з
техніки безпеки і протипожежної
охорони та ознайомлено з
функціональними обов'язками
охоронника, один примірник яких
знаходився безпосередньо на об'єкті, що
підлягав охороні. Трудовий договір
було укладено в письмовій формі.
Відповідно до затверджених графіків
роботи чергування охоронниками, у тому
числі позивачем, здійснювалося в
режимі « доба чергування - дві доби
відпочинку ». Упродовж доби
охоронникам, надавалася перерва для
прийняття їжі - три години та для
відпочинку - чотири години. Перерва для
відпочинку і харчування для
охоронників, встановлена умовами
колективного договору, з яким позивач
був ознайомлений, не виключається до
робочого часу, що узгоджується з
вимогами ст. 66 КЗпК України.

Зазначає також, що облікована у
табелях кількість відпрацьованого
позивачем робочого часу наведена у
витягу з табелів обліку робочого часу
за січень - травень 2013 року. Оплата
праці позивачу здійснена згідно з
даними табелів обліку використання
робочого часу. Табелі обліку
відпрацьованого позивачем робочого
часу не містять надурочних годин, як
стверджує позивач. Підрахована
позивачем кількість неоплачених годин
документально, а саме табелями обліку
відпрацьованого часу, не
підтверджується, а тому не підлягає
задоволенню.

Також вказує, що несвоєчасність
проведення розрахунку при звільненні з
позивачем пов'язана зі значною
заборгованістю перед ТОВ підприємств,
організацій, установ, закладів, що
утримуються за рахунок державного та
місцевого бюджетів, та яким надаються
відповідачем охоронні послуги. На
думку відповідача, у зв'язку такою
заборгованістю за надані послуги,
товариство не мало змоги своєчасно, а
саме в день звільнення позивача,
провести з ним повний розрахунок з
належним йому при звільненні виплат.

Просить скасувати рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 25 листопада
2013 року і ухвалити нове - про відмову у
задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, який
заперечує проти задоволення скарги,
пояснення представників відповідача,
які скаргу підтримали, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
і вбачається з матеріалів справи, що
ОСОБА_3, з 01.01.2013 року знаходився в
трудових відносинах з ТОВ, де працював
охоронником.

З 16 травня 2013 року ОСОБА_3 був
звільнений з займаної посади за
власним бажанням відповідно до ст. 38
КЗпК України. Дані обставини
підтверджуються письмовими доказами, а
саме : копіями трудової книжки ( а.с. 8 ),
наказів про прийом на роботу, про
звільнення з роботи ( а.с. 40, 91 ).

Відповідно до умов трудового договору,
до посадових обов'язків ОСОБА_3 входила
охорона приміщення Сумського
відділення виконавчої Дирекції фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності, яке розташоване
за адресою : м. Суми, площа Троїцька, буд.
5, відповідно до встановленого графіку
чергування, в режимі « доба чергування -
дві доби відпочинку», що у судовому
засіданні підтвердилося письмовими
доказами, а саме копією журналу з
графіком позмінного чергування ( а.с. 9-15
), а також поясненнями свідків ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Як було встановлено судом 1-ї
інстанції, за період роботи у
відповідача, позивач в січні
відпрацював - 240 годин, в лютому - 216
годин, в березні - 264 години, в квітні - 216
годин, в травні - 120 годин, всього
позивачем відпрацьовано - 1056 годин.

Трудовим договором передбачено
заробітну плату ОСОБА_3 в розмірі 1147
грн., що узгоджується з вимогами ст. 8
Закону України «Про державний бюджет
на 2013 рік», відповідно, за годину
робочого часу зарплата позивачу
становить 6 грн. 50 коп.

Із наданої позивачем виписки по
особовому рахунку з ПАТ АБ « Столичний
» ( а.с. 21-22 ) вбачається,
що остаточний розрахунок з позивачем
проведений 17 червня 2013 року, а
звільнення з видачею трудової книжки
відбулося 16 травня 2013 року.

Ст. 233 КЗпП України передбачено, що
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

У разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Правильно встановивши вказані
обставини на підставі належним чином
досліджених і оцінених доказів, суд
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно з'ясував
спірні правовідносини, всебічно
встановив обставини, що мають значення
для справи у відповідності з ч. 1 ст. 212
ЦПК України.

Відповідно до ст. 61 КЗпП України, на
безперервно діючих підприємствах, в
установах, організаціях, а також в
окремих виробництвах, цехах, дільницях,
відділеннях і на деяких видах робіт, де
за умовами виробництва (роботи) не може
бути додержана встановлена для даної
категорії працівників щоденна або
щотижнева тривалість робочого часу,
допускається за погодженням з виборним
органом первинної профспілкової
організації (профспілковим
представником) підприємства, установи,
організації запровадження
підсумованого обліку робочого часу з
тим, щоб тривалість робочого часу за
обліковий період не перевищувала
нормального числа робочих годин.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст. 116
КЗпП України.

За правилами ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Задовольняючи позов та стягуючи
заборгованість по заробітній платі та
середній заробіток за час затримки
розрахунку, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
таке право виникло у позивача
внаслідок того, що відповідач не у
повному обсязі обліковував та
оплачував відпрацьований позивачем
робочий час, в день звільнення
відповідач, в порушення вимог ст.ст.
116-117 КЗпП України, не провів повного й
остаточного розрахунку.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Статтею 57 КЗпП України визначено, що
час початку і закінчення щоденної
роботи (зміни) передбачається
правилами внутрішнього трудового
розпорядку і графіками змінності у
відповідності з законодавством.

У відповідності до частин 2-4 статті 66
КЗпП України, час початку і
закінчення перерви встановлюється
правилами внутрішнього трудового
розпорядку.

Працівники використовують час перерви
на свій розсуд. На цей час вони можуть
відлучатися з місця роботи.

На тих роботах, де через умови
виробництва перерву встановити не
можна, працівникові повинна бути
надана можливість приймання їжі
протягом робочого часу. Перелік таких
робіт, порядок і місце приймання їжі
встановлюються власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником)
підприємства, установи, організації.

Трудовим законодавством України
поняття часу відпочинку не
визначене. Воно протиставляється
поняттю « робочий час «. Весь час,
який знаходиться поза межами
робочого часу, вважається часом
відпочинку.

Визначення поняття « робочий час «
можна знайти у різних нормативних
документах.

Так, ст. 2 Конвенції МОП №30 « Про
регулювання робочого чачу в торгівлі
і установах « визначає робочий час
як проміждок часу, протягом якого
працівник перебуває в розпорядженні
роботодавця.

Європейська соціальна хартія (
переглянута ) від 03.05.1996 р. ( ВВР
України. - 2007. - №51. - Ст.. 345 ) і Директива
Європейського парламенту та Ради
№2003/88ЕЕС « Про деякі аспекти
організації робочого часу « від 04.11.2003
р. поняття робочого часу визначають
як будь-який період, під час якого
працівник працює, перебуваючи і
розпорядженні роботодавця, і виконує
свою діяльність або обов»язки
відповідно до національного
законодавства та/або практики.

В українському законодавстві термін
» робочий час « знайшов своє
відображення в окремих підзаконних
актах.

Так, поняття робочого часу наведено
у постанові КМУ від 30 листопада 2011 р.
№1232 « Деякі питання розслідування та
обліку нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві «.
Ця постанова визначає робочий час як
перебування на робочому місці, на
території підприємства або в іншому
місці для виконанням потерпілим
трудових ( посадових ) обов'язків чи
завдань роботодавця з моменту прибуття
потерпілого на підприємство до його
відбуття, що фіксується відповідно до
правил внутрішнього трудового
розпорядку підприємства, в тому числі
протягом робочого та надурочного часу.

У листі Міністерства праці та
соціальної політики України « Про
режим роботи, тривалості робочого
часу і часу відпочинку « від 22.06.2007
року говориться, що робочий час - це
час, протягом якого працівник
зобов»язаний виконувати обов»язки за
трудовим договором.

З урахуванням вищенаведеного, можна
виділити наступні характерні
особливості часу відпочинку :
конституційне право працюючої особи;
надання часу відпочинку
регламентується законодавством та
внутрішнім трудовим розпорядком; час
відпочинку - це певний період,
протягом якого працівник
звільняється від виконання своїх
трудових обов»язків і цей період
виражається в конкретних одиницях
виміру; відпочинок забезпечується
встановленням норми тривалості
робочого часу; надання часу
відпочинку є кореспондуючим
обов»язком роботодавця; відпочинок
надається з конкретною метою і може
використовуватися працівником на
власний розсуд або за конкретним
призначенням.

Із матеріалів справи вбачається, що
для позивача, як для охоронця, був
встановлений змінний графік роботи (
п. 3.10 колективного договору ТОВ - а.с.
48 ).

У відповідності до п. 4.2 колективного
договору, при тривалості зміни понад
16 годин, охоронникам надається
щоденна перерва для відпочинку і
прийняття їжі - не менше 3 годин для
прийняття їжі та 4 години для
відпочинку.

Проте ці приписи колективного
договору ТОВ не виконувалися.

Зокрема, ані в колективному договорі,
ні в Правилах внутрішнього трудового
розпорядку не визначено конкретні
години перерви для прийняття їжі та для
відпочинку, не зазначено, охоронець
ці години має право використати
сумарно відразу чи частинами, яким
чином має здійснюватися охорона
об»єкту у ці період, що є порушенням
трудових прав працівника.

Із копії договору №134-01 від
27.12.2012 року про надання послуг
охорони між ТОВ та Сумським
відділенням виконавчої Дирекції фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності вбачається, що
предметом договору є систематичне
спостереження за матеріальними
цінностями замовника, попередження
розкрадань чи пошкодження
матеріальних цінностей тощо ( а.с. 135-138
).

Із копії функціональних
обов»язків охоронника ТОВ по охороні
Сумського відділення виконавчої
Дирекції фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності ( а.с. 42-43 ) вбачається,
що охоронець зобов»язаний не рідше
одного разу на годину перевіряти
цілісність взятих під охорону
приміщень та об»єктів, які
знаходяться на охоронюваній
території.

Укладеним між сторонами трудовим
договором ( а.с. 44 ) визначено у якості
самостійної підстави для
відсторонення позивача від роботи -
самовільне відлучення з
охоронюваного об»єкту незалежно від
часу.

Із пояснень сторін, а також із
наявних у справі фотокарток ( а.с. 79, 82
) вбачається, що на монітор
комп'ютера охоронця виведені
зображення з 4 відеокамер,
встановлених на території відділення
Фонду, спостереження за камерами
повинно здійснюватися постійно.

Окрім того, перебуваючи добу на
чергуванні, позивач був зобов»заний
постійно доповідати про стан на
охоронюваному об»єкті на пульт
охорони ТОВ, вести книгу обліку
відвідувачів приміщень ( а.с. 153-159 ).
Також, у будь-який момент порядок
несення позивачем служби міг бути
перевірений мобільною групою ТОВ.

Все вищевикладене свідчить про те, що
приписи колективного договору ТОВ в
частині гарантування позивачу
вільного від роботи періоду для
прийняття їжі та відпочинку
залишилися нереалізованими. Фактично
позивач мав влаштовувати собі деякі
перерви для задоволення власних
потреб, але при цьому продовжував
виконувати свої посадові обов»язки.
Для відпочинку позивача ніхто не
змінював, тому роботодавцем
нарахування та виплата заробітної
плати повинно бути здійснено за весь
фактично відпрацьований працівником
час.

До таких висновків обґрунтовано
прийшов суд 1-ї інстанції.

Посилання відповідача на те що при
прийнятті на роботу позивачем
власноруч написано у заяві про прийом
на роботу та засвідчено його підписом
про ознайомлення його з правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
умовами колективного договору, умовами
оплати праці, не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Заборгованість інших підприємств
перед відповідачем, яким надаються
охоронні послуги, не звільняє ТОВ від
виконання ст. 116 КЗпП України, оскільки
відповідач мав можливість своєчасно
стягувати борги за укладеними
договорами. Окрім того, відповідач,
всупереч приписам ст.ст. 10-11, 60 ЦПК
України, не надав жодних доказів
фінансової неспроможності провести з
позивачем остаточний розрахунок в
день його звільнення.

Таким чином, колегія суддів вважає
обґрунтованим висновок місцевого суду
про наявність вини відповідача у
невиплаті позивачу заборгованості по
заробітній платі при його звільненні, а
тому правильно поклав на нього
обов'язок виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку.

Проводячи донарахування позивачу
заробітної плати, суд 1-ї інстанції
вірно керувався положеннями ст.ст. 54,
61, 106, 108, 116 КЗпП України ( а.с. 180-182 ).

Колегія суддів вважає за необхідне
зазначити, що, розраховуючи суму
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, яка
підлягає стягненню на користь
позивача, суд першої інстанції
допустив помилку : взяв для розрахунку
виплачені позивачу суми зарплати за
квітень та травень 2013 року ( а.с. 87 ),
хоча повинен був взяти до уваги
нараховану заробітну плату за
березень та квітень 2013 року. Окрім
того, в ці суми заробітної плати суд
не врахував недоплачену позивачу
заробітну плату за березень та
квітень 2013 року, що потягло заниження
розміру присуджених в порядку ст. 117
КЗпП України коштів.

Проте, на ці обставини позивач до
суду апеляційної інстанції не
скаржиться, просить залишити рішення
місцевого суду в силі. Положення
апелянта також цим не погіршується,
а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303
ЦПК України, дана обставина не тягне
за собою зміну рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків місцевого суду не
спростовують.

Враховуючи наведене, підстав для
скасування рішення суду виходячи із
доводів апеляційної скарги колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «
Охоронно-детективна агенція « Альфа-Д »
відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 25 листопада 2013 року в даній
справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -