Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2013 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого - судді Бондаренко Н.В.

суддів: Григоренка М.П., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Шпинта
О.М.

з участю позивача, його представника та
третіх осіб

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Острозького
районного суду Рівненської області
від 24 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Вельбівненської
сільської ради Острозького району,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним
та скасування рішення Вельбівненської
сільської ради Острозького району
Рівненської області № 77 від 12.12.2012 р.,
визнання частково недійсним свідоцтва
про право власності на нерухоме майно
від 2.04.2013 р. та стягнення моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Острозького районного суду
від 24 жовтня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Вельбівненської сільської ради
Острозького району Рівненської
області, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання
незаконним та скасування рішення
Вельбівненської сільської ради
Острозького району Рівненської
області №77 від 12.12.2012 р., визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 2.04.2013р.
та стягнення моральної шкоди
відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
вказує, що рішення суду вважає
незаконним, необґрунтованим, оскільки
судом порушено норми процесуального
права та неправильно застосовано норми
матеріального права, не досліджено
всіх обставин справи, що і призвело до
помилкових висновків.

Суд взагалі не прийняв до уваги його
доводи та покази свідків, про те, що до
15.04.1991 року будівництво будинку не було
завершено, а закінчилось лише в 1994 році,
проте сумісне життя не склалось і в 1995
році він з відповідачкою в
добровільному порядку розділили майно
та за участю сільського голови Тишкуна
В.С., депутата сільської ради Мукосій
Г.Ф. та працівника сільської ради
Ярмалюк В.В. було складено акт
добровільного розподілу будинку і
майна, відповідно до якого йому було
виділено загальну кімнату і спальню
(права сторона), де він проживає на
даний час та хлів 2/3 частини (літня
кухня і гараж).

При постановлені рішення, суд
посилається на ст. 215 ЦПК України, разом
з тим не обґрунтовує яким чином були
порушені чи не порушені його права та
не навів мотивів з яких він вважає
встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги позивача чи
заперечення відповідача.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення по
суті

________________________________________________________________________
____________________

Справа № 567/554/13-ц
Головуючий у суді І інстанції -
Василевич О.В. Провадження №
22-ц/787/2202/2013
Доповідач - Бондаренко Н.В.

позовних вимог, яким задовольнити
позов повністю.

Перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
приходить до наступних висновків,
виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що спірний
житловий будинок з господарськими
спорудами не є майном подружжя, а
належав до суспільної групи
"колгоспний двір", членами якого, станом
на 15 квітня 1991 року, були позивач,
відповідачка та двоє їх дітей: ОСОБА_3
та ОСОБА_4 Тому з заявлених підстав
позов задоволений бути не може, так як
спірні правовідносини регулюються
спеціальними нормами ЦК УРСР 1963р. щодо
майна колишнього колгоспного двору, а
не за правилами поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, з яких заявлені
вимоги.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується
частково.

Частиною 1 ст.112 ЦК УРСР передбачено, що
колгоспний двір - це сімейно-трудове
об'єднання осіб, які використовують
майно двору для ведення підсобного
господарства і сімейних потреб. Майно
колгоспного двору належить його членам
на праві сумісної власності (ст.112 цього
Кодексу).

Розмір частки члена двору
встановлюється, виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних
(частина 2 ст.123 ЦК УРСР).

Як вірно встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
зібраними доказами у справі, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 з 3 серпня 1980 р. перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого в них
народилось двоє синів - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Шлюб між подружжям розірвано рішенням
народного суду Острозького району від
23.06.1987 р. Реєстрацію розірвання шлюбу
здійснено 7.02.2013р.

Рішенням виконкому Острозької
районної ради народних депутатів № 235
від 18.09.1984 р. ОСОБА_2 надано дозвіл на
будівництво індивідуального житлового
будинку на земельній ділянці площею 0,08
га, виділеної їй згідно рішення
загальних зборів членів колгоспу
"Горинь" від 31.01.1984р.

У 1984 р. на ім'я ОСОБА_2, виготовлений
будівельний паспорт земельної ділянки,
який містить погоджений план забудови
земельної ділянки та проект житлового
будинку, Вільбівненською сільською
радою н/депутатів відкрито особовий
рахунок №635 в погосподарській книзі.

Згідно погосподарської книги №7
Вельбівненської сільської ради за
1986-1990рр. особовий рахунок №597 рахується
за ОСОБА_2, суспільна група - колгоспний
двір, його головою є ОСОБА_2, в ньому, як
члени сім'ї значаться чоловік ОСОБА_1 та
двоє їх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 За
господарством рахувалася земельна
ділянка, житловий будинок 1986року
будівництва, хлів(1985р.).

Значиться за відповідачкою дане
господарство в такому ж складі осіб,
нерухомості та суспільною групою і по
погосподарській книзі №13
Вельбівненської сільської ради за
1991-1995роки.

Оформлення двору відбулося шляхом
реєстрації в погосподарських книгах,
що відповідало чинній на той час ст. 12
Законів Української РСР від 2 липня 1968
року "Про сільську Раду депутатів
трудящих Української РСР".

Колгоспний двір був припинений 15
квітня 1991 року, коли відповідно до
постанови Верховної Ради Української
РСР № 885-XII був введений в дію Закон
України «Про власність».

Із роз'яснень, викладених у п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 20
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності», право власності на майно,
яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

Чинним на той час законодавством
прийняття в експлуатацію жилих
будинків, споруджених в сільській
місцевості не передбачалось.

Таким чином встановлено, що право на
частку в майні колишнього колгоспного
двору, зокрема спірного
будинковолодіння АДРЕСА_1 мають ОСОБА_2,
позивач ОСОБА_1 та двоє їх дітей ОСОБА_3
та ОСОБА_4, які на час припинення
існування колгоспного двору проживали
в ньому.

Відповідно до п. 62 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністерства юстиції Української РСР
№ 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції Української РСР № 1/5 від 19
січня 1976 року підтвердженням
належності будинку служила відповідна
довідка виконавчого комітету
сільської Ради депутатів трудящих, в
якій, крім підтвердження належності
жилого будинку (частини будинку)
відчужувачу на підставі запису в
погосподарській книзі, повинно бути
також зазначено: дані про склад
будинку; розмір загальної жилої площі і
розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням
належності жилого будинку (його
частини) певній особі є запис в
погосподарських книгах, введення яких
на той час передбачалось наказами
Центрального статистичного управління
СРСР і було обов'язковим.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Сторонами не заперечується, що на час
винесення Вельбівненською сільською
радою рішення №77 від 12.12.2012року та
видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право
власності, вони як подружжя не
проживали. Обоє звернулись до органу
місцевого самоврядування із заявами
про оформлення за ними права власності
на будинок.

Ріненням Вельбівненської сільської
ради №3 від 24.01.2013року позивачу
відмовлено у оформленні права
власності на спірне нерухоме майно, а
рішенням цієї ж ради №77 від 12.12.2012року
вирішено оформити право власності на
спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_2, на підставі якого 2.04.2013р.
остання отримала свідоцтво про право
власності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
при прийнятті Вельбівненською
сільською радою рішення про оформлення
права власності на будинок за ОСОБА_2
не було враховано, що дане господарство
віднесено до суспільної групи
господарства «колгоспний двір» та
станом на 15 квітня 1991 року кожен із
його членів не втратив право на частку
в майні колгоспного двору. При видачі
правовстановлюючого документу
порушено права позивача, якому як члену
колгоспного двору належала 1/4 частка в
спірному будинку.

Посилаючись на норми ЦК України (2004р.)
що регулюють набуття права власності
на майно та його захист, ОСОБА_1
вказував на те, що його колишня дружина
незаконно оформила спірний будинок на
себе, оскільки він відносився до майна
колгоспного двору, однак його
будівництво до 15.04.1991 року не було
завершено, а закінчилось лише в 1994 році,
проте сумісне життя не склалось і в 1995
році він з відповідачкою в
добровільному порядку розділили майно,
про що було складено акт добровільного
розподілу будинку, відповідно до якого
він користується його 1/2 частиною.

Отже, суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про те, що
підставами заявленого позову є
належність спірного будинковолодіння
до майна подружжя.

Разом з тим, посилання апелянта на акт
про розподіл у 1985 р. всього спільного
нажитого майна подружжя як на доказ, що
підтверджує поділ між ними спірного
будинку в рівних частках не
заслуговують на увагу, оскільки
вказаний акт не є допустимим доказом
виділу його частки в будинковолодінні
в розумінні ст.59 ЦПК України.
Добровільний виділ(поділ) спірного
нерухомого майна між свіввласниками в
порядку, передбаченому чинним на час
виникнення правовідносин не здійснено,
в судовому порядку вказане питання не
вирішувалося.

Із урахуванням зазначеного, колегія
суддів прийшла до висновку, що рішення
суду першої інстанції підлягає
частковому скасуванню, з
постановлененням в цій частині нового
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307,
ст.ст.309, 314,316, 317,325 ЦПК України, колегія
суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Острозького районного суду
Рівненської області від 24 жовтня 2013
року частково скасувати та ухвалити
нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Рішення Вельбівненської сільської
ради від 12 грудня 2012року №70 визнати
незаконними та скасувати в частині
оформлення ? (однієї четвертої)частини
права приватної власності на житловий
будинок з надвірними будівлями в
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2.

Визнати свідоцтво про право власності,
видане 2 квітня 2013року ОСОБА_2 на
будинковолодіння по АДРЕСА_1 на ?(одну
четверту) його частину незаконним та
скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Бондаренко Н.В.

Судді:
Ковальчук Н.М.

Григоренко М.П.