Справа № 603/577/13-ц
Провадження №2/603/186/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2013 р. Монастириський районний
суд Тернопільської області у складі:

головуючого
судді                              Г
удкової Ю. Г.

при секретарі
Б’єлі
Д.С.

за участю сторін:

позивачів
ОСОБА_1
, ОСОБА_2 – не з’явилась

представника
позивачів
ОСОБА_3

відповідачів
ОСОБА_4
– не з’явився, ОСОБА_5

представника відповідача          -
Ковалівської сільської ради
Монастириського           району
Тернопільської області

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Монастириська цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Ковалівської сільської
ради Монастириського району
Тернопільської області про визнання
недійсним свідоцтва на право особистої
власності на житловий будинок,
визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись в
суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Ковалівської сільської ради
Монастириського району Тернопільської
області про визнання недійсним
свідоцтва на право особистої власності
на житловий будинок від 23.01.1997 року,
виданого виконкомом Ковалівської
сільської ради Монастириського району
Тернопільської області, за яким
житловий будинок в с.Ковалівка по
вул.Центральна, 396 Монастириського
району Тернопільської області
належить на праві особистої власності
ОСОБА_4 та визнання за ними права на
частку в спільній сумісній власності,
що набута за рахунок спільної праці
членів сім’ї – на 1/2 частину житлового
будинку за адресою: вул.Центральна, 396,
с.Ковалівка Монастириського району
Тернопільської області.

Позовні вимоги обґрунтовані
тим, що у 1997 році зведено житловий
будинок в с.Ковалівка по
вул.Центральна, 396 Монастириського
району Тернопільської області, у
будівництві якого приймала участь вся
сім’я, вкладали свої кошти, особисту
працю, оплачували будівельні роботи, що
підтверджується відповідними
квитанціями, проте відповідач ОСОБА_4
(зять позивачів) оформив право
власності на будинок на своє ім’я, про
що видано свідоцтво на право особистої
власності від 23.01.1997 року, яке позивачі
вважають незаконним, оскільки порушені
їхні права спільної сумісної власності
щодо даного житлового будинку.

У ході розгляду справи
представник позивачів ОСОБА_3 письмово
уточнив позовні вимоги, просить суд
визнати недійсним свідоцтво на право
особистої власності, видане 23.01.1997 року
виконкомом Ковалівської сільської
ради Монастириського району
Тернопільської області на житловий
будинок, розташований по
вул.Центральна, 396 в с.Ковалівка
Монастириського району Тернопільської
області на ім’я ОСОБА_4, визнати за
позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/4
частину житлового будинку з надвірними
будівлями по вул.Центральна, 396 в
с.Ковалівка Монастириського району
Тернопільської області, визнати за
позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/4
частину спірного будинковолодіння.

Позивач ОСОБА_1 позовні
вимоги і уточнення до нього підтримав
та суду по справі пояснив, що у 1991 році
вся їхня сім’я у складі його дружини –
ОСОБА_2, доньки – ОСОБА_5, зятя – ОСОБА_4
проживала у житловому будинку, що
належав колгоспу, в с. Доброводи
Монастириського району Тернопільської
області. Оскільки на той час він займав
керівну посаду, зокрема працював
директором Монастириської
птахофабрики, у нього була можливість
побудувати власний житловий будинок. У
будівництві спірного будинковолодіння
брали участь всі члени сім’ї, однак
свою частку участі вважає більшою за
трудову участь відповідача ОСОБА_4,
оскільки особисто оплачував всі
будівельні матеріали та
розраховувався за виконану роботу.
Будь-якої письмової домовленості щодо
будівництва спірного будинковолодіння
між сторонами не було, але усно вони
домовились про спільну участь у
будівництві власного житлового
будинку для спільного проживання усієї
сім»ї. Просить суд позов задовольнити.

Представник позивачів –
адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні
позов і уточнення до нього підтримав,
просить його задовольнити. Суду
пояснив, що спірний житловий будинок
побудований за рахунок спільної праці
і за спільні кошти сім»ї, членами якої є
позивачі та відповідачі, і для
спільного проживання, а тому перебуває
у спільній сумісній власності сторін у
відповідності до ч.1 ст.17 Закону України
«Про власність», який діяв на час
існування спірних правовідносин.

Відповідач ОСОБА_5 уточнені
позовні вимоги визнала та суду по
справі пояснила, що її батько ОСОБА_1
вклав значні кошти та свою працю у
будівництво спірного житлового
будинку, що здійснювалось протягом
1992-1993 років. Усі документи, необхідні
для будівництва (заяву про надання
земельної ділянки, генеральний план на
будівництво житла та інші) з гуманних
підстав оформляв на ім’я відповідача
ОСОБА_4, як голову сім’ї. У період
будівництва ОСОБА_4 працював водієм і
отримував невелику заробітну плату, а
тому не міг оплачувати роботу найманих
працівників та придбати будівельні
матеріали, він особисто працював на
будові, а вона з матір»ю готували їжу
робітникам. Хоча у матеріалах справи є
квитанції, видані на ім’я відповідача
– її чоловіка ОСОБА_4, здебільшого
кошти надавав батько ОСОБА_1 З 1997 року
вся їхня сім’я почала проживати у
новозбудованому житловому будинку, як
і до того, вони вели спільне підсобне
господарство, доглядали за будинком,
покращували його стан. Вважає, що
відповідач, оформивши на своє ім’я
свідоцтво право особистої власності на
житловий будинок, порушив право
спільної сумісної власності всіх
членів сім’ї.

Представник відповідача – голова
Ковалівської сільської ради
Монастириського району Тернопільської
області позов та уточнення до нього
визнав та суду пояснив, що саме позивач
ОСОБА_1 звертався у сільську раду із
заявою (яку оформив на ім’я
відповідача ОСОБА_4В.) про надання
земельної ділянки під будівництво
житлового будинку і вклав значні кошти
та свою працю у будівництво
буинковолодіння, розташованого в
с.Ковалівка по вул.Центральна, 396
Монастириського району Тернопільської
області. Дане будинковолодіння
зводилось для спільного проживання
всієї сім’ї. Земельна ділянка площею
0,60 га, на якій розташоване спірне
будинковолодіння, надана у
користування загальними зборами
членів колгоспу відповідачу ОСОБА_4
Позов вважає підставним.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з’явився, хоча судом вживались
відповідні заходи належного
повідомлення про день, час і місце
розгляду справи. Про причини своєї
відсутності суд не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
проаналізувавши та дослідивши докази
по справі, суд приходить до
переконання, що позов підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступного.

Допитаний у судовому засіданні як
свідок позивач ОСОБА_1 по справі
підтвердив, що житловий будинок
будували для всіх членів сім’ї, всі
брали активну участь у його
будівництві. Він оплачував роботу та
доставляв будівельні матеріали,
дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_5
готували їжу, доглядали малолітніх
дітей, зяті ОСОБА_4 та ОСОБА_6 фізичною
працею допомагали будувати будинок.
Хто більше вклав своєї частки
визначити не може, так як проживали
однією сім»єю, вели спільне
господарство, а тому і зводили житло
для спільного проживання.

Допитана у судовому засіданні як
свідок відповідач ОСОБА_5 пояснила, що
після її одруження у 1991 році з
відповідачем ОСОБА_4 вони з чоловіком
проживали разом із батьками у
колгоспному будинку в с. Доброводи
Монастириського району Тернопільської
області. Всі разом вони вели спільне
господарство. ЇЇ батько ОСОБА_1
запропонував побудувати власний
будинок, на що всі погодились. Саме він
написав заяву про надання земельної
ділянки під будівництво житлового
будинку від імені її чоловіка ОСОБА_4
Зборами колгоспу ім.. Ватутіна надано
дозвіл на проведення будівництва. У
будівництво житлового будинку її
батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вклали
найбільше коштів, тоді як вона з
відповідачем ОСОБА_4 отримували
невеликий дохід (деякий час перебувала
у декретній відпустці, а її чоловік
тривалий час не працював), тому вони
здебільшого допомагали своєю
особистою працею в будівництві
будинку. Фінансово також допомагала її
сестра ОСОБА_7, на кошти якої було
придбано колонку, плитку, проводку,
ОСОБА_8 - чоловік рідної сестри матері –
придбав панелі, про що є відповідні
квитанції, а ОСОБА_6 допомагав також і
особистою працею. Першими проживати в
новозбудований будинок перейшли
батьки, а через декілька місяців і вона
з чоловіком.

Як убачається з ксерокопії
витягу з погосподарської книги №13-4 за
1991 – 1995 роки, виданого Доброводівською
сільською радою Монастириського
району Тернопільської області 03.12.2012
року, у домогосподарстві в с.Доброводи
проживали та були зареєстровані:
голова – ОСОБА_1; дружина – ОСОБА_9;
дочка – ОСОБА_10; внук – ОСОБА_11; внучка
– ОСОБА_12; зять – ОСОБА_4; внучка –
ОСОБА_13; внук – ОСОБА_14

Згідно ксерокопії витягу з
погосподарської книги №2 за 1996 – 2000
роки, виданої 03.12.2012 року
Доброводівською сільською радою
Монастириського району Тернопільської
області, у домогосподарстві в
с.Доброводи Монастириського району
Тернопільської області проживали та
були зареєстровані: голова – ОСОБА_1;
дружина – ОСОБА_9; дочка – ОСОБА_5; зять
– ОСОБА_4; внучка – ОСОБА_13; внук –
ОСОБА_14 Сім»я вибула в с. Ковалівка в
січні 1997 року.

Як встановлено у судовому
засіданні, відповідачі ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому
шлюбі з 14.09.1991 року, про що свідчить
ксерокопія свідоцтва про укладення
шлюбу серії І-ИД №427782 від 14.09.1991 року,
виданого Ковалівською сільською радою
Монастириського району Тернопільської
області.

Згідно записів
погосподарської книги №7 ОСОБА_4
користується земельною ділянкою
розміром 0,60 га, на якій розташований
житловий будинок, що підтверджується
довідкою №766, виданою 20.09.2013 року
Ковалівською сільською радою
Монастириського району Тернопільської
області.

Судом установлено, що за
кошти спільного сімейного бюджету
позивачами та відповідачами на
вказаній земельній ділянці в
с.Ковалівка по вул.Центральна
Монастириського району Тернопільської
області побудовано житловий будинок
№396, право власності на який оформлено
23.01.1997 року на відповідача ОСОБА_4

У вказаному
будинковолодінні проживають та
зареєстровані: позивач
ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_1; позивач ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2; дочка позивачів –
відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3; зять
позивачів – відповідач ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_4; внук позивачів ОСОБА_14,
ІНФОРМАЦІЯ_5, про що свідчать довідки
№1193, №1194, видані 27.11.2012 року
Ковалівською сільською радою
Монастириського району Тернопільської
області.

Як убачається із ксерокопії будинкової
книги №5, сторони зареєстровані у
спірному житловому будинку з 24.01.1997
року.

За період спільного
проживання відповідачі та позивачі у
спірному будинководінні виконали інші
опоряджувальні роботи по поліпшенню
стану домоволодіння, оціночна вартість
якого станом на 07.06.2013 року становить 169
600 (сто шістдесят дев’ять тисяч
шістсот) грн., про що СПД ОСОБА_15 ( діє на
підставі сертифікату суб’єкта
оціночної діяльності №11335/11 від31.01.2011
року, виданого ФДМУ, свідоцтво про
реєстрацію у Державному реєстрі
оцінювачів від 07.07.2005 р. №3544) видано
висновок про вартість майна.

У п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 року
№20 «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» роз’яснено, що розглядаючи
позови, пов’язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю, зокрема є:
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(ст.16 Закону України «Про власність»,
ст.22 КпШС України); майно придбане
внаслідок спільної праці членів сім’ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім’ї чи
членами селянського (фермерського
господарства) не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об’єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п.1
ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім’ї наймача
у їх спільну сумісну власність (ст.8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна
власність громадян є частковою. Якщо
розмір часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбані майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створені спільної власності.

У матеріалах справи є
довідка про розмір отриманої
заробітної плати позивача ОСОБА_1, з
якої вбачається, що його заробітна
плата за 1992 рік складає 70 660,67 крб., за 1993
р. – 3 521 165 крб., за 1994 р. – 13 051 296 крб., за
1995 р. – 73 667 000 крб. У той час, як
відповідач ОСОБА_4 з 1992 р. по 1996 р.
працював різноробочим (водій,
робітник), що свідчить про отримання
ним невеликого доходу.

Ч.4 ст.368 ЦК України
встановлено, що майно набуте в
результаті спільної праці та за
спільні кошти членів сім’ї, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Однак, у даному випадку слід
застосовувати чинні на момент
виникнення спірних правовідносин
норми закону, зокрема Закон України
«Про власність».

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України
«Про власність» від 07.02.1991 року (чинного
на час виникнення спірних відносин)
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім’ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Частка учасника спільної
сумісної власності визначається при
поділі майна, виділі частки з спільного
майна, зверненні стягнення на майно
учасника спільної власності за його
боргами, відкритті після нього
спадщини. Оскільки праця є основою
створення і примноження власності
громадян, розмір частки учасника
спільної сумісної власності
визначається ступенем його трудової
участі, якщо інше не випливає із
законодавства України. Розмір часток
у спільній сумісній власності
подружжя визначається за нормами
Кодексу про шлюб та сім'ю. При
відсутності доказів про те, що участь
когось з учасників спільної сумісної
власності (крім сумісної власності
подружжя) у надбанні майна була
більшою або меншою - частки
визначаються рівними (абзац 3 пункту 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» №20 від 22.12.1995 року).

В силу вимог ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Зі змісту ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст.60
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2
надано суду достатньо доказів на
підтвердження участі всіх членів
сім’ї у будівництві спірного
житлового будинку, найму працівників
для виконання будівельних робіт, по
проведенню газопостачання,
водопостачання, електропроводки,
зведення паркану, оплату виконаних
робіт, придбання будівельних
матеріалів (ксерокопії квитанцій,
платіжних доручень, згідно яких на
ім’я позивача ОСОБА_1 видані: накладна
№2342/1 від 24.11.1992 року; накладна №878 від
26.10.1993 року на придбання товару – вапно
палене; товарно- транспорта накладна
від 04.02.1993 року; накладна №802 від 20.10.1993
року; накладна №93 від 13.04.1994 року на
придбання цегли; накладна від 19.07.1993
року на придбання піску; накладна №1776
від 20.10.1993 року; квитанція №475 від 28.11.1991
року на придбання шиферу; накладна №1
від 11.04.1994 року на придбання цегли;
квитанція №326 від 04.07.1994 року на
придбання цементу; квитанція від 27.06.1994
року на придбання скла; накладна від
27.02.1998 року; квитанція №192 від 30.08.1996
року; товарно-транспортна накладна від
30.08.1996 року; накладна №327 від 30.08.1996 року.
На ім’я відповідача ОСОБА_4 видані:
квитанція №100 від 01.03.1993 року на
придбання цементу; накладна №604 від
22.06.1993 року на придбання цементу;
квитанція №272 від 31.05.1993 року на
придбання цегли; накладна №728 від 31.05.1993
року; квитанція №797 від 31.05.1994 рокую. На
ім’я ОСОБА_7 видані: квитанція №338 від
17.05.1993 року на придбання котла;
квитанція №537 від 03.08.1993 року на
придбання плити газової; накладна –
вимога № 542 від 06.05.1993 року на придбання
котла опалювального та автоматики;
накладна-вимога №650 від 11.06.1993 року;
квитанція №455 від 26.05.1993 року; квитанція
№490 від 14.08.1995 року на придбання газової
колонки. На ім’я ОСОБА_8 – родича
позивачів- видані: квитанція №512 від
15.04.1993 року; накладна №647/1 від 15.04.1993
року; накладна №560/1 від 01.04.1993 року;
квитанція №464 від 01.04.1993 року; квитанція
№541 від 22.04.1993 року; накладна №701/1 від
15.04.1993 року).

На підставі наведеного, суд
приходить до переконання, що спірний
житловий будинок №396 з належними до
нього будівлями і спорудами по вул..
Центральній у с. Ковалівка
Монастириського району Тернопільської
області, збудований у 1997 році
сторонами як членами однієї сім»ї, яка,
як в с. Доброводи Монастириського
району Тернопільської області, так і у
спірному житлі, проживала разом, вела
спільне господарство та побут, і є
результатом їхньої спільної праці, а
тому у відповідності до положень
чинного на момент виникнення спірних
правовідносин Закону України «Про
власність» (ст.17), є їхньою спільною
сумісною власністю.

При цьому суд приймає до
уваги також роз»яснення, що містяться у
постанові Пленуму Верховного Суду
України №7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» від 04.10.1991 року, із змінами.

Про постановленні рішення
суд приймає до уваги пояснення свідків
у судовому засіданні. Зокрема,
допитаної у судовому засіданні як
свідка ОСОБА_16, яка суду пояснила, що
протягом 1991-1997 років її сусіди будували
житловий будинок. Так як вона проживає
неподалік, всього за два
будинковолодіння від них, може
підтведити, що ОСОБА_1, а інколи і
ОСОБА_4, особисто займались
будівельними роботами. Жінки – дружина
та дочка позивача – готували їжу. Зі
слів ОСОБА_1 знала, що він брав позику на
придбання цегли.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні
пояснив, що є зятем позивачів, а тому
може підтвердити, що у відповідача
ОСОБА_4 не було фінансової можливості
за власні кошти побудувати будинок, а
ОСОБА_1 всю документацію оформив на
нього, припускаючи, що не зважаючи на
те, за ким оформлено право на особисту
власність, всі члени сім»ї матимуть
рівні права на житло згідно закону. У
будівництві всі брали участь, чоловіки
працювали на будівництві, а жінки
готували їжу. Після завершення
будівництва вся сім’я перейшла туди
жити, спільно вели господарство,
доглядали за майном, постійно
покращували його стан.

Допитаний у судовому
засіданні свідок ОСОБА_17 суду пояснив,
що ОСОБА_1 найняв його, ОСОБА_18 та
ОСОБА_19 виконувати роботи (мурувати
житловий будинок) і розраховувався з
ними за виконану роботу. Його дружина
ОСОБА_2 та донька ОСОБА_5 готували
робітникам їсти, а відповідач ОСОБА_4
допомагав у будівельних роботах.

Свідок ОСОБА_18 підтвердив, що на
будівництві у позивачів працював
майстром. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 допомагали у
будівельних роботах як підсобні
робочі. За виконану найманими
робітниками роботу розрахувався
господар - ОСОБА_1, який ще й до того ж
доставляв усі будівельні матеріали.

Аналогічні пояснення дав суду
допитаний як свідок ОСОБА_19

Крім цього, суд приймає до
уваги пояснення допитаних у судовому
засіданні як свідків позивача ОСОБА_1
та відповідача ОСОБА_5

З урахуванням фактичних
обставин справи, наданих сторонами
доказів, пояснень свідків у судовому
засіданні, суд приходить до
переконання, що спірний житловий
будинок з надвірними будівлями і
спорудами, розташований в с.Ковалівка
по вул.Центральна, 396 Монастириського
району Тернопільської області,
збудований сторонами за спільні кошти,
за рахунок спільної праці, для
спільного проживання, а тому є
об’єктом спільної сумісної власності.

Статтею 41 Конституції України
проголошено, що ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Суд вважає, що у даному випадку
порушені права позивачів, а тому позов
підлягає до часткового задоволення.

Оскільки сторонами не надано достатніх
доказів про те, що участь когось з
учасників спільної сумісної власності
у надбанні майна була більшою або
меншою, що не спростовано в судовому
засіданні й самими сторонами, частки у
спірному будинковолодінні слід
визначити рівними, позов слід
задовольнити частково, а саме визнати
за позивачами право власності на 1/4
частину спірного будинковолодіння за
кожним. Що ж стосується вимоги про
визнання недійсним свідоцтва про право
на особисту власність на спірний
житловий будинок, то вона підлягає до
часткового задоволення, слід визнати
частково недійсним даного свідоцтва
про право особистої власності на
житловий будинок від 23.01.1997 року,
виданого виконкомом Ковалівської
сільської ради Монастириського району
Тернопільської області.

У задоволенні решти позовних вимог –
відмовити.

Керуючись Конституцією
України, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213-215, 292, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, ст.17 Закону України «Про
власність», постановою №7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» від 04.10.1991 року, із змінами,
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.1995 року №20 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності», із
змінами, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, Ковалівської сільської
ради Монастириського району
Тернопільської області про визнання
недійсним свідоцтва на право особистої
власності на житловий будинок,
визнання права власності –
задовольнити частково.

Визнати частково недійсним
свідоцтво на право особистої власності
на житловий будинок №396 по
вул.Центральній у с.Ковалівка
Монастириського району Тернопільської
області, видане 23.01.1997 року виконавчим
комітетом Ковалівської сільської ради
Монастириського району Тернопільської
області на ім’я ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/4 частину житлового
будинку №396 з відповідною частиною
надвірних будівель і споруд по вул.
Центральній у с.Ковалівка
Монастириського району Тернопільської
області.

Визнати за ОСОБА_2 право
власності на 1/4 частину житлового
будинку №396 з відповідною частиною
надвірних будівель і споруд по
вул.Центральній у с.Ковалівка
Монастириського району Тернопільської
області.

У задоволенні решти
позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення до
апеляційного суду Тернопільської
області через Монастириський районний
суд. Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

ОСОБА_20