Апеляційний суд міста Севастополя
в першій інстанції Гаркуша О.М.
Доповідач апеляційної
інстанції Клочко В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Севастополя у
складі:

головуючого судді - Клочка В.П.,

суддів - Володіної Л.В.,
Водяхіної Л.М.,

при секретарі: - Григорчук І.О.,

за участю: - представника позивача
ОСОБА_4, представника відповідача
Борзова С.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Севастополі апеляційні
скарги ОСОБА_6 та комунального
підприємства «Благоустрій» на рішення
Ленінського районного суду м.
Севастополя від 09 жовтня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
комунального підприємства
«Благоустрій» Севастопольської
міської Ради про визнання незаконним
та скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, стягнення коштів
по листу непрацездатності, середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди, спонукання до
виконання певних дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року позивач звернулася до
суду з позовом до відповідачів, в якому
просила суд визнати незаконним та
скасувати наказ про звільнення від
22.05.2013 року, відновити її на посаді
начальника відділу реклами КП
«Благоустрій СМР», зобов`язати
відповідача надати їй відпустку за
вагітністю та родам з 26.06.2013 року на
підставі лікарняного листа, стягнути з
відповідача заробітну плату за час
вимушеного прогулу за період з 23.05.2013
року, стягнути моральну шкоду у розмірі
10 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачка працювала в КП
«Благоустрій» СМР на посаді начальника
відділу реклами з 24.04.2013 року. 22 травня
2013 року вона була звільнена з роботи на
підставі п.6 ст.40 КЗпП України.
Позичаяка вважає звільнення
незаконним, оскільки 22.05.2013 року вона
була на роботі цілий робочий день та
ніхто не говорив їй про звільнення. З
23.05.2013 року позивачка знаходилася на
лікарняному, а 03.06.2013 року, коли вона
вийшла на роботу, на її робочому місці
була інша особа. Позивачка вказує, що
була звільнена у зв`язку з поновленням
на роботі працівника, який раніше
виконував цю роботу, але рішенням суду
цей працівник був поновлений на посаді
лише з 10.06.2013 року. Крім того, позивачка
вказує, що вона вагітна, а діюче
законодавство забороняє звільнення
вагітних жінок за ініціативою
адміністрації. Внаслідок незаконного
звільнення позивачці були завдані
моральні страждання, вона лишилася
єдиного доходу, було порушено
звичайний уклад її життя.

Рішенням Ленінського районного суду
м.Севастополя від 09 жовтня 2013 року
позов задоволено частково. Визнано
незаконним наказ КП «Благоустрій» СМР
про звільнення позивачки. Поновлено
ОСОБА_6 на посаді начальника відділу
реклами КП «Благоустрій» СМР з 23 травня
2013 року. Стягнуто з КП «Благоустрій»
СМР середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 23.05.2013 року по
27.05.2013 року - 650,73 грн., з 03.06.2013 по 25.06.2013 р.
- 3687,47 грн., моральну шкоду у розмірі 1000
грн., а всього 5338,20 грн. У задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
ставиться питання про скасування
рішення суду від 09 жовтня 2013 року, у
частині визначення розміру середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
розміру моральної шкоди, з підстав
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Відповідач також не погодився з
рішенням суду та подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду від
09 жовтня 2013 року скасувати з підстав
невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, заслухавши осіб, що з'явилися у
судове засідання, дослідивши матеріали
справи та перевіривши доводи
апеляційних скарг, вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає
частковому задоволенню, а апеляційна
скарга КП "Благоустрій" відхиленню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка була прийнята на посаду
начальника відділу по рекламі КП
«Благоустрій» Севастопольської
міської Ради відповідно до наказу від
24.04.2013 року (а.с.56).

Відповідно до наказу від 22 травня 2013
року ОСОБА_6, начальника відділу
реклами КП «Благоустрій» СМР, при
неможливісті переведення на іншу
посаду, у зв`язку з відновленням на
посаді робітника, що раніше виконував
цю роботу, було звільнено на підставі
п.6 ст.40 КЗпП України (а.с.58).

Відповідно до листа Територіальної
державної інспекції з питань праці у
м.Севастополі, в КП «Благоустрій» СМР
була проведена перевірка дотримання
законодавства України про працю.

Під час перевірки було встановлено, що
звільнення ОСОБА_6 22.05.2013 року за ч.6 ст.40
КЗпП відбулося без підстав,
передбачених цією статтею, а саме:
відновлення на роботі працівника, який
раніше виконував цю роботу оскільки
працівника, який раніше виконував цю
роботу було поновлено на роботі
рішенням Ленінського районного суду
м.Севастополя тільки 10.06.2013 року (тобто
через 18 днів після звільнення
позивачки), яке надійшло на
підприємство 19.06.2013 року, про що на
підприємстві був виданий наказ №114 від
19.06.2013 р.(а.с.15).

Таким чином, судом першої інстанції
було належним чином встановлено, що
22.05.2013 року підстави для звільнення
ОСОБА_6 за п.6 ст.40 КЗпП України у
підприємства були відсутні.

Крім того звільнення позивачки
відбулося у порушення вимог ст.184 КЗпП
України.

Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України
звільнення вагітних жінок і жінок, які
мають дітей віком до трьох
років,одиноких матерів при наявності
дитини віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу не
допускається.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка під час звільнення була
вагітна (а.с.16). Доводи відповідача, що
позивачка не повідомляла підприємство
про свою вагітність спростовуються
матеріалами справи.

Відповідно до заяви ОСОБА_6, наявною у
матеріалах справи, вона повідомляла
підприємство про те, що вона перебуває
на обліку за вагітністю (а.с.2). Крім
того, з 26.06.2013 року вона повинна була
знаходитися на лікарняному у зв`язку з
вагітністю та пологами (а.с.16).

Таким чином, судом вірно встановлено,
що відповідач, поновлюючи на роботі
іншого працівника вже знав про
вагітність позивачки.

На підставі наведеного наказ про
звільнення ОСОБА_6 є незаконним,
винесеним зі значним порушенням вимог
діючого законодавства України про
працю.

Колегія суддів не може погодитися з
рішенням суду у частині стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу з дня звільнення по дату
отримання лікарняного у зв`язку з
пологами з урахуванням лікарняного
листка від 23 травня 2013 року.

Судом було вірно застосовано при
проведенні розрахунку Порядок
обчислення середньої заробітної плати,
затверджений постановою Кабінету
міністрів України №100 від 08.02.1995 року та
вірно визначено середньоденний
заробіток позивача у розмірі 216,91 грн.

Колегія суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги позивачки, що на
час відсутності на роботі (вимушеного
прогулу) на працівника не
розповсюджуються соціальні гарантії,
бо діючим законодавством не
передбачено такого виду компенсації за
вимушений прогул.

Таким чином, висновки суду, що робітник
після відновлення на посаді може
звернутися з лікарняними листками до
бухгалтерії підприємства з вимогами
щодо виплати відповідних грошових
коштів є помилковими.

Враховуючи встановлений судом першої
інстанції розмір середньоденного
заробітку позивачки у сумі 216.91 грн,
розрахований на підставі довідки
відповідча (а.с.54), колегія суддів
приходить до висновку, що на користь
ОСОБА_6 підлягає стягненню середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
23.05.2013 року по дату постановлення
рішення суду першої інстанції (09.10.2013
р.). Тобто середній заробіток, що
підлягає стягненню з підприємства
дорівнює 21257,18 грн. (216, 91 грн. х 98 робочих
днів).

Доводи апеляційної скарги позивача
щодо стягнення моральної шкоди
колегія суддів вважає
необгрунтованими.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, суд врахував характер
та глибину страждань позивача,
порушення його звичайного способу
життя внаслідок незаконного
звільнення

Доводи апелянта щодо стягнення
моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. не
підтверджуються матеріалами справи.

Позивачкою не надано доказів, що
підтверджують заподіяння моральних,
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру у розмірі, в
якому вона просить.

Доводи апеляційної скарги
представника КП «Благоустрій» СМР щодо
незаконності рішення суду першої
інстанції колегія суддів вважає
безпідставними.

Відповідач зазначає, що судом першої
інстанції було прийнято у якості
однієї з підстав для відмови у позові
помилковий висновок територіальної
інспекції з питань праці, що підстави
для звільнення позивачки за п.6 ст.40
КЗпП були відсутні. Відповідач вказує,
що ОСОБА_9 було відновлено на посаді 23
травня у зв`язку з його звернення на
ім`я директора щодо незаконності свого
звільнення.

Вказані обставини, на думку колегії
суддів, жодним чином не спростовують
тих обставин, що звільнення позивачки
відбулося зі значним порушенням вимог
трудового законодавства. Відповідно до
рішення суду працівника ОСОБА_9
необхідно було поновити на посаді 3
10.06.2013 року, а не з 23.05.2013 року. Крім того
звільнення ОСОБА_6, відповідно до ст.184
КЗпП не допускається.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що рішення суду у частині
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу ухвалено з
порушенням та при неправильному
застосуванні норм матеріального і
процесуального права, та на підставі ч.1
ст.309 ЦПК України підлягає зміні.

Керуючись ст. 303,304,307, ч.1 ст.309,313,314,316,317
ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу комунального
підприємства "Благоустрій" відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Севастополя від 09 жовтня 2013 року в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу -
змінити.

Стягнути з комунального підприємства
"Благоустрій" Севастопольської міської
Ради на користь ОСОБА_6 середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
23.05.2013 року по 09.10.2013 року у розмірі 21 257,18
грн. без урахування податків та інших
загальнообов`язкових платежів.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
В.П. Клочко

Судді:
Л.В. Володіна

Л.М.
Водяхіна