Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року Кіровский райсуд м.
Донецька в складі

судді Юр'євої Т.І.

при секретарі Власенко Н.М.

за участю позивача ОСОБА_1

і відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу про
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому вказує, що 18 квітня 2011 року
Кіровським райсудом м. Донецька
винесено вирок, яким він - ОСОБА_1 - по
скарзі приватного обвинувачення
ОСОБА_2, у скоєнні ним 28 липня 2006 року
приблизно о 12 години злочину,
передбаченому ст. 125 ч.2 КК України,
виправдано за недоведеністю його
участі у скоєнні вказаного злочину.

Не погодившись з вказаним вироком
суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу,
та 30 вересня 2011 року ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
скарга була залишена без задоволення, а
вирок Кіровського райсуду м. Донецька
від 18.04.2011 року залишений без змін.

ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, яка
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду кримінальних і
цивільних справ 30 жовтня 2012 року
залишена без задоволення, а вирок
Кіровського райсуду м. Донецька від 18
квітня 2011 року та ухвала Апеляційного
суду Донецької області від 30 вересня
2011 року залишено без змін.

ОСОБА_2 звинувачувала його в тому, що
він 28 липня 2006 року, приблизно о 12
години на земельній ділянці,
розташованій напроти будинку №6 по вул.
Пєєвої у м. Донецьку, в процесі сварки,
на грунті довгострокових особистих
неприязних відносин, спочатку побив
потерпілу ОСОБА_2, а потім ще і душив її
мотузкою, внаслідок чого спричинив
ОСОБА_2 поверхневе шкірне садно шиї
зліва, по одному сінцю на зовнішній
поверхні лівого стегна в середній
третині, на внутрішній поверхні в
області лівого гомілковостопного
суглобу, забив м’яких тканин лівого
стегна, забив і травми шиї, гематому
лівої половини гортані,
посттравматичний ларінготрахєіт,
посттравматичний набряк глотки, що
відносяться до легких тілесних
ушкоджень, що викликають за собою
короткочасний розлад здоров’я.

Він з самого початку розгляду справи на
досудовому слідстві і в судових
засіданнях категорично заперечував
факт заподіяння ним будь-яких тілесних
ушкоджень ОСОБА_2, та при цьому
вказував, що він 28.07.2006 року знаходився
у дворі свого будинку. Приблизно о 12
годині він почув стук хвіртки сусідки
ОСОБА_2, яка пішла на город. Там був
натягнутий шнур, який розмежовував
землю на ділянки. ОСОБА_2 почала
відв’язувати цей шнур, на що він зробив
їй зауваження. Однак, ОСОБА_2
відповіла, що цей город належить їй, а
тому вона буде робити, що захоче. Він
пішов за відеокамерою, щоб зафіксувати
незаконні дії ОСОБА_2, а коли
повернувся, то остання вже була на
своїй частині городу. В цей день
ніякого конфлікту не було.

Суд першої інстанції прийшов до
переконання в тому, що аргументи
потерпілої ОСОБА_2, викладеної нею у
скарзі приватного обвинувачення і в
своїх свідченнях суду відносно скоєння
ним злочину, передбаченого ст. 125 ч.2 КК
України, не підтвердилися відповідними
доказами, спростовувалися
дослідженими в судовому засіданні
доказами в їх сукупності, не
відповідають вимогам закону і
фактичним обставинам справи,
встановленим в судовому засіданні.
Судом було зазначено, що ОСОБА_2,
порушуючи вимоги ст. 62 Конституції
України, обґрунтовувала звинувачення
його у скоєнні злочину, передбаченому
ст. 125 ч.2 КК України не на безперечних
об’єктивних доказах, зібраних
відповідно до норм процесуального
закону, а лише на припущеннях і на
доказах, отриманих незаконним шляхом.

Покази свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5,
контри були зазначені ОСОБА_2, як
очевидці події, суд до уваги не взяв з
огляду на те, що їх показання не
відповідають обставинам справи ,
свідомо є неправдивими, вказані особи
не були очевидцями події злочину, а
були свідками з метою штучного
створення доказів обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінальної
справи, з допитом значного числа
свідків, не знайшла свого
підтвердження версія потерпілої
ОСОБА_2, що при обставинах, викладених у
скарзі приватного звинувачення, він
заподіяв ОСОБА_2 легкі тілесні
ушкодження, що викликають
короткочасний розлад здоров’я .

Внаслідок вказаних подій йому була
завдана велика моральна шкода, яка
виражається у сильному нервовому
потрясінні і перенесеному ним шоці.
Внаслідок протиправних дій
відповідачки він відчував
психологічний дискомфорт. Він був
пригнічений і пригноблюваний, змучений
постійними болями голови та серця,
безсонними ночами. На час розгляду
справи він працював у державної
пожежної частині №2 м. Донецька на
посаді командира відділення. У
зв’язку з постійними викликами до
суду він був вимушений залишати своє
робоче місце. Він ходив по судах, та був
змушений вислухувати лживі
обвинувачення зі сторони ОСОБА_2 та її
свідків, постійні звинувачення у
діях, які він не здійснював,
принижували його честь та гідність
серед сусідів, знайомих, та колег на
роботі.

Заподіяну йому моральну шкоду він
оцінює у 20 000 грн. Ця сума визначена ним
виходячи з Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року за № 4 «Про судову практику по
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», тобто особа, якої
неправомірними діями заподіяна
моральна шкода, має право подати позов
про її відшкодування. У зв'язку із чим
позивач просити відшкодувати
заподіяну йому моральну шкоду
відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України.

У судовому засіданні позивач повністю
підтримав позов і дав суду пояснення,
аналогічні вище викладеному.

Відповідачка позов не визнала, суду
пояснила, що з позивачем склалися
вкрай неприязні відносини з 2005 року.
Він її неодноразово бив, то що він
виправданий за злочин , передбачений
ст. 125 ч. 2 КК України. їй звісно, але вона
все одне вважає його винним . Зараз у
суді ї ще одна справа за
обвинуваченням позивача , він її ще раз
побив. Вона є інвалідом 1 групи,
причина інвалідності це захворювання
опорно – рухового апарату. Вона
отримує пенсію у розмірі понад 1000 грн.
Інших доходів вона не має.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи вважає, що
позов підлягає частковому
задоволенню.

Встановлено, що з 2005 року між
сторонами склалися неприязні
відносини, як сусідами на побутовому
ґрунті. Ці сварки між ними зачапають
інших людей. Так, з рішення
Кіровського райсуду м. Донецька від 14
лютого 2006 року та Рішення Апеляційного
суду Донецької області від 7 квітня 2006
року вбачається, що на черговому
засіданні громадського комітету
мікрорайону №8 Кіровського району м.
Донецька ОСОБА_2 суд зобов’язав
спростувати поширену недостовірну
інформацію у вигляді виказаних нею
образливих висловів, які порочать
честь, гідність та ділову репутацію
позивача, було визнано, що поширені нею
відомості є неправдивими. Суд дійшов
висновку, що відповідачка ОСОБА_2,
неправдивою інформацією завдала
позивачу моральну шкоду.

Незважаючи на те, що відповідачка
сплатила заподіяну моральну шкоду
позивачу у розмірі 300 грн. за
вищевказаним рішенням Апеляційного
суду Донецької області, але вона
продовжувала свою неправомірну
діяльність відносно позивача.

З відповіді прокурора Донецької
області від 12.12.2013 року вбачається., що
ОСОБА_2 26.08.2010 року звернулась до суду
зі скаргою приватного обвинувачення
щодо притягнення до кримінальної
відповідальності ОСОБА_1, який
спричинив їй тілесні ушкодження 28.07.2006
року. Вироком Кіровського райсуд м.
Донецька від 18.04.2011 року ОСОБА_1
виправдано за ст. 125 ч.2 КК України.

Не погодившись з вказаним вироком
суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу,
та 30 вересня 2011 року ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
скарга була залишена без задоволення, а
вирок Кіровського райсуду м. Донецька
від 18.04.2011 року залишений без змін.

ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, яка
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду кримінальних і
цивільних справ 30 жовтня 2012 року
залишена без задоволення, а вирок
Кіровського райсуду м. Донецька від 18
квітня 2011 року та ухвала Апеляційного
суду Донецької області від 30 вересня
2011 року залишено без змін.

Суд першої інстанції прийшов до
переконання в тому, що аргументи
потерпілої ОСОБА_2, викладеної нею у
скарзі приватного обвинувачення і в
своїх свідченнях суду відносно скоєння
ОСОБА_1 злочину, передбаченого ст. 125 ч.2
КК України, не підтвердилися
відповідними доказами,
спростовувалися дослідженими в
судовому засіданні доказами в їх
сукупності, не відповідають вимогам
закону і фактичним обставинам справи,
встановленим в судовому засіданні.

В ході судового розгляду кримінальної
справи, з допитом значного числа
свідків, не знайшла свого
підтвердження версія потерпілої
ОСОБА_2, що при обставинах, викладених у
скарзі приватного звинувачення, ОСОБА_1
заподіяв ОСОБА_2 легкі тілесні
ушкодження, що викликають
короткочасний розлад здоров’я.

Суд вважає встановленим, що протягом
усього досудового слідства та розгляду
справи судом, були порушені позивачеві
нормальні життєві зв’язки. Для
організації ним свого життя, він
витратив додаткові зусилля. Ним зайво
витрачено особисту енергію та час, які
він міг витратити з користю, як для
суспільства, так і для своїх родичів,
близьких людей, а також для себе.
Моральні страждання, отримані ним при
незаконному притягненні його до
кримінальної відповідальності за
приватним обвинуваченням
відповідачки, призвели до погіршення
стану його здоров’я, позбавили його
можливості реалізовувати його звички
та бажання.

Виправдувальним вироком суду, який
набув законної сили, було зазначено,
що ОСОБА_2, порушуючи вимоги ст. 62
Конституції України, обґрунтовувала
звинувачення ОСОБА_1 у скоєнні
злочину, передбаченому ст. 125 ч.2 КК
України не на безперечних об’єктивних
доказах, зібраних відповідно до норм
процесуального закону, а лише на
припущеннях і на доказах, отриманих
незаконним шляхом.

Цім вироком суду встановлено, що
свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, котри
були зазначені ОСОБА_2, як очевидці
події, суд до уваги не взяв з огляду на
те, що їх показання не відповідають
обставинам справи, свідомо є
неправдивими, вказані особи не були
очевидцями події злочину, а були
свідками з метою штучного створення
доказів обвинувачення.

Вказані данні свідчать про те, що
відповідачка з метою звинувачення
ОСОБА_1, дійсно розповсюджувала
відомості серед значного числа осіб,
яки не відповідають дійсності, але ці
особи вірили їй, та давали
неправдиві показання в суді, що
призвело до погіршення його стосунків
із оточуючими людьми.

На час розгляду справи він
працював у державної пожежної частині
№2 м. Донецька на посаді командира
відділення. У зв’язку з постійними
викликами до суду він був вимушений
залишати своє робоче місце, давати
пояснення колегам про причину його
викликів до суду. Він ходив по судах, та
був змушений вислухувати постійні
звинувачення у діях, які він не
здійснював, що принижували його честь
та гідність серед сусідів, знайомих,
та колег на роботі.

Внаслідок вказаних подій
позивачу була завдана моральна
шкода, яка виражається у нервовому
потрясінні. Внаслідок протиправних дій
відповідачки він відчував
психологічний дискомфорт, він був
пригнічений і пригноблюваний.

Суд вважає встановленим, що
відповідачка дійсно протягом
тривалого часу розповсюджувала
відомості відносно позивача, які
принижували його честь і гідність та
ділову репутацію.

Згідно Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р.,
під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних або фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній або юридичній
особі незаконними діями або без діями
інших осіб.

Згідно п. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, заподіяна фізичній або
юридичній особі також відшкодовується
особою, що заподіяли його.

Згідно з ст. 23 ЦК України, позивач має
право на відшкодування моральної
шкоди. Моральна шкода полягає: у
душевних стражданнях, яки фізична
особа зазнала у зв’язку зі знищенням
чи пошкодженням її майна, у приниженні
чести та гідності цієї особи.

Як роз’яснено у п. 5 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди» від 25.05.2001 р., суду необхідно у
кожній справі з’ясувати характер
правовідносин сторін і встановити
якими правовими нормами вони
регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування
моральної шкоди при даному виді
правовідносин, коли набравши чинності
законодавчий акт, що визначає умови и
порядок відшкодування моральної шкоди
в цих випадках, та коли були вчинені
дії, якими заподіяно цю шкоду.

Враховуючі характер дій відповідачки,
душевних страждань позивача, вимоги
розумності, суд вважає, що розмір
моральної шкоди, яка заподіяна
позивачу діями відповідачки
становить 500 грн.

Підстав для відшкодування моральної
шкоди у більшому розмірі не має.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 213, 215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
моральну шкоду у розмірі 500 грн.
(п’ятсот грн.).

Рішення може бути оскаржене протягом 10
днів з дня його оголошення.

Суддя: