Єдиний унікальний номер 205/7178/13-ц
справа № 2/205/3344/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Залімської Н.В.,

при секретарі Кравцову С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, про
встановлення факту належності
правовстановлюючого документу,
визначення часток в праві спільної
сумісної власності, припинення права
спільної сумісної власності та
визнання права власності на частину
квартири в порядку спадкування за
законом, –

ВСТАНОВИВ:

Позивачі 22 серпня 2013 року звернулися до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3,
третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, про
встановлення факту належності
правовстановлюючого документу,
визначення часток в праві спільної
сумісної власності, припинення права
спільної сумісної власності та
визнання права власності на частину
квартири в порядку спадкування за
законом. В обґрунтування позовних
вимог посилалися на те, що квартира
АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної
власності належить позивачам, ОСОБА_3
та ОСОБА_5 07 грудня 2012 року помер ОСОБА_5
Після його смерті відкрилась спадщина
на частину спірної квартири. ОСОБА_1 є
єдиним спадкоємцем першої черги за
законом після смерті ОСОБА_5, яка
належним чином прийняла спадщину,
оскільки проживала зі спадкодавцем на
час його смерті та у встановлений
законом строк звернулась до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини. Однак, приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
було відмовлено ОСОБА_1 в видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом в зв’язку з тим, що частки у
праві спільної сумісної власності не
визначені. У правовстановлюючому
документі на квартиру, написаному на
російській мові, по батькові позивача
ОСОБА_2 записано як «Евгеньевна», а у
паспорті – «Евгениевна».

Позивачі просили суд встановити факт
належності ОСОБА_2 свідоцтва про право
власності на житло від 10 березня 1999
року; визначити частки ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, померлого 07 грудня 2012
року, в праві спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_1 рівними,
по 1/4 частині; припинити право спільної
сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_5, померлого 07 грудня 2012
року, в праві спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати
за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після смерті батька ОСОБА_5,
померлого 07 грудня 2012 року.

04 жовтня 2013 року до суду надійшла заява
позивача ОСОБА_2 з проханням розглядати
справу без її участі, позовні вимоги
підтримує в повному обсязі.

У своїй заяві від 23 грудня 2013 року
позивач ОСОБА_1 просила справу
розглядати за її відсутності, позовні
вимоги підтримує у повному обсязі та
просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у своїй заяві від 23
грудня 2013 року просила справу
розглядати без її участі, позовні
вимоги визнає в повному обсязі.

Приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4 в
судове засідання не з’явилась, про
дату, час та місце слухання справи
повідомлялась належним чином, про
причини неявки суд не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи в
разі якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані та здобуті докази,
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню за наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
на праві спільної сумісної власності
належала ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 10 березня 1999
року, виданого ВАТ «Дніпровськпромбуд»
згідно з розпорядженням від 10 березня
1999 року № 1606, зареєстрованого в МБТІ у
реєстрову книгу за № 424п-299-5 (а.с. 11).

Однак, у вищезазначеному свідоцтві по
батькові ОСОБА_2 на російській мові
зазначено як «Евгеньевна», а у паспорті
громадянина України серії АН 886124,
виданому Ленінським РВ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській області 09
червня 2010 року, – «Евгениевна» (а.с. 11,
23). Таким чином, суд вважає за можливе
встановити факт належності ОСОБА_2
свідоцтва про право власності на житло
від 10 березня 1999 року, виданого ВАТ
«Дніпровськпромбуд» згідно з
розпорядженням від 10 березня 1999 року №
1606, зареєстрованого в МБТІ у реєстрову
книгу за № 424п-299-5.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України
суд розглядає справи про встановлення
факту належності правовстановлюючих
документів особі, прізвище, ім’я, по
батькові, місце і час народження якої,
що зазначені в документі, не збігаються
з ім’ям, по батькові, прізвищем, місцем
і часом народження цієї особи,
зазначеним у свідоцтві про народження
або паспорті.

07 грудня 2012 року ОСОБА_5 помер (а.с. 10).
Після його смерті відкрилась спадщина
на 1/4 частину вищезазначеної квартири.
Єдиним спадкоємцем першої черги за
законом, який претендує на спадщину
після смерті ОСОБА_5, померлого 07 грудня
2012 року, є: донька спадкодавця – ОСОБА_1
(а.с. 18-21), яка належним чином прийняла
спадщину, оскільки проживала та були
зареєстрована зі спадкодавцем на час
його смерті (а.с. 13-14). Крім того, ОСОБА_1 у
встановлений законом шестимісячний
строк звернулась до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини (а.с. 49).

У відповідності зі ст. 1261 ЦК України, у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець, який постійно проживав із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього ж Кодексу,
він не заявив про відмову від неї.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України
передбачено, що спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно зі
спадкодавцем, має подати нотаріусу
заяву про прийняття спадщини.

На підставі ч. 1 ст. 1270 ЦК України для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Однак, приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 було
відмовлено ОСОБА_1 в видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом через
те, що частки у праві спільної сумісної
власності не визначені (а.с. 9).

Таким чином, суд вважає за можливе
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4
частину спірної квартири в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_5, померлого 07 грудня 2012
року.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно).

На підставі ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю.

Згідно ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі
виділу частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

До того ж відповідно до п. 12 Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» у разі смерті
співвласника приватизованого будинку
(квартири) частки кожного із
співвласників є рівними. Для
оформлення права на спадщину закон
також не вимагає рішення суду про
визначення частки спадкодавця.

Зважаючи на викладене, розглядаючи
даний спір в межах заявлених вимог,
оцінюючи здобуті по справі докази щодо
їх належності, допустимості,
достовірності, а також достатності та
взаємності зв’язку у сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись п.
12 Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування», ст. ст. 15-16,
355, 368, 370, 1261, 1269-1270 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, ч. 2 ст. 197, ст.
ст. 212, 213-215, 218, 256
Цивільно-процесуального кодексу
України, суд, –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, про
встановлення факту належності
правовстановлюючого документу,
визначення часток в праві спільної
сумісної власності, припинення права
спільної сумісної власності та
визнання права власності на частину
квартири в порядку спадкування за
законом – задовольнити частково.

Встановити факт належності ОСОБА_2
правовстановлюючого документу –
свідоцтва про право власності на житло
від 10 березня 1999 року, виданого ВАТ
«Дніпровськпромбуд» згідно з
розпорядженням від 10 березня 1999 року №
1606, зареєстрованого в МБТІ у реєстрову
книгу за № 424п-299-5.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_5, померлого 07 грудня 2012
року.

В іншій частині позову – відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Н.В. Залімська