Єдиний унікальний номер 243/6546/13-ц
Справа № 2/243/2524/2013
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

25 грудня 2013 року

Слов'янський міськрайонний суд
Донецької області у складі:

головуючої - судді
Ільяшевич
О.В.,

при секретарі
Ляшко
О.О.,

за участю позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Слов'янська
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, та зустрічною
позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
встановлення факту спільного
проживання, визнання житлового будинку
об’єктом спільної сумісної власності,
визнання права власності на 1/2 частку
житлового будинку, вселення, -

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням. В
обґрунтування своїх вимог зазначила,
що вона являється власником будинку №
21, розташованого по вул. Павленка у м.
Слов’янську Донецької області. Разом
із нею за даною адресою зареєстрований
ОСОБА_4, який з 2007 року по 2012 рік
проживав із нею у фактичних шлюбних
відносинах. Фактично відповідач вибув
з постійного місця проживання в
березні 2012 року, вибув за власною
ініціативою, на постійне місце
проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, де він по даний
час проживає з іншою жінкою. Особистих
речей у відповідача у будинку немає,
будь-яких витрат по утриманню будинку
він не несе. В даний час позивачка не
може в повному обсязі розпоряджатись
своїм майном, у зв’язку з цим, просить
визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням.

20 вересня 2013 року ОСОБА_4 звернувся із
зустрічним позовом, де просить
встановити факт спільного проживання
однією сім’єю із ОСОБА_1І.в період часу
з 14 жовтня 2008 року по 30 травня 2011 року.
Визнати житловий будинок № 21 з
господарськими побутовими спорудами
та будівлями, розташований по вул..
Павленка у м. Слов’янську спільним
майном подружжя, визнати за ним право
власності на 1/2 частку житлового
будинку № 21 з господарськими
побутовими спорудами та будівлями,
розташований по вул.. Павленка у м.
Слов’янську, не чинити перешкоди у
користуванні житлом та вселити у
будинок № 21, розташований по вул..
Павленка у м. Слов’яньску. В
обґрунтування позову зазначив, що із
ОСОБА_1 він проживає у фактичних
шлюбних відносинах з 2001 року. Однак в
період часу до 13 жовтня 2008 року він
перебував у шлюбі із іншою жінкою –
ОСОБА_5, з якою однією сім’єю не жив,
спільного господарства не вів. В період
часу з 2002 року вони із ОСОБА_1 зібрали
кошти на купівлю будинку. 13 липня 2005
року був укладений договір
купівлі-продажу будинку, між ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_1, за яким ОСОБА_1
придбала будинок № 21 по вул.. Павленка у
м. Слов’янську. Крім того, він особисто
в рахунок купівлі будинку передав
аванс у розмірі 500 доларів США
власникам будинку, про свідчить
розписка. В 2007 році він зареєструвався
у спірному домоволодінні. З даного часу
постійно проживав із ОСОБА_1 у даному
домоволодінні. В травні 2011 їх із
відповідачкою сім’я розпалась, через
постійні конфлікти, однак він
продовжував проживати у будинку до
літа 2013 року, тоді коли ОСОБА_1 змінили
замки та вивезла його майно із
домоволодіння. Також зазначив, що під
час спільного проживання за спільні
кошти із ОСОБА_1 в період часу з 2009 року
вони провели істотні покращення
домоволодіння, а саме: встановили новий
паркан, викопали новий підвал, залили у
ньому залізобетонні стіни, укріплення,
спорудили нову зливну яму, змінили
каналізацію в будинку, провели водогін
у будинок, прибудували кухню та ванну
кімнату, встановили нові
металопластикові вікна, оштукатурили
стіни, переклали піч, змінили
електропроводку, в тому числі провели
світло прибудинкової ділянки,
встановив електричні автомати,
електродзвоник у будинку, побудували
металевий вольєр для собак, навіс для
збереження дров, змінили металеві
труби водогону до будинку на
пластикові, встановили металічний бак
для накопичення води, пристроїли
приміщення котельної до житлового
будинку, придбали новий котел,
спорудили вентиляцію з підвалу,
побудували нову душеву у дворі,
побудували новий залізобетонний сарай,
нову теплицю.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні
первісний позов підтримала, з підстав
вказаних в позовній заяві, просила його
задовольнити. Ствердила, що просить
визнати відповідача таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням у її будинку, оскільки як
колишній член її сім’ї не проживав у
будинку понад один рік. Визнала, що з
березня 2012 року по літо 2013 року він
дійсно приходив до домоволодіння у
сарай, де працював на станку, однак у
будинок не заходив, особисті речі з
нього забрав. Проти задоволення позову
ОСОБА_4 заперечила, та пояснила, що
будинок купувала за власні кошти,
розписка про отримання авансу була
написана значно пізніше за проханням
самого ОСОБА_4. Вона не проживала
спільно із ОСОБА_4 на час придбання
будинку, хоч і знала його. На час
придбання нею будинку, він перебував у
шлюбі із іншою жінкою. Визнала, що
дійсно в 2007 році ОСОБА_4 вселився до неї
в будинок, вони стали проживати як
дружина та чоловік. Визнала, що дійсно
вони перебували у фактичних шлюбних
відносинах та проживали разом як сім’я
в період часу з 14 жовтня 2008 року по 30
травня 2011 року. На її думку, шлюбні
відносини вони припинили с моменту
виселення ОСОБА_4 – березень 2012 року.
Позов ОСОБА_4 в частині визнання права
власності на ? частку будинку не
визнала. Вказала, що будинок придбаний
на її власні кошти, будь-яких істотних
поліпшень за час спільного проживання
із ОСОБА_4 він не зазнав. Крім того,
вважає, що відсутні будь-які підстави
для вселення, оскільки ОСОБА_4 не
проживав понад рік в будинку без
поважних причин, мав можливість у ньому
проживати. Просить у зустрічному
позові відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2
в судовому засіданні позов своєї
довірительки підтримала. У задоволенні
зустрічного позову просила відмовити
за безпідставністю.

Представник відповідача
ОСОБА_3 у судовому засіданні позов
свого довірителя підтримав з підстав,
наведених в позовній заяві. У
первісному позові просив відмовити за
безпідставністю. Показав, що його
довіритель постійно проживав у
будинку, як член сім’ї позивачки. Однак
влітку 2013 року вона виставила його речі
із будинку, змінила замки, не пускала
його проживати за постійним місцем
проживання.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у
судовому засіданні показали, що дійсно
ОСОБА_1 їздила на заробітки та в 2005 році
придбала будинок № 21 по вул. Павленка у
м. Слов’янську. Із ОСОБА_4 стала
проживати приблизно з 2007 року.

Свідок ОСОБА_10 в судовому
засіданні показала, що наскільки їй
відомо, то будинок по вул. Павленка
придбавали ОСОБА_1 разом із ОСОБА_4. З 2005
року у будинку був прописаний син
ОСОБА_4. Ствердила, що з 2007 року вони
стали проживати разом. Також показала,
що в 2013 році, бачила, що ОСОБА_4 ще
проживав у будинку по вул. Павленка,21.
Ствердила, що коли ОСОБА_1 та ОСОБА_4
стали постійно проживати по вул.
Павленка, то бачила, що у них йде
будівництво.

Свідок ОСОБА_11 у судовому
засіданні показала, що вона знає
сторони, проживає по сусідству. Будинок
продавала її тітка, тому їй відомо, що
аванс на будинок давав ОСОБА_4. Сторони
у будинку по вул. Павленка,21 стали разом
проживати з 2007 року. Може ствердити, що
ОСОБА_4 проживав у будинку до кінця
літа-осені 2013 року, оскільки в цей час
ОСОБА_1 поставила паркан із замком,
викинула його речі, та не пустила його
проживати у будинок. Може ствердити, що
ОСОБА_4 не постійно проживав у будинку,
оскільки наскільки їй відомо, він також
працював на будівництві, де міг і
переночувати, однак постійним місцем
проживання був будинок № 21 по вул.
Павленка у м. Слов’янську. Також
ствердила, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1
здійснювали ремонт будинку під час
свого спільного проживання.

Суд, дослідивши матеріали справи,
всебічно та в повному обсязі
проаналізувавши всі обставини справи,
належність та допустимість доказів,
приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні достовірно
встановлено, що сторони проживали
однією сім’єю в період часу з 13 жовтня
2008 року по 30 травня 2001 року. Вказані
обставини сторонами не оспорюються,
ними визнаються. Крім того, що
зазначені обставини сторонами
визнаються, вони підтверджуються
матеріалами справи, їх визнання
відповідачем не суперечить закону та
не порушує права, свободи і інтереси
інших осіб, тому підстав для відмови у
прийнятті визнання відповідачем
позову суд не вбачає.

В зв’язку з цим, судом у відповідності
із ст. 61 ЦПК України, визнані вказані
обставини такими, що не підлягають
доказуванню.

Як достовірно встановлено у судовому
засіданні 30 липня 2005 року ОСОБА_1
придбала будинок № 21, розташований по
вул. Павленка у м. Слов’янську
Донецької області та зареєструвала
своє право власності у відповідності
до чинного законодавства. Наведена
обставина стверджується договором
купівлі-продажу будинку та витягом з
реєстру прав нерухомого майна (а.с.3-4).

Згідно із свідоцтва про розірвання
шлюбу, ОСОБА_4 розірвав шлюб із ОСОБА_12 13
жовтня 2008 року.(а.с.61).

За змістом ст. 74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому
іншому шлюбі, майно, набуте ними за
час спільного проживання, належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.
Стаття 74 із змінами, внесеними
згідно із Законом N 524-V ( 524-16 ) від 22.12.2006

У відповідності до п. 20
Постанови Пленуму Верховного Суду
України N 11

від 1 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу,визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», при застосуванні ст. 74 СК (
2947-14 ), що регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому

шлюбі і між ними склалися усталені
відносини, що притаманні подружжю.

Як достовірно встановлено у
судовому засіданні, ОСОБА_1 придбала
будинок у 2005 році, тобто на той час, коли
ОСОБА_12 перебував у шлюбі з іншою
жінкою. Суд не приймає до уваги
розписку про отримання продавцями
будинку авансу від ОСОБА_12(а.с.63), як
доказ того, що ОСОБА_12 надав кошти на
придбання будинку, оскільки, із
договору купівлі-продажу вбачається,
що будинок придбала лише ОСОБА_1, та
обставина, що ОСОБА_12 надавав продавцям
аванс свідчить лише про те, що між ними
могла існувати домовленість про
придбання самим ОСОБА_12 будинку, однак
не є доказом того, що ОСОБА_12 купив
будинок разом із ОСОБА_1. Суд також не
приймає до уваги показання свідків в
тій їх частині, що ОСОБА_12 придбав
будинок по вул. Павленка, 21, оскільки
вони у відповідності до ст. 59 ЦПК
України не є допустимими. Суд відхиляє
доводи представника відповідача в тій
їх частині, що про право власності
відповідача на частку будинку також
свідчить проживання сина ОСОБА_12 з 2005
року у спірному домоволодінні,
оскільки на думку суду це не є
допустимим доказом, який може
стверджувати право власності
відповідача на спірне домоволодіння.

Суд також не приймає доводи
відповідача в тій їх частині, що під час
спільного проживання у будинку за
спільні кошти відбулись істотні
поліпшення, внаслідок чого він має
право на частку у житловому будинку.

Так, як вбачається із
проведеної судово-будівельної
експертизи від 22 жовтня 2013 року,
вартість всього домоволодіння № 21,
розташованого по ул. Павленка у м.
Слов’янську становить 96 648 грн. 00 коп.
Вартість поліпшень, які перелічені у
позовній заяві відповідача становить 32
742 грн. 00 коп. та складають 33, 9 % від
вартості споруд та будівель, які
входять у склад домоволодіння на час
проведення експертизи.

Аналізуючи висновки
вказаної експертизи, разом із іншими
доказами по справі, суд приходить до
наступного висновку.

У відповідності до ст. 62 СК
України, якщо майно дружини,
чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Якщо один із подружжя своєю
працею і (або) коштами брав участь в
утриманні майна, належного другому з
подружжя, в управлінні цим майном чи
догляді за ним, то дохід (приплід,
дивіденди), одержаний від цього майна,
у разі спору за рішенням суду може бути
визнаний об'єктом права спільної
сумісної власності

подружжя.

Як вбачається із позову
відповідача об’єктами, які на його
думку свідчать про істотне збільшення
вартості будинку є огорожа, яка у
відповідності до висновку експерта
складає 2 102 грн., бетонування підвалу –
1 749 грн, облаштування зливної ями – 1000
грн., каналізації 667 грн, пластиковий
водогін – 367 грн., пластикові вікна – 6685
грн., вхідні двері - 748 грн., облаштування
печі -1416 грн., облаштування
електропроводки – 791 грн. 00 коп.,
прибудова - 6685 грн., побудова сараю – 17
217 грн.

До того ж, як встановлено у
судовому засіданні, та визнано
сторонами сарай, вартістю 17 217 грн. та
прибудова, вартістю 6685 грн. являються
самовільними забудовами, оскільки
побудовані без відповідної проектної
документації та не узаконені.

З огляду на викладене, суд
приходить до висновку, що поліпшення,
які установлені у експертному висновку
не є істотними по відношенню до
спірного будинку, оскільки
встановлення дверей, вікон,
бетонування підвалу, перекладення
печі, електропроводка відносяться до
поточного ремонту будинку, та за своєю
вартістю не являються істотними. Суду
не надано доказів того, що будівництво
прибудови до будинку здійснено та
узаконено у відповідності до чинного
законодавства, а тому, суд не приймає до
уваги її вартість, оскільки самочинне
будівництво не може бути об’єктом
спору про визнання права власності в
даних спірних правовідносинах. Наведе
стосується також побудови сараю, який
на думку суду не тільки не можна
віднести до істотних поліпшень самого
будинку, а і сам по собі не може також
являтись об’єктом спору про визнання
права власності в даних спірних
правовідносинах, оскільки на момент
вирішення даної справи є самовільним
будівництвом. Щодо інших поліпшень, суд
також не може визнати їх істотними,
оскільки не впливають на вартість
самого будинку, а також за своєю
вартістю не є істотними.

З огляду на викладене, суд
приходить до висновку, що у зустрічному
позові в частині визнання будинку № 21,
розташованому по вул. Павленка у м.
Слов’янську об’єктом спільної
сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_12, а
також у визнанні права власності на ?
частку спірного домоволодіння слід
відмовити за безпідставністю.

Вирішуючи первісний позов
про визнання відповідача таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням та зустрічний позов в
частині вселення ОСОБА_4, суд виходив з
наступного.

В судовому засіданні
достовірно встановлено, що ОСОБА_4
вселився у будинок з дозволу власника
будинку ОСОБА_1, і вони проживали разом
однією сім’єю по 30 травня 2011 року.
Наведені обставини сторонами
визнаються.

У відповідності до акту
обстеження житлового будинку від 09
липня 2013 року, ОСОБА_4 у будинку з
березня 2012 року по 09 липня 2013 року не
проживає, особистих речей його у
будинку немає.(а.с.9)

У відповідності до відповіді керівника
Слов’янського МВ УМВС України, від 05
березня 2013 року, ОСОБА_1 зверталась до
Слов’янського МВ чотири рази – 24
лютого 2012 року, 22 вересня 2012 року, 10
лютого 2013 року, 14 лютого 2013 року. Як
вбачається із висновків від 20 лютого 2013
року, ОСОБА_1 зверталась до
Слов’янського МВ, де вказувала, що до
неї додому по вул. Павленка, 21 приходить
її колишній співмешканець ОСОБА_4 та
портить її майно. Заява ОСОБА_1
підтвердилася, із ОСОБА_4 проведена
профілактична бесіда(а.с.26). За змістом
постанови від 24 лютого 2012 року, 22
вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
виник конфлікт, після того, як ОСОБА_4
прийшов додому по вул. Павленка, 21.

З огляду на викладене, з врахуванням
показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_11, суд
не приймає доводи позивача в тій їх
частині, що відповідач не проживав
ІНФОРМАЦІЯ_2, по вул. Павленка у м.
Слов’янську з березня 2012 року,
оскільки такі доводи спростовуються
вищеприведеними постановами
Слов’янського МВ, з яких вбачається, що
ОСОБА_4 приходив у будинок по вул.
Павленка, 21, як до себе додому в період
часу з березня 2012 року по літо 2013 року, а
також показаннями свідків ОСОБА_13 та
ОСОБА_11, які в судовому засіданні
показали, що відповідач проживав у
будинку по вул. Павленка, 21 до літа 2013
року, і що позивач чинили йому
перешкоди у проживанні у вказаному
будинку, внаслідок чого він не має
можливості в даний час користуватись
житловим приміщенням. Суд не приймає до
уваги акт від 09 липня 2013 року, оскільки,
він складений лише влітку 2013 року, не
спростовує інших зібраних по справі
доказів, до того ж не може свідчить про
причини непроживання відповідача у
спірному домоволодінні.

За змістом ст. 64 ЖК України,
вбачається , що членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

Згідно із ст. 156 ЖК України,
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним
у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням. За
згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків
їх неповнолітніх дітей згоди
власника не потрібно. Члени сім'ї
власника будинку (квартири) зобов'язані
дбайливо ставитися до жилого будинку
(квартири). Повнолітні члени сім'ї
власника зобов'язані брати участь у
витратах по утриманню будинку
(квартири) і придомової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі в витратах вирішуються
в судовому порядку. До членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.( Стаття 156 із
змінами, внесеними згідно із Законом N
3187-12 від 06.05.93 )

У відповідності до ст. 405 ЦК
України, члени сім'ї власника житла,
які проживають разом з ним, мають
право на користування цим житлом
відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у
разі відсутності члена сім'ї без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ним і власником житла або законом.

З огляду на викладене, суд
приходить до висновку, що позивачем не
надано достовірних доказів того, що
відповідач, як колишній член її сім’ї
без поважних причин не проживав
ІНФОРМАЦІЯ_2, розташованому по вул.
Павленка у м. Слов’янську Донецької
області понад один рік, а тому суд
відмовляє у задоволенні первісного
позову. У зв’язку з тим, що відповідач,
як колишній член сім’ї має право
користування житловим приміщенням, не
втратив це право, а також оскільки в
судовому засіданні встановлено, що
позивач дійсно чинить перешкоди його
вселенню, до того ж відповідач у своїй
позовній заяві просить його вселити у
житлове приміщення будинку № 21, по вул.
Павленка, саме з тих підстав, що він має
право на проживання як колишній член
сім’ї власника будинку, суд приходить
до висновку, що його право на
проживання у будинку порушено та
підлягає захисту шляхом вселення до
будинку № 21 по вул. Павленка у м.
Слов’янську Донецької області.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат, суд виходив з
наступного.

У відповідності до ст. 1 ЗУ «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах», розмір
компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних справах, в яких
така компенсація виплачується
стороні,на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому
засіданні, під час вчинення окремих
процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення
з матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

В зв'язку з цим, вирішуючи питання про
стягнення витрат на правову допомогу,
суд виходив з того, що зі сторони
відповідача брав участь його
представник, який діяв на підставі
ордеру від 13 вересня 2013 року(а.с.29),
квитанції про сплату гонорару (із
врахуванням часу витраченого на
участь особи, яка надавала правову
допомогу, положень ст. 88 ЦПК України,
пропорційно до задоволених вимог, суд
стягує з ОСОБА_1 на користь позивача –
187 грн. 06 коп.,а також судовий збір в сумі
103 грн. 30 коп., та 11 грн. 40 коп. в дохід
держави. Суд також стягує в дохід
держави із ОСОБА_4 недоплачену суму
судового збору в частині вимог, у
задоволенні яких йому відмовлено в
сумі 14 грн. 80 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст.3, 10, 11, 60, 209, 212-215 ПК України, 405 ЦК
України, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 60-63, 68-70,
74 СК України, суд, -

В И Р І
Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
відмовити.

Зустрічний Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
встановлення факту спільного
проживання, визнання житлового будинку
об’єктом спільної сумісної власності,
визнання права власності на ? частку
житлового будинку, вселення
задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 однією сім’єю з 14
жовтня 2008 року по 30 травня 2011 року.

Вселити ОСОБА_4 в будинок № 21,
розташований по вул. Павленка у м.
Слов’янську Донецької області.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
судові витрати у виді судового збору в
сумі 103(сто три )грн. 30 коп. та витрат на
правову допомгу в сумі 187(сто
вісімдесят сім) 06 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 судові витрати у
виді судового збору в сумі
11(одинадцять) грн. 40 коп. в дохід
держави.

Стягнути із ОСОБА_4 14(чотирнадцять) 80
коп. в дохід держави.

На рішення суду може бути
подана апеляційна скарга до Донецького
апеляційного суду через Слов’янський
міськрайонний суд протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складено у нарадчій
кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення суду виготовлений
30 грудня 2013 року.

Головуюча – суддя:

О.В.Ільяшевич