Справа № 464/3778/13-ц
Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/783/6731/13
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2013 року r олегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Шашкіної С.А.

При секретарі: Рванцовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 14 серпня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням задоволено
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 30000
гривень боргу за договором позики, 73,97
грн. трьох відсотків річних та 300, 74 грн.
сплаченого судового збору, а всього 30
374, 71 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що фактична сума наданої позивачем
позики складала 15 000 грн. Також
стверджує, що позивач обманним чином
домоглася підписання ним неправдивого
договору позики.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
задоволенню не підлягає.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за
договором за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Частиною 1 ст.1047 ЦК України передбачено,
що договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що згідно договору позики
від 12 березня 2013 року позикодавець
ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2
гроші в сумі 30 000 грн., а позичальник
отримав їх, що зазначено у п.п.1, 2 даного
договору. Відповідно до п. 5 вказаного
договору позики відповідач
зобов'язувався повернути позивачу
позику не пізніше 18 березня 2013 року.
Договір позики від 12 березня 2013 року
укладений у письмовій формі та
нотаріально посвідчений.

В квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась в
суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів за договором позики та
3% річних за несвоєчасну оплату.

Задовільняючи позовні вимоги в повному
обсязі, суд вірно виходив з положень ст.
ст. 1046, 1047, 1049, 625 ЦК України, встановивши
при цьому, що після укладення договору
позики у встановленому законом
порядку, відповідач кошти позивачу не
повернув, відтак боржник зобов'язаний
сплатити суму боргу та 3% річних від
простроченої суми, за неналежне
виконання грошового зобов'язання.

Безпідставними є покликання апелянта
на те, що фактична сума наданої
позивачем позики складала 15 000 грн.,
оскільки у відповідності до п. 2
Договору позики від 12 березня 2013 року
позикодавцем передані, а позичальником
одержані кошти в сумі 30 000 грн. Даний
договір ОСОБА_2 прочитав та підписав і
ніяких застережень до нього не мав.

Також не можуть братися до уваги
покликання апелянта на те, що позивач
обманним чином домоглася підписання
ним неправдивого договору позики,
оскільки відповідачем не представлено
суду належних доказів того, що спірний
договір ним було укладено під впливом
обману.

Судом вірно встановлені фактичні
обставини справи, правильно
застосований матеріальний закон та
дотримана процедура передбачена ЦПК
України.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п.
1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 14 серпня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з часу набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: