Справа № 463/519/13
Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/4729/13
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк
Категорія справи : 19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Копняк С.М. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Служалі А.Ю.,

за участю ОСОБА_3 і її представника -
адвоката ОСОБА_4;

ОСОБА_5 - представника відповідача
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Личаківського районного суду
міста Львова від 29 березня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_6 про стягнення з відповідача на
її користь 235 000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 04
січня 2007 року відповідач взяв на себе
зобов'язання виплачувати
неповнолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
кошти в розмірі 200 Євро щомісячно до
досягнення останньою повноліття, а
також 10 000 Євро до 10.01.2012 року, що знайшло
своє відображення у його заяві, у якій
його підпис засвідчено першим
секретарем з консульських питань
Посольства України в Італійській
Республіці Семенченко Р.І. Однак,
взятих на себе зобов'язань відповідач
не виконав і не виконує, в результаті
чого станом на 20.11.2012 року утворилася
заборгованість у розмірі 23 800 Євро, що
згідно офіційного курсу НБУ станом на
20.11.2012 року складає 242 760 грн., однак
просить стягнути таку у розмірі 235 000
грн.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
вище згаданого позову відмовлено і
позивачка оскаржила його в
апеляційному порядку.

Апелянт просить рішення суду скасувати
і ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та на неправильне
застосування норм матеріального права.

Вважає, що відповідно до правових норм,
які встановлені ст.ст. 207, 626, 639 ЦК
України, заява ОСОБА_6 від 04 січня 2007
року є одностороннім правочином.

Вважає, помилковим висновок суду про
те, що «відсутність в такій заяві
підпису другої сторони підтверджує
відсутність між позивачем та
відповідачем договірних зобов'язань».

Вважає неправомірним посилання суду на
норму ст.189 Сімейного кодексу України,
вважаючи при цьому, що суд безпідставно
вийшов за межі позовних вимог, оскільки
вона наголошувала у суді (а відповідач
не заперечував), що позов не стосується
аліментних зобов'язань по утриманню
дитини, а виключно цивільних
правовідносин за зобов'язанням і
застосування норм сімейного права до
цих правовідносин є недопустимим.

Вважає неправомірним посилання суду на
те, що працівник консульства
посвідчував лише підпис ОСОБА_6 на
заяві, а не угоду, оскільки з приводу
цього не було жодного спору і вона
неодноразово наголошувала суду на
цьому, оскільки законом не передбачено
вимоги до нотаріального посвідчення
таких правочинів (а.с. 56-57).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки і її представника на
підтримання доводів апеляційної
скарги та заперечення цих доводів зі
сторони представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 11 ЦПК України встановлено, що
суд розглядає цивільні справи (зокрема)
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених ними
вимог (ч.1) і що особа, яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд
(ч.2), а статтями 10 і 60 ЦПК України - що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін; сторони
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості і що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

В той же час, власник порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
конкретним способом захисту свого
права, і що спосіб захисту порушеного
права визначається спеціальним
законом, який регламентує конкретні
цивільні правовідносини.

Позивачка (апелянт) наполягає на тому,
що правовідносини між сторонами спору
є виключно цивільними
правовідносинами, які регламентуються
нормами зобов'язального права.

Як вбачається зі змісту позовної заяви
(а.с. 1-2), позивачка свої позовні вимоги
обгрунтовує посиланням на норми
матеріального права, які регламентують
загальні положення про правочини (ст. 207
ЦК „Вимоги до письмової форми
правочину"), загальні положення про
зобов'язання (ст.ст. 524, 526, 533 ЦК -
„Валюта зобов'язання", „Загальні умови
виконання зобов'язання", „Валюта
виконання грошового зобов'язання") та
загальні положення про договір (ст. 626
ЦК „Поняття та види договору").

Тобто, як вбачається з вище наведеного,
по версії позивачки між сторонами
спору виникли договірні зобов'язання.

В той же час, окремі види договірних
зобов'язань (в т.ч. - і істотні їх умови,
зокрема - умови їх виконання)
регламентуються підрозділом І
„Договірні зобов'язання" розділу ІІІ
„Окремі види зобов'язань" книги п'ятої
„Зобов'язальне право" ЦК України, однак
позивачка і її представник не змогли
назвати до якого саме виду договірних
зобов'язань відносяться
правовідносини між сторонами спору,
які виникли в результаті написання 04
січня 2007 року відповідачем заяви,
підпис останнього на якій було
засвідчено першим секретарем з
консульських питань Посольства
України в Італійській Республіці.

За вище наведених обставин суд прийшов
до вірного висновку про те, що стороною
позивачки не доведено факту виникнення
між сторонами спору договірних
зобов'язань, а відтак - про відсутність
правових підстав для задоволення
позовних вимог, якого доводи
апеляційної скарги не спростовують, а
тому її слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити та залишити рішення
Личаківського районного суду міста
Львова від 29 березня 2013 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: