Справа № 1304/5448/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2139/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Цар М.М.,

з участю представника ПАТ
«Універсал Банк» - Кондратюк В.О.,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 12 грудня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» про визнання дій відповідача
незаконними щодо підвищення базової
процентної ставки та застосування
підвищеної процентної ставки,
зобов'язання проведення перерахунку
платежів, зупинення нарахування та
застосування штрафних санкцій,
приведення кредитного договору до норм
чинного законодавства, визнання
недійсними пунктів 1.1.1; 2.5; 2.10; 2.12; 4.1.2; 8.1;
9.3 кредитного договору, -

в с т а
н о в и л а:

В березні 2011 року ОСОБА_3 звернулася в
суд з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк»про визнання дій відповідача
незаконними щодо підвищення базової
процентної ставки та застосування
підвищеної процентної ставки,
зобов'язання проведення перерахунку
платежів, зупинення нарахування та
застосування штрафних санкцій,
приведення кредитного договору до норм
чинного законодавства, визнання
недійсними пунктів 1.1.1; 2.5; 2.10; 2.12; 4.1.2; 8.1;
9.3 кредитного договору. В обґрунтування
заявлених позовних вимог покликалася
на те, що 28.02.2008 року між нею та
відповідачем був укладений кредитний
договір за № 008-2008-465. Згідно п. 1.1
договору, кредитор зобов'язався надати
позичальнику грошові кошти у сумі 106
983,00 доларів США, а позичальник
зобов'язався належним чином
використати та повернути кредит, а
також сплатити проценти за
користування кредитом в розмірі 12,75%
річних в порядку на умовах та в строки,
визначені договором. Відповідно до
договору, відповідач надав, а вона
отримала кредит у розмірі 106 983,00 (сто
шість тисяч дев'ятсот вісімдесят три)
долари США 00 центів, що підтверджується
її заявою на видачу готівки та випискою
з її особового рахунку. Також між нею та
відповідачем в забезпечення
зобов'язань за кредитним договором був
укладений договір іпотеки нерухомого
майна - квартири від 28.02.2008 року ВКЕ №
176488, посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 1406. Вважала, що кредитний
договір та договір іпотеки необхідно
визнати недійсними з моменту їх
укладення з підстав незаконного
використання Банком іноземної валюти
на території України.

Згідно із останньою заявою про
уточнення позовних вимог від 13
листопада 2012 року (а.с. 111-116), позивачка
просила визнати недійсними пункти 1.1.1;
2.5; 2.10; 2.12; 4.1.2; 8.1; 9.3 кредитного договору
№ 008-2008-465 від 28 лютого 2008 року з моменту
його укладення, визнати дії
відповідача незаконними щодо
підвищення базової процентної ставки
та застосування підвищеної процентної
ставки, зобов'язати провести
перерахунок платежів, зупинити
нарахування та застосування штрафних
санкцій, привести кредитний договір №
008-2008-465 від 28 лютого 2008 року до норм
чинного законодавства.

Оскаржуваним рішенням суду у позові
ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Рішення оскаржила позивачка ОСОБА_3,
яка вважає, що таке ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Стверджує, що
судом не взято до уваги положень Закону
України «Про захист прав споживачів»
про те, що споживачі під час придбання,
замовлення або використання продукції,
яка реалізується на території України
для особистих потреб, мають право
захисту своїх прав державою, належну
якість обслуговування, звернення до
суду, необхідну, доступну, достовірну
та своєчасну інформацію про продукцію.
Вважає, що до договорів про надання
споживчого кредиту застосовуються
дискримінаційні стосовно споживача
правила зміни відсоткової ставки, що є
порушенням ч.ч. 2, 3 ст. 18 ЗУ «Про захист
прав споживачів» та постанови судової
палати в цивільних справах Верховного
Суду України від 12 вересня 2012 року,
згідно яких у договорах із споживачами
не повинні застосовуватись
несправедливі умови. Частиною 8 ст. 18
цього ж Закону передбачено, що нечіткі
або двозначні положення договорів із
споживачами тлумачаться на користь
споживача. Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 1 ст.
21 Закону крім інших випадків порушень
прав споживачів, які можуть бути
встановлені та доведені виходячи з
відповідних положень законодавства у
сфері захисту прав споживачів,
вважається, що для цілей застосування
цього Закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів, права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо:

- порушується принцип рівності сторін
договору, учасником якого є споживач;

- будь-яким чином (крім випадків,
передбачених законом) обмежується
право споживача на одержання
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про відповідну
продукцію.

Встановлений договором розмір
процентів не може бути збільшений в
односторонньому порядку, а умова
договору щодо права банку змінювати
розмір в односторонньому порядку є
нікчемною. Покликається також на
рішення Конституційного суду України,
за яким положення ст. ст. 1, 11 ЗУ «Про
захист прав споживачів», у
взаємозв'язку з ст. 42 Конституції
України, слід розуміти так, що їх дія
поширюється на правовідносини між
кредитодавцем та позичальником за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають як під час
укладення так і виконання такого
договору. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким її
позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ПАТ «Універсал Банк» -
Кондратюк В.О., представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
відхилити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено,
що зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах,
установлених ст. 11 цього Кодексу,
зокрема договорів та інших правочинів
(ч. 2 ст. 509 ЦК).

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
та згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України в п. 7 постанови
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року правочин може бути визнаний
недійсним лише на підставах,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та
6 ст. 203 ЦК.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальнику у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом.

У відповідності до ст. 1056-1 ЦК України
розмір процентів та порядок їх сплати
за договором визначаються в договорі
залежно від кредитного ризику,
наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Положеннями ст. 629 ЦК України визначено,
що договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відмовляючи в позові, районний суд
виходив з наступних обставин та
відповідних їм правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.
7-9), 28 лютого 2008 року між ВАТ «Універсал
Банк» та позивачкою (попереднє
прізвище - Міщенко) було укладено
кредитний договір № 008-2008-465, відповідно
до якого відповідач зобов'язався
надати позивачці кредит у сумі 106983,00
доларів США, а позичальник
зобов'язалася належним чином
використати та повернути кредит, а
також сплатити проценти за
користування кредитом в розмірі 12,75%
річних в порядку на умовах та в строки,
визначені договором.

Відповідно до п. 2.3 Кредитного договору,
видача кредиту за цим договором
провадиться на поточний рахунок
Позичальника, відкритий згідно умов п.
2.1.3 цього договору, а відповідно до п. 1.2
строк кредитування становить період з
дати надання кредитом кредиту
Позичальнику по 10 лютого 2038 року.

Відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися, зокрема, заставою.

Районним судом встановлено, що між
позивачкою та відповідачем в
забезпечення зобов'язань за кредитним
договором був укладений договір
іпотеки нерухомого майна -квартири від
28.02.2008 року ВКЕ № 176488, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований в реєстрі за № 1406
(а.с. 15-16).

Відповідно до ст. 638 ч. 1 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Стаття 628 ЦК України зазначає, що зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

З Кредитного договору вбачається, що в
ньому зазначені всі умови, які
передбачені ст. 11 ч. 4 Закону України
«Про захист прав споживачів», зокрема:
сума кредиту, право дострокового
повернення кредиту, дата видачі
кредиту, річна відсоткова ставка за
кредитом, порядок обчислення
процентної ставки, правило, за яким
змінюється процентна ставка за
кредитом.

В пункті 8.5 Кредитного договору від
28.02.2008 року зазначено, що позичальник,
уклавши даний договір, підтверджує, що
погоджується отримувати від Кредитора
(або уповноважених осіб) інформацію про
факти невиконання Позичальником своїх
зобов'язань за цим договором, про
розмір існуючої заборгованості за цим
договором, про строки та умови
погашення такої заборгованості, про
зімну умов обслуговування клієнтів
Кредитора та нові послуги Кредитора
тощо, шляхом направлення Позичальнику
відповідних повідомлень засобами
зв'язку, зокрема поштою за адресою
Позичальника, та на номер мобільного
телефону; розуміє наслідки настання
валютних ризиків за кредитом в
іноземній валюті, та йому повідомлена
інформація щодо методики визначення
курсів і комісій, пов'язаних з
конвертацією валюти.

Згідно Постанови Національного Банку
України № 168, договір має містити
графік платежів у розрізі сум
погашення основного боргу, сплати
процентів за користування кредитом,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань споживача
за кожним платіжним періодом з
урахуванням даних, передбачених у
додатку до цих правил, в п. 3.3 зазначено,
що Банки зобов'язані в кредитному
договорі зазначати сукупну вартість
кредиту з урахуванням процентної
ставки за ним, вартості всіх супутніх
послуг та інших фінансових зобов'язань
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
а також зазначати її в процентному
значенні та в грошовому виразі у валюті
платежу за кредитним договором, у
вигляді реальної процентної ставки
розрахунок значення якої здійснюється
з використанням формули, зокрема,
включає платежі в погашення основного
боргу за кредитом, процентів за
користування ним, комісії на користь
банку, платежі на користь третіх осіб,
які сплачуються відповідно до
отриманого кредиту та пов'язані з
обслуговуванням і погашенням кредиту.

Відтак суд відхилив твердження
позивачки про те, що Кредитний договір
не відповідає нормам чинного
законодавства, оскільки банк надав
Позичальнику вичерпну інформацію щодо
вартості кредиту, інформацію щодо
сукупності вартості кредиту та
встановив її у процентному значенні, що
відповідає нормам законодавства.

В Договорі зазначено також, що при
настанні прострочення щомісячних
платежів буде застосована підвищена
процентна ставка і цей пункт договору
узгоджений відповідно до ст. 536 ЦК
України, яка зазначає, що розмір
процентів за користування чужими
грошовими коштами встановлюється
договором, законом або іншим актом
цивільного законодавства.

Крім того, в розділі 4 Кредитного
договору прописані та погоджені умови
дострокового погашення кредиту, а саме:
в п. 4.1 зазначено, що Позичальник має
право здійснити дострокове погашення
кредиту, за умови, що нараховані
Кредитом проценти за користування
кредитом і всі ніші платежі, які
повинні бути сплачені на відповідну
дату дострокового виконання, будуть
сплачені Позичальником в момент такого
дострокового погашення кредиту, а
також при виконанні наступних умов; п.
4.1.1. - достроковим повним погашенням
кредиту вважається повернення
позичальником суми кредиту на
нарахованих процентів за його
користування в повному обсязі на дату
погашення до настання кінцевого
терміну погашення за цим Договором; в п.
4.1.2 вказано, що Позичальник може
здійснювати дострокове часткове
погашення кредиту, в будь-який час, лише
за умови обов'язкового виконання всіх
наступних умов: сума дострокового
погашення має складати не менше
подвійної суми першого чергового до
сплати щомісячного платежу, та
Позичальник повинен письмово
повідомити Кредитора про таке
погашення за встановленою Кредитом
формою не пізніше, ніж за три робочих
дні. Дострокове погашення кредиту не
здійснюється, якщо не дотримана хоча б
одна з вищевказаних умов дострокового
погашення.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачкою не були в повному обсязі
дотримані умови дострокового
погашення в частині суми погашення, яка
повинна складати не менше подвійної
суми першого чергового щомісячного
платежу, чим було порушено порядок
дострокового погашення кредиту.

Підвищення банком відсоткової ставки
по Договору було здійснено на підставі
та в порядку визначеному договором і
нормативно-правовими актами України,
оскільки в Договорі в п. 2.12 зазначено,
що кредитор може збільшити процентну
ставку у разі зміни Національним
Банком України розміру облікової
ставки.

Відповідно до умов Кредитного
договору, повідомлення Позичальника
про зміну процентної ставки передбачає
направлення Кредитором відповідного
письмового повідомлення Позичальника
поштою та/або на Інтернет-сайті
Кредитора та/або іншим засобом.

Згідно наданих суду документів
вбачається, що ПАТ «Універсал Банк» на
адресу позичальника 01.07.2008 року
надсилав повідомлення про зміну
процентної ставки, що підтверджується
повідомленням (а.с. 130), однак про свою
незгоду позивачка не повідомила, не
здійснила дій, які б свідчили про її
заперечення проти підвищення
процентної ставки, що свідчить про
прийняття умов договору.

Таким чином, ПАТ «Універсал Банк» діючи
у межах своїх повноважень, наданих йому
п. 2.3 Договору, з причин, що не залежали
від його волі (вплив як
макроекономічних, так і внутрішніх
факторів) підвищив процентні ставки в
порядку, встановленому законом, тому
підвищення процентної ставки Банком
було здійснено правомірно, і повинно
виконуватися сторонами, бо договір є
обов'язковим для виконання відповідно
до ст. 629 ЦК України.

Тому, враховуючи вищенаведене, суд
першої інстанції прийшов до
переконання про безпідставність
позовних вимог позивачки, оскільки
оспорюваний Договір кредиту було
укладено відповідно до вимог чинного
законодавства України і жодних підстав
визнавати дії відповідача незаконними
щодо підвищення базової процентної
ставки та застосування підвищеної
процентної ставки, зобов'язання
проведення перерахунку платежів,
зупинення нарахування та застосування
штрафних санкцій, приведення
Кредитного договору до норм чинного
законодавства, визнання недійсними
пунктів 1.1.1; 2.5; 2.10; 2.12; 4.1.2; 8.1; 9.3
Кредитного договору - немає.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 12 грудня 2012 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.