РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/12745/13-ц

пр. № 2/759/5320/13

27 грудня 2013 року Святошинський
районний суд м.Києва в складі:

головуючої судді :
Т.О. Величко

при секретарі:
А.В.Самайда

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом ТОВ "Кредитні Ініціативи" до
ОСОБА_1, Служба у справах дітей
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації про звернення
стягнення на предмет іпотеки, та
зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ
"Кредитні Ініціативи" про визнання
кредитора таким, що прострочив
прийняття виконання зобов"язання за
договором суд ,-

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Кредитні Ініціативи»
звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, посилаючись на те, що 28.11.2012
року між ПАТ "Сведбанк", який в свою
чергу виступає правонаступником
Акціонерного комерційного банку "ТАС -
Комерцбанк" та Факторинговою компанією
"Вектор Плюс" укладено договір
факторингу, відповідно до якого Банк
відступає Фактору свої права Вимоги
заборгованості по кредитних
договорах, укладених з Боржниками,
право на вимогу якої належить Банку на
підставі Документації.

Позивач зазначав, що 28.11.2012 року
між ТОВ ФК "Вектор Плюс" та ТОВ
«Кредитні Ініціативи» укладено
договір факторингу , відповідно до
якого Клієнт (ТОВ ФК "Вектор Плюс")
відступає Фактору (ТОВ «Кредитні
ініціативи») свої права Вимоги
заборгованості по кредитних договорах
укладених з Боржниками, право на вимогу
якої належить Клієнту на підставі
Документації. З моменту відступлення
Клієнтом Фактору прав вимоги
заборгованості боржників, всі
гарантії. Надані боржникам щодо
заборгованостей, стають дійсними для
Фактора та вважаються наданими
Фактору. Разом з правами вимоги до
Фактора переходять всі пов'язані з ними
права, зокрема права грошової вимоги
щодо нарахованих та несплачених
Боржниками процентів, комісій,
штрафних санкцій та інших обов'язкових
платежів. Внаслідок укладення вказаних
договорів відбулася заміна кредитора,
а саме ТОВ «Кредитні ініціативи»
набуло статусу нового
кредитора/стягувача за договором від
24.07.2008 року № 2619/0708/71-061 позичальником
якого є ОСОБА_1. Відповідно до умов
Кредитного договору, Банк
зобов'язується надати Боржнику кредит
у сумі 92000,00грн., і відповідач
зобов'язується повернути наданий
кредит і сплатити проценти
користування в сумі, строки та на
умовах, що передбачені Кредитним
договором. Позивач зазначав, що Банк
свої зобов'язання за Кредитним
договором виконав у повному обсязі,
надавши Відповідачу кредит у сумі 92000,00
грн.Позивач зазначав, що у зв"язку із
систематичним порушенням з боку
відповідача кредитних зобов"язань, за
вищевказаним кредитним договром,
позивачем була нарахована неустойка:
пеня - 72855,56доларів США, що по курсу
надату розрахунку складає 582 334,49 грн. В
свою чергу, Відповідач, неналежно
виконує взяті на себе зобов'язання,
порушує істотні умови Кредитного
договору. З метою забезпечення
належного виконання зобов'язання за
Кредитним договором, ПАТ "Сведбанк" та
ОСОБА_1, уклали іпотечний договір,
відповідно до якого останній передав
Банку в іпотеку наступне майно, а саме:
квартиру під номером АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_1. Позивач зазначав, що
сторони оцінил вищезазначений предмет
іпотеки в 495481.00 грн., а тому з
посиаланням за ст.ст.с 3,12,33 Закону
України "Про іпотеку" просить суд позов
задовольнити та звернути стягнення на
предмет іпотеки :квартру АДРЕСА_1 на
користь ТОВ "Кредитні ініціативи" в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №2619/0708/71-061 від
27.08.2008 року, яка станом на 01.06.2013 року
складає 1 658 554,06 грн, що складаєтьсяч із
кредиту -772 012,09 грн.,по відсотках -354207,48
грн,пеня- 582 334,49 грн, шяхом поведення
прилюдних торгів згідно Закону України
"Про виконавче провадження"
встановивши початкуву ціну предмету
іпотеки на рівні не нижчому за звичайні
ціни нааа цей вид майна, на підставі
оцінки проведеної суб"єктом
підприємницької діяльності на стадії
оцінки, та стягнути з відповідача
судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав вимоги позову та
просив суд позов задовольнити на
підставі письмових доказів поданих до
позовної заяви.

Відповідач, представник
відповідача подали заперечення проти
позову (а.с.56-65) просили суд у
задоволенні основного позову
відмовити посилаючись на те, що
відповідач не погоджуєтья із сумою
розрахунокм позивача щодо кредитної
заборованності, що не враховані ВАТ
"Сведбанк" та не враховані також
позивачем, про що свідчать письмові
докази ( а.с.96-101), а тому вважають що
позивачем не доведено суму
заборгованості за кредитним
договорм.Окрім того вважають, що кредит
був наданий у іноземній валюті, та пеня
позивачем розрахована в іноземній
валюті, що суперечить вимогам ч.2 ст. 192
та ч.3 ст.533 ЦК України та Декрету
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювння та
валютного контролю", згідно яких
зазначено, що розрахунок у валюті може
бути застосований тільки при вирішенні
питання про стягнення основної
заборгованності за кредитом та
стягення відсотків за коритсування
кредитом, та не підлягають застосуваню
при вирішеня питання про стягення пені,
а тому вважають, що необгрунований
висновок розрахунку не дозволяє
встановити, чи зверення стягнення на
предмет іпотеки співмірним із
допущеним відповідачем порушенням
Кредитного договору.Також відповідач
заперечує про те, що його було належним
чином повідомлено про дострокове
поверення кредиту, оскільки з боку
позивача не доведено факт вручення
адресатові під розписку, повідомлення
Банку., що на думку відповідача
узгоджується із позицією Верховного
Суду України що відображена у
постанові від 12.09.2012 року по справі
№6-57цс12.Крім того, відповідач
категорично не погоджується з тим, що
має заборгованість перед ТОВ «Кредитні
ініціативи», оскільки кредитний
договір був укладений з ВАТ «Сведбанк»
та зазначає, що у матеріалах справи є
два договори факторингу, що укладені
між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»,
а також між ТОВ «Факторингова компанія
«Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні
Ініціативи» однак відсутні жодні
документи, що підтверджують факт
переходу права вимоги від ВАТ
«Сведбанк» до ТОВ «Кредитні
Ініціативи».Так, згідно з п. 2.3 Договору
факторингу №15 від 28 листопада 2012 року,
укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор Плюс»
перехід від банку до фактора прав
вимоги заборгованості до боржників
відбувається після сплати фактором
ціни продажу у повному обсязі, після
чого фактор стає новим кредитором по
відношенню до боржників стосовно
заборгованості та набуває відповідні
права вимоги.

Відповідач вважає, що надані
позивачем документи не дають
можливості встановити факт оплати
зазначеної вище ціни продажу, і,
відповідно, факт здійснення
переуступки прав новому кредитору.
Оскільки позивачч не надав суду
будь-які докази що підтверджують
правонаступництво і наявність права
вимоги за Кредитним договором у ТОВ
«Кредитні Ініціативи». А тому вважає,
що суд не має правових підстав для
винесення рішення про стягнення
заборгованості, не маючи у своєму
розпорядженні документів, які б
підтверджували право вимоги позивача і
взагалі факт порушення його прав.

Відповідач також повідомляв, що
жодних документів, які б
підтверджували відступлення права
вимоги ВАТ «Сведбанк» на користь інших
осіб не отримував.

Відповідач зазначав, що згідно ст.
516 ЦК України зазначає, що заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Відповідач зазначав, що згідно ст.
517 ЦК України передбачає первісний
кредитор у зобов'язанні повинен
передати новому кредиторові документи,
які засвідчують права, що передаються,
та інформацію, яка є важливою для їх
здійснення. Боржник має право не
виконувати свого обов'язку новому
кредиторові до надання боржникові
доказів переходу до нового кредитора
прав у зобов'язанні.Таким чином, до
надання доказів здійснення заміни
кредитора у Кредитному договорі,
відповідач має право не виконувати
свої зобов'язання, не ризикуючи при
цьому простроченням їх виконання, та
вважає, що відповідна ситуація повинна
розглядатись, як прострочення
кредитора, яке тягне наслідки,
передбачені ст. 613 ЦК України, що мають
бути підтверджені позивачем. Окрім
цього, відповідно до ч.І ст.613 ЦК України
кредитор вважається таким, що
прострочив, якщо він відмовився
прийняти належне виконання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного законодавства чи
випливають із суті зобов'язання або
звичаїв ділового обороту, до вчинення
яких боржник не міг виконати свого
обов'язку.

Відповідач пояснював, що на 18.08.2013
року- дату подачі позову ТОВ «Кредитні
Ініціативи» не відкрило Відповідачу
валютний поточний рахунок для
здійснення погашення за кредитним
договором та не надало ліцензій
відповідно до вимог Декрету КМУ
підтверджуючих можливість приймання
платежів в іноземній валюті на
території України, що у свою чергу
призводить до неможливості виконання
Відповідачем своїх обов'язків за
кредитним договором.

Відповідач також зазначав, що два
договори факторингу, які додано
позивачем до позовної заяви
передбачають передачу права вимоги
лише за Кредитними договорами, а
договір про передачу прав за іпотечним
договором не передбачає передачу прав
саме за Іпотечним договором
№2619/0708/71-061-2-1, укладеним з відповідачем.
А тому вважає, що не вбачається перехід
до позивача права вимоги за Іпотечним
договором, тому позовні вимоги про
звернення стягнення на предмет іпотеки
є безпідставними.

Відповідач також пояснював, що
переуступка права вимоги за двома
договорами факторингу, що є у
матеріалах справи відбулась незаконно,
оскільки відповідно до пункту 1
розпорядження Держфінпослуг від 03.04.2009
№231 «Про віднесення операцій з
фінансовими активами до фінансових
послуг», зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 23 квітня
2009 року за №373/16389 до фінансової послуги
факторингу віднесено сукупність таких
операцій з фінансовими активами (крім
цінних паперів та похідних цінних
паперів)1) фінансування клієнтів -
суб'єктів господарювання, які уклали
договір, з якого випливає право
грошової вимоги 2) набуття
відступленого права грошової вимоги, у
тому числі права вимоги, якевиникне в
майбутньому, до боржників - суб'єктів
господарювання за договором, наякому
базується таке відступлення
3)отримання плати за користування
грошовими коштами, наданими
урозпорядження клієнта, утому числі
шляхом дисконтування суми боргу,
розподілувідсотків, винагороди, якщо
інший спосіб оплати не передбачено
договором, на якому базується
відступлення.Таким чином,
розпорядженням передбачено, що
фінансова послуга з факторингу,
зокрема, полягає у набутті
відступленого права грошової вимоги до
боржників, які є суб'єктами
господарювання. А кошти за Кредитним
договором №2619/0708/71-061 було надано
позичальнику ОСОБА_1, який є фізичною
особою, з метою задоволення власних
споживчих потреб, не пов'язаних зі
здійсненням підприємницької
діяльності.Та вважає, що укладання не
банківською фінансовою установою
(фактором) договору факторингу, яким
передбачено набуття фактором права
вимоги до боржника - фізичної особи є
порушенням вимог підпункту 2 пункту 12
зазначеного вище розпорядження, що не є
прежметом оскарження у цьому судовому
засіданні.Наведена позиція
підтверджується листом Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг від 27.05.2013 року, вих. №3772/16-12
(а.с.102).

Відповідач також не погоджується,
що позивачем розраховано борг у
іноземній валюті, оскільки статтею 99
Конституції України встановлено, що
грошовою одиницею України є гривня. При
цьому Основний закон не встановлює
заборони щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.Відповідно до статті 192 ЦК
України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до законодавства
гривня має статус універсального
платіжного засобу, який без обмежень
приймається на всій території України,
однак обіг іноземної валюти
обумовлений вимогами спеціального
законодавства України. Основним
законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання та валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" (далі Декрет КМУ).
Стаття 3 Декрету КМУ «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю» №15-93 від 1993 року передбачає,
що національна валюта України є єдиним
законним засобом платежу на території
України.При цьому статтею 2 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність" установлено, що кошти це
гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49
цього Закону визначають операції
банків із розміщення залучення коштів
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик як кредитні операції
незалежно від виду валюти, яка
використовується. Вказані операції
здійснюються на підставі банківської
ліцензії.Відповідно до ст. 5 Декрету
Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом. Генеральні
ліцензії видаються комерційним банкам
та іншим фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.Підпункт «г» пункту 4 ст. 5
згаданого вище Декрету, передбачає, що
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Індивідуальної
ліцензії потребують (в тому числі)
операції з використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу або як застави. А тому повідомв
суд, що ліцензії на здійснення валютних
операцій ТОВ «Кредитні Ініціативи» не
надавалось.Здійснення позивачем
розрахунків з іншим резидентом України
на території України без
індивідуальної ліцензії НБУ є
порушенням підпункту „г" пункту 4 ст. 5
згаданого вище Декрету, який в свою
чергу встановлює, що індивідуальні
ліцензії видаються резидентам і
нерезидентам на здійснення разової
валютної операції на період,
необхідний для здійснення такої
операції. Індивідуальної ліцензії
потребують (в тому числі) операції з
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави.Також відповідач
зазначав, що до позовної заяви не
додано жодного документа, який
підтверджує наявність у позивача права
приймати платежі від відповідача за
даним позовом у рахунок погашення
кредитної заборгованості у доларах
США.

Відповідач зазначав, що
Постановою КМУ №1658 від 08.11.2000 року
затверджено Порядок формування,
ведення і користування відомостями
ліцензійного реєстру та подання їх до
Єдиного ліцензійного реєстру. Єдиний
ліцензійний реєстр, доступ до якого є
відкритим, не містить інформацію про
отримання ТОВ «Кредитні Ініціативи»
ліцензій на здійснення платежів з
використанням доларів США, а тому,
вважає, що позивач не має законного
права приймати платежі від відповідача
в іноземній валюті для погашення
заборгованості за Кредитним договором
та що відповідач на даний час
позбавлений можливості здійснювати
платежі на виконання вимог Кредитного
договору, а вимоги позивача щодо оплати
цих коштів є незаконними.

Відповідач заперечуючи проти
основного позову зазначав, що на даний
час в квартирі, звернути стягнення на
яку просить позивач, зареєстровані та
проживають відповідач та його
малолітня донька ОСОБА_2 2012 року
народження, що підтверджується
довідкою форми №3 Комунального
підприємства «Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду
Святошинського району м. Києва» (а.с.55).

Відповідач зазначав, що
відповідно до норм ч. 1 та ч. З ст. 29 ЦК
України, місцем проживання фізичної
особи є житловий будинок, квартира,
інше приміщення, придатне для
проживання в ньому (гуртожиток, готель
тощо), у відповідному населеному
пункті, в якому фізична особа проживає
постійно, переважно або тимчасово;
місцем проживання фізичної особи у
віці до чотирнадцяти років є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона
проживає.Квартира, яка була передана в
іпотеку банку є єдиним місцем
проживання малолітньої дитини
відповідача.Відповідно до ст. 383 ЦК
України відповідач та члени його сім'ї -
малолітня дитина мають право
користування зазначеною квартирою.

Відповідач звертав увагу суду на
те, що відповідно до ст. 203 ЦК України,
яка визначає загальні вимоги,
додержання яких є необхідною умовою
для чинності правочину, зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК
України).Відповідно до ч. б цієї ж
статті правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх (неповнолітніх)
дітей.Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного
кодексу України, дитина має бути
забезпечена можливістю здійснення її
прав, установлених Конституцією
України, Конвенцією про права дитини,
іншими міжнародними договорами
України, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України.Згідно
з принципом 4 Декларації прав дитини
«ребенок должен пользоваться благами
социального обеспечения. Ему должно
принадлежать право на здоровый рост и
развитие; с зтой целью специальные уход
и охрана должно быть обеспечены как
ему, так и его матери, включая дородовой
и послеродовой уход. Ребенку должно
принадлежать право на надлежашее
питание, жилище, развлечения и
медицинское обслуживание».Ст. 8 Закону
України «Про охорону дитинства»
передбачає, що кожна дитина має право
на достатній життєвий рівень. Ч. З ст. 17
цього ж закону передбачає, що батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. Ч. 2 ст. 18 вказаного закону
передбачає, що діти - члени сім'ї
наймача або власника жилого приміщення
мають право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем.Ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
передбачає, що держава охороняє і
захищає права та інтереси дітей при
вчиненні правочинів щодо нерухомого
майна. Неприпустимо зменшення або
обмеження прав і охоронюваних законом
інтересів дітей при вчиненні будь-яких
правочинів стосовно жилих приміщень.
Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.Відповідно до ст. 5 Закону
України «Про іпотеку», предметом
іпотеки може бути об'єкт нерухомого
майна за умови, що нерухоме майно
належить іпотекодавцю на праві
власності; нерухоме майно може бути
відчужене іпотекодавцем і на нього
відповідно до законодавства може бути
звернене стягнення; нерухоме майно
зареєстроване у встановленому законом
порядку як окремий виділений у натурі
об'єкт права власності, якщо інше не
встановлено цим Законом.Ст. б вказаного
Закону встановлює умови передачі
нерухомого майна в іпотеку, зокрема
передбачає, що у разі обмеження
правомочності розпорядження нерухомим
майном згодою його власника або
уповноваженого органу державної влади
чи органу місцевого самоврядування
така ж згода необхідна для передачі
цього майна в іпотеку; іпотекодавець
зобов'язаний до укладення іпотечного
договору попередити іпотекодержателя
про всі відомі йому права та вимоги
інших осіб на предмет іпотеки, в тому
числі ті, що не зареєстровані у
встановленому законом порядку.Ст. З
Конвенції «Про права дитини»,
схваленої резолюцією 44-сесії
Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20
листопада 1989 року, ратифікованої
Постановою ВР України від 27 лютого 1991
року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів
дитини.Основним законом, який визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері, є Закон України
«Про охорону дитинства», норми якого
узгоджуються із вищеназваними
положеннями Конвенції «Про права
дитини» та не можуть тлумачитись
звужено.У випадку наявності будь-якої
правової колізії, неповноти,
нечіткості або суперечливості
законодавства, що регулює спірні
правові відносини, що стосуються
інтересів дитини, суд відповідно до
вимог ст. 8 ЦПК України та ст. З
Конвенції «Про права дитини» повинен
надавати перевагу якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. У т.ч. це
стосується й положень такого
підзаконного нормативно-правового
акту, як Інструкція про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України.

Відповідач зазначав, що одним із
правочинів, які не можуть вчиняти
батьки без дозволу органів опіки і
піклування, відповідно до статті 177 СК
України є відмова від майнових прав
дитини, до яких відноситься і право
користування жилим приміщенням. Адже
відповідно до частини другої та
третьої ст.18 Закону України «Про
охорону дитинства» діти члена сім'ї
наймача або власника житлового
приміщення мають право користуватися
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем. Органи опіки та
піклування зобов'язані здійснювати
контроль за додержанням батьками або
особами, які їх замінюють, майнових та
житлових прав дітей при відчужені
жилих приміщень та купівлі нового
житла.Наведені положення узгоджуються
із вимогами частини другої ст. 64 та
частини першої ст. 156 ЖК України та ст. 405
ЦК України.

Відповідач зазначав, що таким
чином, батьки управляють майном,
майновими правами, які належать дитині,
з обов'язковим врахуванням потреб та
інтересів дитини, зокрема, з
додержанням відповідних правил про
опіку та піклування (з дозволу органу
опіки та піклування), а тому отримання
батьками дозволу органів опіки та
піклування на укладення договорів, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації, є
необхідним не тільки тоді, коли ці
договори стосуються майна дитини, але й
тоді, коли вони стосуються її майнових
прав, зокрема, права на користування
жилим приміщенням. Отримання такого
дозволу є необхідною умовою законності
відповідного правочину.

Відповідач зазначав, що, наведене
тлумачення цілком узгоджується з
правовими позиціями, викладеними
Міністерством праці та соціальної
політики України в листі від 22.05.2006 року
за №3411/0/14-06/042 та Міністерством юстиції
України від 25.07.2006 року за №19-50-556 «Щодо
отримання згоди органів опіки та
піклування».

Відповідач зазначав, що Міністерством
юстиції України було надано повторне
роз'яснення від 22.08.2011 року щодо
особливостей правового регулювання
посвідчення правочинів щодо
нерухомого майна за участю малолітніх
та неповнолітніх осіб, де зазначено
наступне: «... дозвіл органів опіки та
піклування необхідний і у разі, коли у
дитини є лише право користування
нерухомим майном, яка правило житлом.
Наприклад, дитина постійно проживає
та/або зареєстрована у житловому
приміщенні, яке відчужується».
Наказом Міністерства юстиції України
від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за
№ 489/20802, затверджено Інструкцію з
організації примусового виконання
рішень. Підпунктом 4.5.9 пункту 4.5
вищенаведеної Інструкції передбачено,
що у разі передачі на реалізацію
нерухомого майна, право власності на
яке або право користування яким мають
неповнолітні, необхідний попередній
дозвіл органів опіки та піклування, що
надається відповідно до закону. Якщо
такий дозвіл не надано, державний
виконавець звертається до суду, який
видав виконавчий документ, із заявою
про встановлення або зміну способу і
порядку виконання. Якщо судом не
встановлено (змінено) спосіб і порядок
виконання, державний виконавець
продовжує виконання рішення за рахунок
іншого майна боржника, а в разі
відсутності такого майна повертає
виконавчий документ стягувачу з
підстави, передбаченої пунктом 2
частини першої статті 47 Закону.

Відповідач зазначав, що, Вищий
адміністративний суд України ухвалою
від 02 липня 2013 року по справі К/9991/80149/12
підтримав законність зазначеного
пункту інструкції, окремо звернувши
увагу на те, що при вирішенні справи
судом, з урахуванням положень статті 3
Конвенції «Про права дитини»,
пріоритети повинні надаватися як
найкращому забезпеченню інтересів
дитини. Крім того, у ст. 1 Протоколу №1 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, підписаного та
ратифікованого Україною, яка у
відповідності до ст. 5 цього ж
Протоколу, є додатковою статтею
Конвенції, чітко вказано, що кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.Цей же принцип закріплено і в ст.
41 Конституції України, норми якої є
нормами прямої дії та мають найвищу
юридичну силу.Тому, позбавлення
будь-якої особи її приватної власності
повинно відбуватися абсолютно прозоро,
у відповідності до норм чинного
законодавства України та лише в
порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 9 Конституції
України, норми якої є нормами прямої
дії, чинні міжнародні договори, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України, є частиною
національного законодавства України.
Відповідач зазначав, що згідно статті 12
Загальної декларації прав людини 1948
року, статті 8 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту
про громадянські та політичні права 1966
року ніхто не може зазнавати
безпідставного посягання на
недоторканність свого житла. При
здійсненні своїх прав і свобод кожна
людина може зазнавати тільки таких
обмежень, які встановлені законом
виключно з метою забезпечення
належного визнання і поваги до прав і
свобод інших та забезпечення
справедливих вимог моралі,
громадського порядку і загального
добробуту в демократичному
суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної
декларації прав людини 1948 року, стаття
18 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950
року).Європейська конвенція про захист
прав людини та основоположних свобод
(п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі окрім
інших прав право поваги до її житла.
Воно охоплює право займати житло, не
бути виселеною чи позбавленою свого
житла.П. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає
підстави, за яких втручання держави у
використання особою прав, зазначених в
п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке
втручання має бути передбачене законом
і необхідним в демократичному
суспільстві, а також здійснюватись в
інтересах національної і громадської
безпеки або економічного добробуту
країни, для охорони порядку і
запобігання злочинності, охорони
здоров'я чи моралі, захисту прав і
свобод інших осіб. Цей перелік підстав
для втручання є вичерпним і не підлягає
розширеному тлумаченню.Як зазначав
Європейський суд з прав людини, втрата
житла є найбільш крайньою формою
втручання у право на повагу до житла
(див., серед багатьох інших джерел,
рішення від 13 травня 2008 р. у справі
«МакКенн проти Сполученого
Королівства» (МсСапп V. Спе Ііпііесі
Кіпдсіот), заява № 19009/04, п. 50).Втручання
держави є порушенням статті 8
Конвенції, якщо воно не переслідує
законну мету, одну чи декілька, що
перелічені у пункті 2 статті 8, не
здійснюється «згідно із законом» та не
може розглядатись як «необхідне в
демократичному суспільстві» (див.
рішення від 18 грудня 2008 р. у справі
«Савіни проти України» (Зауіпу V.
Іікгаіпе), заява № 39948/06, п. 47).При цьому,
вислів «згідно із законом» не просто
вимагає, щоб оскаржуваний захід мав
підставу в національному
законодавстві, але також звертається
до якості такого закону. Зокрема,
положення закону мають бути достатньо
чіткими у своїх термінах, а також закон
має передбачати засоби юридичного
захисту проти свавільного
застосування (див., серед багатьох
інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р.
у справі «Власов проти Росії» (УІазоу V.
РизБІа), заява № 78146/01, п. 125).Крім того,
втручання у право заявника на повагу до
його житла має бути не лише законним,
але й «необхідним у демократичному
суспільстві». Інакше кажучи, воно має
відповідати «нагальній суспільній
необхідності», зокрема бути
співрозмірним із переслідуваною
законною метою (див. рішення у справі
«Зехентнер проти Австрії» (2епепІпег V.
АиБігіа), заява № 20082/02, п. 56, ЕСНР 2009-...).
Концепція «житла» має першочергове
значення для особистості людини,
самовизначення, фізичної та моральної
цілісності, підтримки взаємовідносин з
іншими, усталеного та безпечного місця
в суспільстві (див. рішення від 27 травня
2004 р. у справі «Коннорс проти
Сполученого Королівства» (Соппогз V.
їпе ІІпіІесІ Кіпдсіот), заява № 66746/01, п.
82). Враховуючи, що виселення є серйозним
втручанням у право особи на повагу до
її житла, вважає що суд має звернути
особливу увагу процесуальним
гарантіям, наданим особі в процесі
прийняття рішення (див. рішення у
справі «Зехентнер проти Австрії»,
зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть
якщо законне право на зайняття
приміщення припинено, особа вправі
мати можливість, щоб співрозмірність
заходу була визначена незалежним судом
у світлі відповідних принципів статті 8
Конвенції (див., серед багатьох інших
джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у
справі «Станкова проти Словаччини»
(Зїапкоуа V. ЗІоуакіа), заява № 7205/02,
пункти 60-63; зазначене вище рішення в
справі «МакКенн проти Сполученого
Королівства», п. 50; рішення від 15 січня
2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії»
(Аозіа V. Сгоаііа), заява № 28261/06, пункти
21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у
справі «Пауліч проти Хорватії» (Раиііа
V. Сгоаїіа), заява № 3572/06, пункти 42-45).
Відсутність обґрунтування в судовому
рішенні підстав застосування
законодавства, навіть якщо формальні
вимоги було дотримано, може серед інших
факторів братися до уваги при
вирішенні питання, чи встановлено
справедливий баланс заходом, що
оскаржується (див., тиїаїіз тиіапсііз,
рішення у справі «Беєлер проти Італії»
(Веуеіег V. Іїаіу) [ВП], заява № 33202/96, п. 110,
ЕСНР 2000-1).Європейський суд з прав
людини свого часу зазначав у рішенні по
справі Рупсіїу V. ІІК, що національний
суд повинен володіти певними
характеристиками, такими як перш за
все, виконання ним саме судових
функцій: незалежність,
неупередженість, строк повноважень
суддів, процедурні гарантії та
дотримання самим судом принципу
незалежності, забезпечення
справедливих вимог моралі,
громадського порядку і загального
добробута в демократичному
суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної
декларації прав людини 1948 року, стаття
18 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950
року).Європейська конвенція про захист
прав людини та основоположних свобод
(п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі окрім
інших прав право поваги до її житла.
Воно охоплює право займати житло, не
бути виселеною чи позбавленою свого
житла.П. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає
підстави, за яких втручання держави у
використання особою прав, зазначених в
п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке
втручання має бути передбачене законом
і необхідним в демократичному
суспільстві, а також здійснюватись в
інтересах національної і громадської
безпеки або економічного добробуту
країни, для охорони порядку і
запобігання злочинності., охорони
здоров'я чи моралі, захисту прав і
свобод інших осіб. Цей перелік підстав
для втручання є вичерпним і не підлягає
розширеному тлумаченню.Як зазначав
Європейський суд з прав людини, втрата
житла є найбільш, крайньою формою
втручання у право на повагу до житла
(див., серед багатьох інших джерел,
рішення від 13 травня 2008 р. у справі
«МакКенн проти
Сполученого-Королівства» (МсСапп V. Іпе
ІІпіїесі Кіпдсіот), заява № 19009/04, п.
50).Втручання держави є порушенням
статті 8 Конвенції, якщо воно не
переслідує законну мету, одну чи
декілька, що перелічені у пункті 2
статті 8, не здійснюється «згідно із
законом» та не може розглядатись як
«необхідне в демократичному
суспільстві» (див. рішення від 18 грудня
2008 р. у справі «Савіни проти України»
(Зауіпу V. ІІкгаіпе), заява № 39948/06, п.
47).При цьому, вислів «згідно із законом»
не просто вимагає, щоб оскаржуваний
захід мав підставу в національному
законодавстві, але також звертається
до якості такого закону. Зокрема,
положення закону мають бути достатньо
чіткими у сзс'х термінах, а також закон
має передбачати засоби юридичного
захисту проти свавільного
застосування (див., серед багатьох
інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р.
у справі «Власов проти Росії» (Х/Іазоу V.
Риззіа), заява № 78146/01, п. 125).Крім того,
втручання у право заявника на повагу до
його житла має бути не лише законним,
але й «необхідним у демократичному
суспільстві». Інакше кажучи, воно має
відповідати «нагальній суспільній
необхідності», зокрема бути
співрозмірним із переслідуваною
законною метою (див. рішення у справі
«Зехентнер проти Австріг» (ІеИепїпег V.
Аизггіа), заява № 20082/02, п. 56, ЕСНК 2009-...).
Концепція «житла» має першочергове
значення для особистості людини,
самовизначення, фізичної та моральної
цілісності, підтримки взаємовідносин з
іншими, усталеного та безпечного місця
в суспільстві (див. рішення від 27 травня
2004 р. у справі «Коннорс проти
Сполученого Королівства» (Соппогз V.
їпе ІІпіІесІ Кіпдсіот), заява № 66746/01, п.
82). Враховуючи, що виселення є серйозним
втручанням у право особи на повагу до
її житла, суд має звернути особливу
увагу процесуальним гарантіям, наданим
особі в процесі прийняття рішення (див.
рішення у справі «Зехентнер проти
Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема,
навіть якщо законне право на зайняття
приміщення припинено, особа вправі
мати можливість, щоб співрозмірність
заходу була визначена незалежним судом
у світлі відповідних принципів статті 8
Конвенції (див., серед багатьох інших
джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у
справі «Станкова проти Словаччини»
(5г_апкоуа V. ЗІоуакіа), заява № 7205/02,
пункти 60-63; зазначене вище рішення в
спраг «МакКенн проти Сполученого
Королівства», п. 50; рішення від 15 січня
2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії»
(Аозіа V. Сгоаїіа), заява № 28261/06, пункти
21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у
справі «Пауліч проти Хорватії» (Раиііа
V. Сгоаїіа), заява № 3572/06, пункти 42-45).
Відсутність обґрунтування в судовому
рішенні підстав застосування
законодавства, навіть якщо формальні
вимоги було дотримано, може серед інших
факторів братися до уваги при
вирішенні питання, чи встановлено
справедливий баланс заходом, що
оскаржується (див., тиіаїіз тиіапа'із,
рішення . справі «Беєлер проти Італії»
(Веуеіег V. Ііаіу) [ВП], заява № 33202/96, п. 110,
ЕСНРч 2000-1).

Враховуючи викладене відповідач
та його представник вважають, що
звернення стягнення на предмет іпотеки
є неправомірним, з вищевказаних
підстав та, в тому числі, воно порушує
майнові та житлові права дитини на
користуваннявим приміщенням та
проживання в ньому.

Не погоджуючись із основним
позовом ОСОБА_1 звернувся до ТОВ
"Кредитні Ініціативи" із зустрічним
позовом ( а.с.83-85), посилаючись на те, що
згідно ст. 517 ЦК України що первісний
кредитор у зобов"язанні повинен
передати новому кредиторові документи,
які засвідчують права, що передаються
та інформацію, яка є важливою для їх
здійсення. Боржник має право не
виконувати свого обов"язку новому
кредиторові до надання боржникові
доказів переходу до нового кредитора
прав у зобов"язанні, але позивач не
надав суду доказів належних та
допустимих,щодо переховід Банку до
фактора права вимоги заборгованності,
після сплати фактором ціни продажу у
повному обсязі, після чого фактор стає
новим кредитором по відношенню до
боржників стосовно заборгованості та
набуває відповідно права
вимоги.Позивач за зустрічним позовом з
посиланням на вимоги ст. 613 ЦК України
зазначав, що кредитор, вважається
таким, що прострочив, якщо він
відмовився прийняти належне виконання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного обороту, до вчинення яких
боржник не міг виконати свого
обов"язку. Якщо кредитор не вчинив
дії,до вчинення яких боржник не міг
виконати свій обов"язок, виконання
зобов"язання може бути відстрочене на
час прострочення кредитора, а тому
вважає, що у зв"язку із не наданням з
боку відповідача за зустрічним позовом
належних доказів передбачених ст. 517 ЦК
України, щодо здійснення заміни у
правовідносинах, що виниклина підставі
Кредитного договору та не здійснило
належних дій щоб позивач мав
можливість погашати заборгованість за
кредитним договором, до вчинення яких
боржник не мав достатніх правових
підстав виконати свого обов"язку щодо
сплати кредитної заборгованості, тому
ввжає що ТОВ "Кредитні Ініціативи"
прострочив прийняття виконання
зобов"язання за кредитним договором., а
тому просить суд зустрічний позов
задовольнити.

Відповіднодо ст 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстав
своїх вимог або заперечень, крім
випадів встановених цим кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні данні, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці данні
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко-і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об»активному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає і
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийняття.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відпоідно до п. 6 ч. ст. 119 ЦПК
України передбачає, що позовна заява
має містити зазначення доказів, що
підтверджують кожну обставину.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України,
сторони зобов'язані подати свої докази
суду до або під час попереднього
судового засідання у справі, а якщо
попереднє судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті. Докази, подані з
порушенням цих вимог не приймаються,
якщо сторона не доведе, що докази
подано несвоєчасно з поважних причин.

Заслухавши пояснення сторін у
справі з посиланням на письмові докази
подані до матеріалів спрви в
обгрунтування заявлених позовних
вимог та заперечень проти позову із
посиланням на діюче законодавство
України, що регулює спірні
правовідносини,судом встановлено,
наступне.

Судом встановлено, що 24.07.2008 року
між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1, укладено
Кредитний договір №-061( а.с.5-14).

Судом встановлено, що ВАТ
"Сведбанк" та ОСОБА_1, укладено
Іпотечний договір №-061-Z-1( а.с.17-22)
згідно якого забезпечене належне
виконання Іпотекодавцем вимог
іпотекодержателя, що випливають із
кредитного договру №-061 від 24.07.2008
р.шляхом передачі в іпотеку
іпотекодержателю належне йому на праві
власності майно : квартиру АДРЕСА_1,
оціночною вартістю станом на 04.07.2008
року 10980,19 грн.

Судом встановлено, що позивчем не
надано суду доказів про оцінку
вартості предмета іпотеки, за
домовленістю сторін, про яке йшлося у
позовній заяві.

Судом встановлено, що 28.11.2012 року
між ПАТ "Сведбанк", який в свою чергу
виступає правонаступником
Акціонерного комерційного банку "ТАС -
Комерцбанк" та Факторинговою компанією
"Вектор Плюс" укладено договір
факторингу (а.с.25-27) , відповідно до
якого Банк відступає Фактору свої
права Вимоги заборгованості по
кредитних договорах, укладених з
Боржниками, право на вимогу якої
належить Банку на підставі
Документації.

Судом встановлено, що 28.11.2012 року
між ТОВ ФК "Вектор Плюс" та ТОВ
«Кредитні ініціативи» укладено
договір факторингу ( а.с.28-37) ,
відповідно до якого Клієнт (ТОВ ФК
"Вектор Плюс") відступає Фактору (ТОВ
«Кредитні Ініціативи») свої права
Вимоги заборгованості по кредитних
договорах укладених з Боржниками,
право на вимогу якої належить Клієнту
на підставі Документації. З моменту
відступлення Клієнтом Фактору прав
вимоги заборгованості боржників, всі
гарантії. Надані боржникам щодо
заборгованостей, стають дійсними для
Фактора та вважаються наданими
Фактору. Разом з правами вимоги до
Фактора переходять всі пов'язані з ними
права, зокрема права грошової вимоги
щодо нарахованих та несплачених
Боржниками процентів, комісій,
штрафних санкцій та інших обов'язкових
платежів.

Судом встановлено, що у якості доказів
позивач за основним позовом надав суду
копію Договору пр передачу прав за
іпотечним договром від 28.11.2012 року
укладеного між ТОВ ФК "Вектор Плюс" та
ТОВ «Кредитні Ініціативи» ( а.с.38-39).

Судом встановлено, що позивач у
справі не надав суду доказів про
передачу прав за іпотечним договром
№-061-Z-1 від ПАТ "Сведбанк", який в
свою чергу виступає правонаступником
Акціонерного комерційного банку "ТАС -
Комерцбанк" та Факторинговою компанією
"Вектор Плюс" укладено договір
факторингу.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмові докази, як правило подаються в
оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у спаві, має
право вимагати подання оригіналу.

За клопотанням відповідача суд
зобов"язав позивача ТОВ «Кредитні
Ініціативи» надати оригінали
договорів фактрингу та додатків до цих
договорів, але позивач не виконав
вимогу суду, вказані докази суду не
надав, чим позбавив суд встановити
належність та допустимість поданих
копій договрів та перехід права вимоги
від ВАТ "Сведбанк" до позивача по
Кредитному договору №-061 оскільки
у суду виниклим сумніви щодо доказу (
а.с.37,39) який підписаний аналітиком, а не
першими особами або особами
уповноваженими на підписання договрів
та додатків до них, що є невід"ємною
частиною договору, а також щодо
справжності договорів факторингу та
додатків до них.

А тому суд дійшов висновіку, що
позивач за основним позовом не надав до
суду належних доказів, які би
підтверджували законність прав його
вимоги до відповідача та не підтвердив
жодним документом саму суму
нарахованої ним заборгованості, та
підстави для звернення стягнення на
предмет іпотеки, що у свою чергу
порушує право відповідача та його
неповнолітньої дитини на користування
предметом іпотеки, відсутній дозвіл
органу опіки та піклування на
реалізацію предмета іпотеки, а тому
основний позов задоволенню не
підлягає.

Розглянувши зустрічний позов
ОСОБА_1 до ТОВ "Кредитні Ініціативи", суд
погоджується із твердженнями позивача
за зустрічним позовом, що згідно ст. 517
ЦК України первісний кредитор у
зобов"язанні повинен передати новому
кредиторові документи, які засвідчують
права, що передаються та інформацію,
яка є важливою для їх здійсення.
Боржник має право не виконувати свого
обов"язку новому кредиторові до
надання боржникові докказів переходу
до нового кредитора прав у
зобов"язанні, але ТОВ "Кредитні
Ініціативи" не надали суду доказів
належних та допустимих,щодо переходу
від Банку до фактора права вимоги
заборгованості, по іпотечному
договору. після сплдати фактором ціни
продажу у повному обсязі, після чого
фактор стає новим кредитором по
відношенню до боржників стосовно
заборгованності та набуває відповідно
права вимоги. А тому ввжає, що згідно ст.
613 ЦК України кредитор, вважаєтьс
ятаким, що прострочив, якщо він
відмовився прийняти належне викоання,
запропоноване боржником, або не вчинив
дій, що встановлені договором, актами
цивільного обороту, до вчинення яких
боржник не міг виконати свого
обов"язку. Якщо кредитор не вчинив
дії,до вчинення яких боржник не міг
виконати свій обов"язок, виконання
зобов"язання може бути відстрочене на
час прострочення кредитора, а тому
вважає, що у зв"язку із не наданням з
боку відповідача за зустрічним позовом
належних доказів передбачених ст. 517 ЦК
України, щодо здійснення заміни у
правовідносинах, що виниклина підставі
Кредитного договору та що отримані
боржником та не здійснило належних дій
щоб позивач мав можливість погашати
заборгованість за кредитним договором,
до вчинення яких боржник не мав
достатніх правових підстав виконати
свого обов"язку щодо сплати кредитної
заборгованості, тому ввжає що ТОВ
"Кредитні Ініціативи" прострочив
прийняття виконання зобов"язання за
кредитним договором., а тому зустрічний
позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача необхідно стягнути судові
витрати за зустрічним позовом у
розмірі 229,40 грн. на користь держави.

Керуючись ст.ст. 3,
10,11,15,57-60,131,208-218,294 ЦПК України,
ст.ст.517,613ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні основного позову
ТОВ "Кредитні Ініціативи" до ОСОБА_1,
Служба у справах дітей Святошинської
районної в м. Києві державної
адміністрації про звернення стягнення
на предмет іпотеки- відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ
"Кредитні Ініціативи" про визнання
кредитора таким, що прострочив
прийняття виконання зобов"язання за
договором - задовольнити.

Визнати, що ТОВ "Кредитні
Ініціативи"(07400 Київська обл. м. Бровари
бул.Незалежності,14, )
прострочив прийняття виконання
зобов"язання за кредитним договором
№-061 від 24.07.2008 року укладеного
між ВАТ "Сведбанк" та ОСОБА_1.

Стягнути з ТОВ "Кредитні
Ініціативи"(07400 Київська обл. м. Бровари
бул.Незалежності,14, ) на
користь держави судовий збір у розмірі
229 ( двісті двадцять дев"ять) грн. 40 коп.

Рішення суду може бути оскаржено
до Апеляційного суду м. Києва протягом
десяти днів з часу його проголошення, у
разі відсутності осіб, з часу отримання
копії рішення суду.

Суддя Т.О. Величко