Справа № 1304/715/12
Головуючий у 1 інстанції: Курилець А.Р.
Провадження № 22-ц/783/3751/13
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - судді Курій
Н.М.,

суддів: Каблака П.І., Крайник Н.П.,

за
секретаря Данилик І.І.,

з участю представника позивача -
Прокопюк В.Б.,

представника відповідачів - ОСОБА_3,

ліквідатора третьої особи ТОВ
«Техпанель» - Надлонка А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_5, до якої
приєдналась ОСОБА_6 на заочне рішення
Галицького районного суду м. Львова від
11 березня 2013 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, за участю
третьої особи - ТОВ «Техпанель» про
стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2011 року Публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, третя особа -
ТзОВ «Техпанель», про стягнення
заборгованості.

В обґрунтування заявленого позову
позивач посилався на те, що між ним та
ТзОВ «Техпанель» 10.01.2008 року був
укладений Договір про кредитну лінію,
згідно з яким ТзОВ «Техпанель»
отримало 4575000 гривень. У забезпечення
виконання зобов'язання за кредитним
договором було укладено договори
поруки між позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_6 Оскільки ТзОВ
«Техпанель» не виконувало умов
кредитного договору від 10.01.2008 року,
позивач просив суд, ураховуючи
уточнення позовних вимог від 28 лютого
2013 року, стягнути з відповідачів як
поручителів солідарно 3115331,88 гривень
заборгованості та понесені ним судові
витрати.

Заочним рішенням Галицького районного
суду м. Львова від 11 березня 2013 року
задоволено позов, стягнуто з ОСОБА_5,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6 солідарно на
користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
3115331,88 грн. заборгованості, 1700,00 грн.
судового збору та 120,00 грн. сплачених
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_5

До апеляційної скарги ОСОБА_5
приєдналась відповідач ОСОБА_6

Апелянт вважає оскаржуване заочне
рішення суду першої інстанції
необґрунтованим, таким, що ґрунтується
на неправильній оцінці обставин, які
мають значення для справи, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт стверджує, що суд першої
інстанції позбавив його та інших
відповідачів, які не були присутні при
розгляді справи, права на належне, з
дотриманням процесуальних строків,
оскарження заочного рішення у справі,
не прийняв до уваги клопотання про
відкладення розгляду справи, у зв'язку
із зібранням додаткових доказів, які
спростовують доводи позивача, не надав
належної правової оцінки тому, що
позивачем при збільшенні позовних
вимог не оплачено судовий збір, що є
порушенням встановлених вимог ЦПК
України, також, суд першої інстанції
без жодних правових підстав, з
порушенням норм процесуального права
відновив провадження у справі.

Апелянт вважає, що у випадку
набрання заочним рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 11.03.2013 року
законної сили ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» буде мати право двічі стягнути
одну і ту ж суму заборгованості, що
виникла у зв'язку з невиконанням ТОВ
«Техпанель» своїх зобов'язань по
Договору про кредитну лінію №169-01-07 від
10.01.2008 року (відповідачі є поручителями
по цьому Договору).

Апелянт просить заочне рішення суду
скасувати і постановити нове про
відмову в позовних вимогах.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу необхідно задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші. Оцінка зібраних по справі
доказів має здійснюватися за
правилами, передбаченими ст.212 ЦПК
України з врахуванням положень ст.57-66
ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60
ЦПК України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків
встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше, як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну
справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи та
вирішити спір у межах заявлених
позовних вимог та зібраних у справі
доказів.

Указаних вимог суд першої інстанції не
дотримав, не встановив дійсних
обставин справи.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
ТзОВ «Техпанель» порушило свої
зобов'язання за кредитним договором, то
позивач набув права вимагати
дострокового повернення кредиту та
заборгованості як з боржника, так і з
поручителів останнього, тому дійшов
висновку про солідарне стягнення з
поручителів суми, зазначеної в
уточненому позові.

Проте, з висновком суду не можна
погодитись, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 304 ЦПК України, справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими цією главою.

Особи, які беруть участь у справі,
відповідно до норм ст. 27 ЦПК України,
зокрема, мають право давати усні та
письмові пояснення, подавати свої
доводи, міркування щодо питань, які
виникають під час судового розгляду.

Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були
досліджені з порушенням встановленого
порядку або в дослідженні яких було
неправомірно відмовлено, а також нові
докази, неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Приймаючи оскаржене рішення, суд
першої інстанції, при розгляді спору
про стягнення коштів з поручителів -
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_7,
зобов'язаний був перевірити та
з'ясувати, чи порука від 31 травня 2010
року за номерами 169-01-07/01, 169-01-07/02; 169-01-07/03;
169-01-07/04 є чинною, чи є припиненою в силу
закону чи за інших обставин.

Такий обов'язок суду передбачено у
правовій позиції, зазначеній в
Постанові Верховного Суду України від
21.11.2012 року у справі за №6-134цс12, де
вказано, що у разі невизнання
кредитором права поручителя,
передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на
припинення зобов'язання за договором
поруки, таке право підлягає захисту
судом за позовом поручителя шляхом
визнання його права на підставі п. 1 ч. 2
ст. 16 ЦК України. При цьому, звернення
особи до суду з позовом про визнання
поруки такою, що припинена, на підставі
ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним,
проте такі вимоги можуть розглядатися
судом у разі наявності відповідного
спору. Внесення без згоди поручителя
змін до кредитного договору про зміну
зобов'язання, забезпеченого порукою,
зокрема, збільшення процентної ставки,
що призвело до збільшення обсягу
відповідальності як боржника, так і
поручителя, є підставою для визнання
поруки такою, що припинена.

Матеріалами справи встановлено, що
10.01.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» та ТзОВ «Техпанель» було
укладено Договір про кредитну лінію
№169-01-07( а.с. 24-28 том 1).

В подальшому до Договору про кредитну
лінію №169-01-07 від 10.01.2008 року вносились
зміни, а саме: 9 червня 2008 року
(Додатковий договір № 1), 10 жовтня 2008
року (Додатковий договір № 2),
Додатковий договір № 3, який датовано 31
травня 2010 року (а.с. 14-17 том 2).

31 травня 2010 року між ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» та ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 були укладені окремі договори
поруки, відповідно за номерами - №№
169-01-07/01, 169-01-07/02; 169-01-07/03; 169-01-07/04 (а.с.16-23
том 1).

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не
довело, що означені вище договори
поруки були укладені після підписання
Додаткового договору № 3, оскільки і
договори поруки, і додатковий договір
№ 3 були підписані в один день, а відтак,
і не спростувало пояснення
представника апелянта про підписання
зазначених договорів поруки до
укладення Додаткового договору №3.

Крім того, таке твердження банку
спростовується вимогою банку,
зазначеною в листі №853 від 06.05.2010 року
про те, що Додатковий договір до
Договору про кредитну лінію №169-01-07
буде підписано лише після підписання
договорів поруки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8
та ОСОБА_7, і ця вимога підписана
повноважною особою банку, яка
підписала в подальшому зі сторони
банку договори поруки, а також
протоколом від 27 травня 2010 року ТзОВ
«Техпанель», де учасники товариства
погодились підписати договори поруки
до укладення Додаткового договору №3
до Договору про кредитну лінію №169-01-07
від 10.01.2008 року ( а.с.19, 20 том 2).

Зазначене вище твердження банку також
спростовується самим текстом
Додаткового договору №3 від 31.05.2010 року
до Договору про кредитну лінію №169-01-07
від 10.01.2008 року, в якому зазначено про
уже укладені договори поруки ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (п.5
Додаткового договору № 3).

З урахуванням наведеного, колегія
суддів доходить висновку, що договори
поруки №№ 169-01-07/01, 169-01-07/02; 169-01-07/03;
169-01-07/04 від 31.05.2010 року його сторонами
вчинені до підписання Додаткового
договору №3 від 31.05.2010 року до Договору
про кредитну лінію №169-01-07 від 10.01.2008
року, оскільки також існує
невідповідність істотних умов
означених договорів поруки умовам
Додаткового договору №3 від 31.05.2010 року
до Договору про кредитну лінію №169-01-07
від 10.01.2008 року.

Тобто, договорами поруки 169-01-07/01,
169-01-07/02; 169-01-07/03; 169-01-07/04 від 31 травня 2010
року відбулось забезпечення виконання
дійсних зобов'язань за чинним
Договором про кредитну лінію №169-01-07
від 10.01.2008 року, які виникли до 31 травня
2010 року.

Згідно з текстом п. 1.1 Договорів поруки
№№169-01-07/01, 169-01-07/02; 169-01-07/03; 169-01-07/04 від 31
травня 2010 року, Поручителі
зобов'язувались відповідати перед
Кредитором в повному обсязі за
своєчасне і повне виконання Боржником
зобов'язань за Договором про кредитну
лінію № 169-01-07 від "10" січня 2008 року (із
змінами та доповненнями), який укладено
між Кредитором і Боржником (ТзОВ
«Техпанель»), відповідно до якого
Боржнику відкрито не відновлювальну
кредитну лінію з лімітом на загальну
суму 2 600 000,00 грн. зі сплатою 25% річних.
Інші зобов'язання, виконання яких
забезпечували б поручителі у Договорах
поруки №№169-01-07/01; 169-01-07/02; 169-01-07/03;
169-01-07/04 від 31 травня 2010 року - відсутні.

При порівнянні суті зазначеного в
пункті 1.1 Договорів поруки №№169-01-07/01,
169-01-07/02; 169-01-07/03; 169-01-07/04 від 31.05.2010 року, з
означеним в п.1 Додаткового договору №3
від 31.05.2010 року до Договору про кредитну
лінію №169-01-07 від 10.01.2008 року
встановлено, що між ними є суттєва
різниця. Розмір зобов'язань Боржника за
Додатковим договором №3 від 31.05.2010 року
до Договору про кредитну лінію №169-01-07
від 10.01.2008 року змінено в
односторонньому прядку без згоди
Поручителів в сторону збільшення з 25%
до 50% річних за користування кредитними
коштами, продовжено термін погашення
кредиту до 07.06.2012 року, чим збільшено
термін дії зобов'язання та встановлено
в п.7 додаткові зобов'язання з погашення
прострочених процентів.

Відповідно до частини першої статті 553
ЦК України, за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Пунктом 1.2 Договорів поруки №№169-01-07/01,
169-01-07/02; 169-01-07/03; 169-01-07/04 від 31.05.2010 року
передбачено: «Підставою договору
поруки є дійсна вимога Кредитора до
Боржника, установлена Кредитним
договором».

За своєю правовою природою договір
поруки є акцесорним - поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку, який
повинен існувати на момент виникнення
відносин поруки. Поручительство за
неіснуючий обов'язок виходить за межі
правової дійсності і не може вважатись
порукою в розумінні Цивільного
законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК
України, строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення, і
визначається він роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами, а не
посиланням на подію, яка має настати.
Вказівкою на подію, яка має неминуче
настати, визначається термін - певний
момент у часі, з настанням якого
пов'язана дія чи подія, яка має юридичне
значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Таким чином, умова договору поруки про
припинення поруки після повного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за кредитним договором не
може вважатися встановленим сторонами
договору поруки строком припинення
поруки.

За таких обставин, порука на підставі ч.
4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. (Правовий
висновок у постанові Верховного Суду
України від 21 травня 2012 року за №
6-68цс11).

Якщо в договорі поруки не встановлено
строку, після якого порука
припиняється, умова договору поруки
про його дію до повного виконання
боржником своїх зобов'язань перед
банком за кредитним договором не є
встановленим сторонами строком
припинення дії поруки, оскільки
суперечить частині першій статті 251 та
частині першій статті 252 ЦК України,
тому в цьому разі підлягають
застосуванню норми частини четвертої
статті 559 ЦК України про те, що порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.
(Правовий висновок Верховного Суду
України від 18 липня 2012 року в справі
6-78цс12).

Згідно з частиною четвертою статті 559
ЦК України, порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Порука також припиняється у зв'язку із
закінченням строку, який надається
кредитору для пред'явлення вимоги
поручителю. Вказаний строк може бути
передбачений в договорі (договірний
строк) або визначений в законі
(законний строк). Чинний ЦК України
виходить з того, що в першу чергу
сторони мають право самостійно в
договорі поруки визначати строк для
заявлення вимог до поручителя. За
відсутності відповідної договірної
умови слід застосовувати строки,
передбачені у ч. 4 ст. 559 ЦК України.
Законний строк може бути різної
тривалості: 6 місяців - для зобов'язань з
визначеним строком виконання та 1 рік -
для зобов'язань, строк виконання яких
не визначений або визначений моментом
пред'явлення вимоги. За своєю правовою
природою строк, передбачений ч. 4 ст. 559
ЦК України, є преклюзивним
(припиняючим), що принципово впливає на
вирішення ряду питань: 1) його
закінчення є підставою для припинення
поруки; 2) у випадку пропуску кредитором
строку заявлення вимог до поручителя
цей строк не може бути поновлено,
зупинено чи перервано з підстав,
передбачених у ст. ст. 263, 264, ч. 5 ст. 267 ЦК
України; 3) суд зобов'язаний самостійно
застосовувати норми про строк на
відміну від строку позовної давності,
який застосовується судом за заявою
сторін; 4) у випадку, якщо поручитель
поза межами строку помилково виконає
уже фактично неіснуючий обов'язок, він
може за своїм вибором вимагати
повернення виконаного як безпідставно
одержаного кредитором; 5) встановивши
факт закінчення строку, суд відмовляє
кредитору в позові за відсутністю у
нього права вимагати стягнення боргу з
поручителя, що припинилося у зв'язку з
його спливом.

Як випливає із ч. 4 ст. 559 ЦК України в
межах зазначеного строку кредитор
повинен звернутися до поручителя з
вимогою про примусове виконання
взятого ним зобов'язання. Виходячи із
того, що строк поруки не є строком для
захисту порушеного права, а строком
існування (дії) самого зобов'язання
поруки (преклюзивність строку), відтак,
і право кредитора, і обов'язок
поручителя по його закінченні
припиняються, а це означає, що жодних
дій щодо реалізації цього права, в тому
числі застосування примусових заходів
захисту в судовому порядку, кредитор
вчиняти не може.

Відповідно до п.5.2 Договорів поруки
169-01-07/01, 169-01-07/02; 169-01-07/03; 169-01-07/04 від 31.05.2010
року, строк припинення догорів поруки
не встановлено.

Матеріалами справи встановлено, що у
Договорі про кредитну лінію №169-01-07 від
10.01.2008 року та в додаткових договорах №1
та №2 визначено строк виконання
основного зобов'язання до 10 грудня 2010
року (а.с.24 том 1, а.с. 14, 15 том 2).

Колегія суддів, беручи до уваги
наведений вище висновок про те, що
поручителі поручились саме за
виконання боржником зобов'язань за
наведеним вище Договором про кредитну
лінію (з урахуванням лише додатків №1
та №2), вважає, що позивач (банк),
звернувшись вперше до поручителів 12
липня 2011 року з вимогою про сплату
боргу у зв'язку з невиконанням
боржником своїх зобов'язань за
договором по кредитну лінію (а.с.9-12 том
1) та у вересні 2011 року до суду з
відповідним позовом до поручителів про
стягнення заборгованості, пропустив
шість місяців, встановлених частиною
четвертою статті 559 ЦПК України, на
пред'явлення вимоги до поручителів від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання, оскільки таке
право у нього було до 11 червня 2011року ( 6
місяців з 10 грудня 2010 року).

З урахуванням означеного вище, колегія
суддів дійшла висновку, що порука
ОСОБА_5 відповідно до договору №
169-01-07/01, порука ОСОБА_8 відповідно до
договору № 169-01-07/02, порука ОСОБА_6
відповідно до договору № 169-01-07/03 та
порука ОСОБА_7 відповідно до договору №
169-01-07/04 є припиненими, а відтак, вимоги
банку про стягнення з поручителів
солідарно заборгованості боржника
ТзОВ «Техпанель» не можуть бути
задоволені.

За таких обставин, виходячи з
наведеного вище, беручи до уваги
приписи ст.360-7 ЦПК України щодо
обов'язковості застосування суб'єктами
владних повноважень та судами рішень
Верховного Суду України, прийнятих за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, колегія суддів
вважає за необхідне рішення суду
першої інстанції, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права на підставі п. 4 ч.
1 ст. 309 ЦПК України скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_6, за участю третьої особи
ТОВ «Техпанель» про стягнення боргу
відмовити.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2
ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, до якої
приєдналася ОСОБА_6 задовольнити.

Заочне рішення Галицького районного
суду м. Львова від 11 березня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в позові Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, за
участю третьої особи - ТОВ «Техпанель»
про стягнення боргу відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Каблак П.І.

Крайник Н.П.