Апеляційний суд міста Києва
Справа №22-6418
Головуючий у 1-й інстанції Петренко Н.О.
Доповідач Волошина В.М.
26 грудня 2013 року
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
міста Києва в складі :
Суддів
Котули Л.Г., Слюсар Т.А.
Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Святошинського районного суду м.Києва
від 11 листопада 2011 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору позики.
Заслухавши доповідь судді
Волошиної В.М., перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -
15 березня 2011р. позивач ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору позики мотивуючи
свої вимоги тим, що у квітні та вересні
2008 року вона отримала від відповідача в
борг гроші в сумі 16 900,00 грн та 3 200,00 євро,
про що 24.02.2009 року під примусом та під
диктовку відповідача написала
розписку, хоча не заперечувала сам факт
отримання грошей і від боргу не
відмовлялася. Потім погрожуючи та
тримаючи позивачку в своїй машині в
гаражі відповідач почав примушувати
позивачку переписувати розписку,
погрожуючи, що інакше він її взагалі не
відпустить. Позивачка була змушена
еквіваленті 3 380 доларів США. При цьому
24.02.2009 року ніякі кошти позивачці
відповідачем не передавались.
Відповідач телефонував якимось людям і
просив підписатися у розписці як
свідків, хоча вони і не були при цьому
присутні. 17.04.2009 року позивачка
звернулась із заявами з приводу
вимагання до МВС України та прокурора
Святошинського району м. Києва, а 05.05.2009
року до начальника Святошинського РУ
ГУ МВС України в м. Києві зі зверненням
про її незаконне утримання
відповідачем 24.02.2009 року і про примус
написати кілька варіантів розписки.
Позивачка стверджує що завдяки обману
та примусу на руках у відповідача
опинилось три редакції розписки, які
підтверджують один і той же єдиний факт
отримання від відповідача позивачкою у
2008 році коштів в розмірі 16 900,00 грн. та
3200,00 євро. Позивачка просила суд
визнати розписку від 24.02.2009 року на суму
3380,00 доларів США та 3 200,00 євро
Рішенням Святошинського районного
суду м.Києва від 11 листопада 2011 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору позики.

Рішення суду першої інстанції було
оскаржено до апеляційної інстанції
стороною позивачки.

Рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 25 липня 2012 р. апеляційну
скаргу задоволено.

Рішення Святошинського районного
суду м.Києва від 11 листопада 2011
скасувано та ухвалено нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3
задоволені.

Визнано недійсним договір позики у
формі розписки від 24 лютого 2009 року,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на суму
3380,00 доларів США та 3200,00 євро.

Рішення Апеляційного суду м.Києва
було оскаржене в касаційному порядку
представником відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 27 лютого 2013 р.
касаційну скаргу було задоволено
частково, а рішення Апеляційного суду
м. Києва від 25 липня 2012 р. скасовано, а
справу направлено на новий розгляд до
апеляційної інстанції.

Не погодившись із рішенням суду
першої інстанції ОСОБА_2 - представник
позивачки ОСОБА_1 подав на нього
апеляційну скаргу, просив його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на його незаконність та
необгрунтованість, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначав, що суд ухвалив
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, недоведеність обставин, які
суд вважав встановленими,
невідповідності висновків суду
обставинам справи. Зокрема зазначив, що
сторони справи перебували у фактичних
шлюбних відносинах в період серпня 2008-
лютого 2009 р. Але у зв'язку з недостойною
поведінкою відповідача по відношенню
до дочки позивачки, вони розсталися. Не
заперечуючи проти існування лише
одного боргу, зазначав, що друга
розписка виникла під тиском і є
безгрошовою, але відмовляючи у
задоволенні позовних вимог суд не
надав належну юридичну оцінку усім
наданим доказам у їх сукупності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що вимоги позивачки не
грунтуються на вимогах закону.

З такими висновками суду слід
погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи на засадах змагальності сторін,
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можуть
ґрунтуватися на припущеннях.

Загальною умовою чинності правочину
відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України є
його вчинення у формі, встановленій
законом. У протилежному випадку
недодержання форми правочину
спричинює його недійсність, проте
тільки тоді, коли такий наслідок прямо
зазначений в законі.

З матеріалів справи вбачається, що
позов до суду про визнання недійсним
боргової розписки від 24.02.2009 р. ОСОБА_1
пред'явила до суду 15 березня 2011 р. і
правовими підставами зазначила
ст.ст.203, 215, 218 ч.1, 225 ч.1, 229 ч.1, 230 ч.1, 234, 1051
ЦК України, що взаємовиключає одна
одну.

Судом встановлено, що відповідно до
розписки від 24.02.2009 року відповідач
надав у борг позивачу кошти у розмірі 16
900,00 грн. та 3 200,00 євро.

17.04.2009 року позивачка звернулась із
заявами з приводу погроз та
некоректної поведінки відповідача
ОСОБА_3 до МВС України та прокурора
Святошинського району м. Києва.

Відповідно до заяви від 05.05.2009 року
до начальника Святошинського РУГУ МВС
України в м. Києві позивачка звернулась
з приводу погроз зі сторони
відповідача ОСОБА_3, її незаконного
утримання в гаражі та примусу написати
боргову розписку.

Постановою Святошинського РУ ГУ МВС
України в м. Києві від 12 травня 2009 р. в

порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_3 відмовлено за п.2 ст. 6
КПК України. Із зазначеної постанови
вбачається, що ОСОБА_1 наполягала на
тому, що нею була написана розписка про
наявність боргу ОСОБА_3 під його тиском.
А ОСОБА_3 в телефонному режимі пояснив,
що погроз з його сторони не мало місця,
а всі спірні питання буде вирішувати в
судовому порядку, письмових пояснень
не надавав. Тобто матеріалами
перевірки органів міліції не було
встановлено при яких обставинах була
написана розписка ОСОБА_1 від 24.02.2009 р.
про наявність боргу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047
ЦК України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та
другої статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Пред'являючи вимоги про визнання
договору позики у формі розписки
недійсним, сторона позивача не
звернула уваги на те, що розписка сама
по собі не є договором позики, а є лише
доказом, що підтверджує його укладення.

Положенням ст. 1051 ЦК України
визначено, що позичальник має право
оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості,ніж встановлено договором.

Розглядаючи спір суд першої
інстанції в межах доводів позову повно
і всебічно дослідив обставини спору,
дав належну оцінку зібраним по справі
доказам, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює і у відповідності з
вимогами закону прийшов до
правильного висновку про те, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає,
що доводи апеляційної скарги є не
суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, колегія суддів
вважає, що підстав до його скасування
не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Святошинського
районного суду м.Києва від 11 листопада
2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: