Номер провадження № 22-ц/785/8991/13
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2013 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Іванівського районного суду Одеської
області від 30 серпня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання недійсним договорів
позики, -

В С Т А
Н О В И Л А:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
Іванівського районного суду Одеської
області з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики.

Мотивуючи тим, що 01 вересня 2009 року між
нею та ОСОБА_2 було укладено договір
позики, відповідно до змісту якого вона
передала відповідачу у борг грошову
суму у розмірі 3000 гривень до 01
листопада 2009 року.

19 вересня 2009 року між ними знову було
укладено договір позики, відповідно до
змісту якого вона передала відповідачу
у борг грошову суму у розмірі 250 доларів
США, що відповідно до курсу НБУ станом
на 08 серпня 2012 року еквівалентно 2000
гривень на строк до 19 грудня 2009 року.

На підтвердження укладених між ними
договорів відповідачем було
власноручно написано розписки, що у
відповідності до ч.2 ст.1047 ЦК України є
підтвердженням укладення договору
позики та його умов.

Однак до цього часу відповідачка борг
не повернула.

На підставі викладеного, ОСОБА_3
просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь
суму боргу у розмірі 4 419 гривень, із них
3000 гривень - основного боргу, 225 гривень
- річні, 615 гривень - проценти на рівні
облікової ставки НБУ за 2 місяці, 579
гривень - інфляційні втрати за весь час
прострочення (за договором позики від
01.09.2009 року) та стягнути з ОСОБА_2 на її
користь суму боргу у розмірі 2764,40
гривень, із них 2000 гривень - основного
боргу, 150 гривень - річні, 614,40 гривень -
проценти на рівні облікової ставки НБУ
(за договором позики від 19.09.2009 року), а
також стягнути з ОСОБА_2 судові витрати
у розмірі 364, 60 гривень, із них 214,60
гривень - судовий збір, 150 гривень -
витрати на правову допомогу.

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про визнання недійсним договорів
позики. Мотивуючи тим, що вона маючи
намір заключити договір позики з
ОСОБА_3, попередила останню, що хоче щоб
він являвся безпроцентним, однак, це не
влаштувало ОСОБА_3, у зв'язку з чим, між
ними так і не був заключений договір, а
грошові кошти не передавалися.

На підставі викладеного, просила
визнати розписки недійсними та
неукладеними та відмовити ОСОБА_3 у
задоволенні її позовних вимог, а також
просила стягнути понесені судові
витрати.

Ухвалою Іванівського районного суду
Одеської області від 07 травня 2013 року
дані позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням Іванівського районного суду
Одеської області від 30 серпня 2013 року
позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики -
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
борг у розмірі 4 419 гривень, з яких 3000
гривень основного боргу, 225 гривень -
річні, 615 гривень - проценти на рівні
облікової ставки НБУ за 2 місяці, 579
гривень інфляційні витрати за весь час
прострочення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
борг у розмірі 2764 гривень, із них - 2000
гривень сума основного боргу, 150
гривень річні, 614,40 проценти на рівні
облікової ставки НБУ.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судові витрати у розмірі 214, 60 грн -
судовий збір, та 150 гривень на правову
допомогу.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання недійсним
договорів позики - залишено без
розгляду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення
Іванівського районного суду Одеської
області від 30 серпня 2013 року про
задоволення позову ОСОБА_3 щодо
стягнення заборгованості за договором
позики та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовити, посилаючись на порушення
судом першої інстанції при
постановленні ухвали норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики та залишаючи без розгляду
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договорів позики,
районний суд виходив з того, що ОСОБА_3
довела, що договори позики укладалися
та є невиконаними, ОСОБА_2 будучи
належним чином повідомленою, повторно
не з`вилася в судове засідання не
повідомивши про причини не явки та не
надавши заяви про розгляд справи за її
відсутності.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що:

- 01.09.2009 року ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2
отримала 3000 грн. на строк з 01.09.2009 року
до 01.11.2009 року (а. с. 7);

- 19.09.2009 року ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2
отримала 250 доларів США на строк з 19.09.2009
року до 19.12.2009 року (а. с. 8).

У встановлені розписками строки
ОСОБА_2 гроші ОСОБА_3 не повернула, у
зв`язку з чим виникла прострочена
заборгованість:

- по розписці від 01.09.2009 року з
02.11.2009 року, розрахунок якої
складається з основного боргу - 3000 грн.,
225 грн. - річних, 615 грн. - проценти на
рівні облікової ставки НБУ за 2 місяці
дії договору, 579 грн. - інфляційні
виплати;

- по розписці від 19.09.2009 року з
20.12.2009 року, розрахунок якої
складається з основного боргу - 2000 грн.
(225 доларів по курсу НБУ станом на 08.08.2012
року), 150 грн. річних та 614 грн. 40 коп.
проценти на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до статті 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник зобов'язана
вчинити на користь другої сторони
(кредитора) певну дію (передати майно,
виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматись від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 11 ЦК
України, підставами виникнення прав та
обов'язків, зокрема, є договори та інші
правочини.

Статтею 204 ЦК України передбачено,
що правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначенні
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 545 ЦК України
встановлено презумпцію, відповідно до
якої наявність боргового документу у
кредитора підтверджує невиконання
боржником зобов'язання.

Згідно до вимог ст. 525 та ст. 526 ЦК
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом та
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України визначено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050
ЦК України якщо позичальник своєчасно
не повернув суми позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно частини 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

У відповідності до положень
статті 1048 ЦК України позикодавець має
право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

При таких обставинах районний суд
набув правильного висновку про те, що
між сторонами склалися боргові
правовідносини у яких ОСОБА_3 передала
у власність ОСОБА_2 грошові кошти, а
ОСОБА_2 зобов`язалася їх повернути в
обумовлені строки, про що надала
відповідні письмові розписки.

Також відповідає матеріалам справи і
заснований на законі висновок суду про
те, що наявність боргового документу у
кредитора підтверджує невиконання
боржником зобов'язання, внаслідок чого
настало прострочення кредитора.

Розрахунок заборгованості
відповідає матеріалам справи і
законодавству.

З матеріалів справи вбачається
повторна не явка ОСОБА_2 без
повідомлення про причини не явки і без
надання заяви про розгляд справи за її
відсутності.

Доводи апеляційної скарги про
безгрошовість розписок і написання їх
у зв`язку із майбутньою сумісною
діяльністю, яка лише планувалася, але
здійснювалася, є неспроможними,
оскільки не підтверджені належними
доказами і самі доводи апелянта є
суперечливими - написання розписки про
отримання грошей зі строками
повернення для сумісної діяльності,
яка лише планувалася у майбутньому і
при цьому розписки були безгрошовими.

Доводи апеляційної скарги про те, що
розписки не є договором позики у
письмовій формі, як передбачає закон,
судова колегія не приймає до уваги,
оскільки боргові зобов`язання виникли
безпосередньо внаслідок передання
грошових сум, які в даному випадку
підтверджені розписками, що виконують
функцію боргового документа.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують, внаслідок чого
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

На підставі викладеного і
керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК
України, судова колегія -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Іванівського районного суду
Одеської області від 30 серпня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова