Справа №784/2771/13 25.09.2013 25.09.2013
Провадження №22-ц/784/2358/13
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у суді 1 інстанції Прохоров
Суддя-доповідач апеляційного суду
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 вересня 2013 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Леванчука О.М.,

суддів: Буренкової К.О., Локтіонової
О.В.,

при секретарі судового засідання
Яценко Л.В.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

представника третьої особи - СТ
«Будівельник» Пашкевича О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 29 травня 2013 року за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання
права власності на 1/2 частину садового
(дачного) будинку, як спільного майна
подружжя,

В С Т А Н О В И Л А :

14 червня 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання
заповіту частково недійсним, визнання
майна спільної сумісною власністю
подружжя, визнання права власності на
5/8 частин дачного будинку та земельної
ділянки, депозитного грошового вкладу
в гривні в ПАТ «Державний ощадний банк
України» та грошового вкладу в
іноземній валюті в ПАТ КБ «ПриватБанк».

Під час судового розгляду позивач
неодноразово уточнював позовні вимоги.

Врешті ОСОБА_7 змінив предмет та
підстави позову і просив визнати за ним
право власності на 1/2 частину дачного
будинку з будівлями, спорудами та
багаторічними зеленими насадженнями
як спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що з 16
травня 1979 року перебував у шлюбі з
ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

За життя ОСОБА_9, ОСОБА_10 передав їм, як
подружжю, земельну ділянку для ведення
садівництва АДРЕСА_1 (далі - СТ
«Будівельник»), на якій вони спільно з
ОСОБА_10 будували дачний будинок.

Не зважаючи на те, що Державний акт на
право власності на землю від 11
листопада 1998 року ОСОБА_9 одержувала
лише на своє ім'я, позивач приймав
активну участь (як коштами, так і
працею) у будівництві дачного будинку
та облаштуванні вказаної земельної
ділянки. Тому, вважав спірний будинок з
надвірними будівлями, спорудами та
багаторічними зеленими насадженнями
спільною сумісною власністю подружжя,
з якої йому належить половина.

Однак, після смерті ОСОБА_9, позивачу
стало відомо про існування заповіту
від 13 жовтня 1992 року, за яким вона
заповіла все належне їй майно, у тому
числі і дачний будинок, своєму сину -
відповідачу ОСОБА_8

Посилаючись на викладене, ОСОБА_7
просив про задоволення позову.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 29 травня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до
ОСОБА_8 про визнання права власності на
1/2 частину дачного будинку як спільного
майна подружжя відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на невірне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального права та не
відповідність висновків суду дійсним
обставинам справи, просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове - про
задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників позивача, представника
відповідача та представника третьої
особи - СТ «Будівельник», обговоривши
доводи апеляційної скарги, з'ясувавши
обставини справи і перевіривши їх
доказами, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково з
таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову про визнання права
власності на 1/2 частину дачного
будинку, суд першої інстанції виходив з
того, що, відповідно до положень ч. 1 ст.
24 КпШС України, чинного на час набуття
спірного майна, цей дачний будинок був
особистою приватною власністю дружини
позивача, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
а не спільною сумісною власністю
подружжя. Водночас, позивач не надав
суду належних та допустимих доказів
своєї участі у створенні вказаного
нерухомого майна.

Однак, погоджуючись рішенням суду
першої інстанції про необхідність
відмовити в задоволенні позову,
колегія суддів не погоджується з тією
підставою, яку суд застосував для такої
відмови, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України,
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна) або (відповідно до
вимог закону) з моменту прийняття до
експлуатації, або з моменту державної
реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації.

Виходячи з положень статей 3, 18 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» від 1 липня 2004 року (з
наступними змінами), права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.
Права на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, якщо така
реєстрація проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, або якщо на момент
виникнення прав діяло законодавство,
що не передбачало їх обов'язкової
реєстрації. Офіційним документом, що
підтверджує юридичний факт виникнення
права власності на нерухоме майно, є
свідоцтво про право власності.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_9 Після
її смерті відкрилася спадщина, до
складу якої входило нерухоме майно та
грошові вклади в банківських
установах.

Так, серед іншого, за життя спадкодавцю
на підставі Державного акту про право
приватної власності на землю належала
земельна ділянка для ведення
садівництва в СВТ «Строітель» (на
сьогодні - СТ «Будівельник») площею 0,0889
га в межах Веснянської сільської ради
Миколаївського району Миколаївської
області (а. с. 8).

13 жовтня 1992 року ОСОБА_9 склала
заповіт, за яким заповіла своєму сину
ОСОБА_8 все належне їй майно, у тому
числі садовий будинок на площі 400 кв. м
та зелені насадження в вказаному
садівничому товаристві (а. с. 51).

Згідно з довідкою СТ «Будівельник»,
дачна ділянка № НОМЕР_1 із садовим
будинком та господарськими будівлями у
1986 році були переоформлені з ОСОБА_10 на
ОСОБА_9 (а. с. 97).

З копій технічного паспорту на садовий
(дачний) будинок, виготовлених станом
на 23 липня 2012 року (а. с. 20-27) та на 7
травня 2013 року (а. с. 122-125), вбачається,
що на земельній ділянці АДРЕСА_1,
розташований садовий (дачний) будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
побудований у 1980-х роках.

Однак, згідно з інформаційною довідкою
Реєстраційної служби Миколаївського
міського управління юстиції від 4
вересня 2013 року, відомості щодо прав
власності, інших речових прав на
вказаний вище об'єкт нерухомого майна у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно відсутні.

Відповідно до довідки Миколаївського
міжміського бюро технічної
інвентаризації від 6 вересня 2013 року,
право власності на спірний садовий
(дачний) будинок не оформлене, а лише
проведена первинна технічна
інвентаризація цього об'єкту.

Тоді як, до 1 січня 2013 року оформлення
права власності на нерухоме майно
проводилося органами місцевого
самоврядування відповідно до п. 8
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 7
лютого 2002 року № 7/5.

За наявності документа, що посвідчує
право на земельну ділянку, та
документа, що відповідно до вимог
законодавства, засвідчує
відповідність закінченого
будівництвом об'єкта проектній
документації, державним будівельним
нормам, стандартам і правилам фізичним
та юридичним особам видавалося
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно.

Водночас, на день відкриття спадщини
після смерті ОСОБА_9, діяла і Постанова
Кабінету Міністрів України від 9
вересня 2009 року «Про затвердження
Тимчасового порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
приватних житлових будинків садибного
типу, дачних та садових будинків з
господарськими спорудами і будівлями,
споруджених без дозволу на виконання
будівельних робіт».

За цим Порядком, підставою для
оформлення права власності на приватні
житлові будинки, дачні та садові
будинки, споруджені до 5 серпня 1992 року,
був складений бюро технічної
інвентаризації висновок про технічний
стан будівлі та документ, що засвідчує
право власності або користування
земельною ділянкою, на якій вона
розташована.

Отже, доказами, наявними в матеріалах
справи підтверджений факт будівництва
спірного садового (дачного) будинку за
життя спадкодавця.

Між тим, правовстановлюючий документ
(свідоцтво про право власності) на
вказане нерухоме майно відсутній.
Також немає відомостей і про те, за ким
і на підставі якого
правовстановлюючого документу було
зареєстровано право власності на
спірне майно на день смерті
спадкодавця ОСОБА_9

Проте, при вирішенні спору, суд першої
інстанції не з'ясував належним чином
вказані обставини. Внаслідок чого,
невірно встановив правовідносини
сторін та не застосував норму
матеріального права, яка підлягала
застосуванню до цих правовідносин.

З огляду на таке, оскаржуване рішення
не може бути залишене в силі, оскільки
через неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, суд першої
інстанції дійшов невірного висновку
щодо підстав для відмови в задоволенні
позову.

Тому рішення суду, відповідно до п. 1 ч. 1
ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову з тих підстав, що
до прийняття об'єкта новоствореного
нерухомого майна до експлуатації та
його державної реєстрації право
власності на цей об'єкт не виникає.

За такого, не заслуговують на увагу
доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції дійшов
необґрунтованого висновку про час
будівництва спірного дачного будинку
та осіб, які приймали участь в цьому
будівництві. Оскільки, вказані
обставин не могли складати предмет
доказування у даній справі через
фактичну відсутність предмету спору -
належним чином зареєстрованого
нерухомого майна, право на яке позивач
вважав порушеним.

За таких обставин, у задоволенні позову
ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання права
власності 1/2 частину садового (дачного)
будинку як спільного майна подружжя
слід відмовити з наведених в
мотивувальній частині цього рішення
підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволити
частково.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 29 травня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8
про визнання права власності на 1/2
частину садового (дачного) будинку, як
спільного майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий Судді