Справа № 462/3213/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 грудня 2013 року Залізничний районний
суд м. Львова в складі:

головуючого - судді
Ригіної Л.М.

при секретарі
Петришин Г.Я.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом Львівської міської ради до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки"
про визнання недійним договорів, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Залізничного
районного суду м.Львова із позовом про
визнання недійсним договорів
купівлі-продажу нежитлового
приміщення, від 19.03.2009 р, 28.04.2010 р. та
договору дарування 02.09.2009 р. та
скасування реєстраційного посвідчення
на спірне нежитлове приміщення, на
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6. Свої позовні
вимоги мотивує тим, що 19.03.20009 р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення за яким ОСОБА_4 продав
ОСОБА_3 нежитлове приміщення на АДРЕСА_1
, при цьому вказані нежитлові
приміщення належали продавцю на
підставі рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 18.12.2008 р. В
подальшому ОСОБА_3 Й подарував дані
нежитлові приміщення ОСОБА_2 (договір
дарування від 02.09.2009 р.. 24.09.2009 р.
Обласним комунальним підприємством
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експортної оцінки» було проведено
реєстрацію права власності на
нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 (витяг
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 24.09.2009 р.). 28.04.2010 р.
ОСОБА_2 відчужено нежитлові приміщення
по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 (договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 28.04.2010 р.) вказаний
договір зареєстрований 29.04.2010 р. за
№26013383. Як зазначає позивач підставою
визнання недійсним правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частиною першою - третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України (ст. 215
ЦК України). Зокрема у п. 5 ст 203 ЦК
України вказано, що правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків. Проте зі слів
позивача оскаржувані договори
купівлі-продажу і дарування не
відповідають зазначеній вимозі,
оскільки ОСОБА_4 на момент вчинення
правочину не був власником
відчужуваних приміщень: рішенням
Залізничного районного суду м. Львова
від 18.12. 2008 р. лише встановлено факт
володіння заявником нежитловими
приміщеннями на АДРЕСА_1. Отже, як
стверджує позивач правові наслідки
щодо наступного переходу права
власності до обдарованого (ОСОБА_2.) не
наступили. Окрім того, власником
нежитлових приміщень на

АДРЕСА_1 є
Львівська міська рада, що
підтверджується наступним. 05.11.1998 р.
Львівською міською радою було прийнято
ухвалу №81 «Про прийняття у комунальну
власність Львівської міської ради
відомчого житлового фонду», якою у
комунальну власність Львівської
міської ради прийнято відомчі житлові
будинки на АДРЕСА_1, 3 від Львівського
державного Локомотиворемонтного
заводу. На підставі вказаної ухвали
21.08.2000 р. ОКП ЛОР «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
проведено реєстрацію права
комунальної власності на нежитлові
приміщення на АДРЕСА_1 (згідно
реєстраційного посвідчення від 21.08.2000
р.). Таким чином як зазначає позивач,
власника нежитлових приміщень на
АДРЕСА_1 - Львівську міську раду -
протиправно позбавлено права
власності, що суперечить положенням
Цивільного законодавства. Так, згідно
ст. 3ЦК України, до загальних засад
цивільного законодавства належить
неприпустимість позбавлення права
власності. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК
України). Ст. 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати, або настання події, з
якої пов'язано його початок. Зокрема
позовна давність - це строк, в межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права, або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Згідно ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у 3 роки. Згідно п. 1 ст 261 ЦК
України, перебіг позовної давності
починається від дня коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права, або про особу,
яка його порушила. Про здійснення
незаконної реєстрації права власності
на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1
Юридичнге управління дізналося з
листів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 29.12.2012 р.
та від 20.02.2013 р та просить позов
задоволити.

В судовому засіданні представник
позивача Львівської міської ради позов
підтримала покликаючись на мотиви
позовної заяви, додатково пояснила, що
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 18.12.2008 року скасовано
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 04.09.2013 року.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОКП
ЛОР «БТІ та ЕО» в судове засідання не
з'явилися, хоч були повідомлені про час
і місце розгляду справи, суд ухвалив
справу слухати у їх відсутності з
ухваленням рішення.

Представник відповідача ОСОБА_6 в
судовому засіданні проти позову
заперечив та пояснив, що позивач
просить суд скасувати договори купівлі
продажу та договір дарування та
скасувати реєстрацію права власності
за ОСОБА_6 з підстав припущень, що
начебто ОСОБА_4 не мав права
відчужувати належне йому майно. У
відповідності до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом. У відповідності до Тимчасове
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав одною із підстав набуття
права власності на нерухоме майно є
рішення суду. Рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 18.12.2008 р.
№2-о-188/2008 було встановлено право
власності на нежитлове приміщення по
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, яке було
зареєстровано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».
Оскільки дане рішення суду було
зареєстроване в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» тож
набуття права власності від ОСОБА_4 до
наступних набувачів є законним. І
реєстрація в БТІ та ЕО права власності
проведена на законних підставах за
ОСОБА_6 є також законною. Позивач в
позовній заяві обґрунтовує її що дане
нежитлове приміщення

належить Львівській міській раді на
праві власності і останню було
незаконно позбавлено права володіння
майном натомість звертається до суду
не з віндикаційним позовом, а з позовом
про визнання недійсним договорів.
Львівська міська рада не наводить
жодних підстав та обґрунтувань на
підтвердження права власності
Львівської міської ради саме на
нежитлове приміщення по АДРЕСА_1
власником якого являюся ОСОБА_6 на
законних підставах. Також в позовній
заяві немає обґрунтувань чому
необхідно скасувати реєстрацію права
власності та договорів на підставі
яких ОСОБА_6 набула право власності на
вищезгадане приміщення та не
посилається на норми Цивільного
кодексу. Позивач в позовній заяві не
обґрунтовано посилається на
дотримання строків позовної давності
та не подає заяву про поновлення
пропущеного строку позовної давності.
В своїй позовній заяві позивач
зазначає, що про здійснення незаконної
реєстрації права власності на
нежитлове приміщення юридичне
управління дізналося з листів ОКП ЛОР
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» 29.12.2012р. та 20.02.2013р.
То по цьому питанню хочеться сказати
наступне. Нежитлове приміщення
власником якого являюся я знаходиться
в житловому будинку АДРЕСА_1 який на
підставі ухвали Львівської міської
ради від 05.11.1998 р. «Про прийняття у
комунальну власність Львівської
міської ради відомчого житлового
фонду» був переданий на баланс
Львівському комунальному
підприємству. З юридичного погляду,
право господарського відання разом із
правом оперативного управління є
правовою формою реалізації права
державної і комунальної власності
спеціально створеними суб'єктами
різних організаційно-правових форм,
які у встановленому порядку набувають
статусу юридичної особи. Ці юридичні
особи мають певну сукупність прав та
обов'язків, які дають їм змогу
здійснювати функції власника. Але
власник майна, закріпленого на праві
господарського відання за суб'єктом
підприємництва, здійснює контроль за
використанням та збереженням
належного йому майна безпосередньо або
через уповноважений ним орган та не
втручається в оперативно-господарську
діяльність підприємства. А стосовно
твердження позивача, що про незаконну
реєстрацію юридичне управління
дізналося лише із листів БТІ та ЕО
29.12.2012р. та 20.02.2013р. не може бути
підставою для поновлення пропущеного
строку позовної давності оскільки, як
зазначається у позовній заяві із
вищезгаданих листів про незаконну
реєстрацію права власності на
нежитлове приміщення дізналося лише
Юридичне управління, а не Львівська
міська рада, а у відповідності до
ухвали Львівської міської ради від
08.07.2010 р. №3704 «Про розмежування
повноважень між виконавчими органами
Львівської міської ради» до
повноважень Юридичного управління не
належить функцій, щодо управлінням
комунальною власністю та юридичне
управління не являється
балансоутримувачем даного майна і не
наділене повноваженням щодо
управлінням майном що належить до
комунальної власності. Такими
повноваженнями у відповідності до
рішення виконавчого комітету
Львівської міської ради від 07.12.2007 р.
№1100 «Про затвердження Положення про
управління комунальної власності
Львіввської міської ради та його
структури у новій редакції» у
відповідно до п. 4.2 до компетенції
управління комунальної власності
належать функції здійснення
управлінням майном, що належать до
комунальної власності міста.
Балансоутримувач будинку, споруди,
житлового комплексуабо комплексу
будинків і споруд (далі -
балансоутримувач)- власник або
юридична особа, яка за договором з
власником утримує на балансі
відповідне майно, а також веде
бухгалтерську, статистичну та іншу
передбачену законодавством звітність,
здійснює розрахунки коштів, необхідних
для своєчасного проведення
капітального і поточного ремонтів та
утримання, а також забезпечує
управління цим майном і несе
відповідальність за його експлуатацію
згідно з законом. Таким
балансоутримувачем по будинку АДРЕСА_1
є ЛКП «Граніт». Позивач не подає
належних доказів про право власності
на саме нежитлове приміщення по
АДРЕСА_1. У відповідності до
Інформаційного

листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню (частина друга статті
386 ЦК). Вирішуючи питання, пов'язані з
розмежуванням добросовісного та
недобросовісного набувача, судам слід
враховувати положення статті 330 ЦК,
відповідно до якої на майно, відчужене
особою, яка не мала на це права, набуває
право власності добросовісний набувач,
якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не
може бути витребуване у нього.
Відповідно до пункту 10 частини третьої
постанови пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» та частини п'ятої статті 12
ЦК добросовісність набувача
презюмується, а права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216 ЦК. Такий
захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені статтею 388
ЦК, які дають право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Заслухавши пояснення предстаника
позивача, та представника відповідача,
оглянувши матеріали справи, дослідивши
зібрані у справі докази, вирішуючи спір
в межах заявлених позовних вимог та на
підставі наданих доказів, суд
приходить до висновку, що у позові слід
відмовити з наступних мотивів та
передбачених законом підстав.

Ст. 328 ЦК України Підстави набуття права
власності. Право власності набувається
на підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Ст. 215 ЦК України вказує, що підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України.

Згідно із ст. 216 ЦК України правові
наслідки недійсності правочину.
Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено, що позивач
Львівська міська рада звернулася до
суду із позовом про визнання недійсним
договорів від 19.03.2009 р, 28.04.2010 р.,
договору дарування 02.09.2009 р та
державної реєстрації права власності
на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 за
ОСОБА_6 в порядку ст. ст. 215 та 216 ЦК
України. Позивач Львівська міська рада
не являється стороною в оскаржуваних
договорів купілі-продажу та договору
дарування. Позивач не заявляє позовні
вимоги, щодо повернення майна
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі.

Позивач представив суду реєстраційне
посвідчення від 21.08.2000 р. виданого ОКП
ЛОР «БТІ та ЕО» на будівлю АДРЕСА_1.
Представником позивача на

вимогу суду не було представлено
додатків до реєстраційного свідоцтва
на спірні нежитлові приміщення що не
дає можливості стверджувати, що
позивач являється власником на
оскаржувані нежитлові приміщення.

Натомість судом встановлено, що станом
на час розгляду даної справи власником
спірних нежитлових приміщень
являється відповідач ОСОБА_6, на
підставі реєстраційного свідоцтва від
29.04.2010 р. виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».
Право власності було набуте на
підставі договору купівлі-продажу
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 даний
договір укладений з дотриманням вимог
Цивільного законодавства. Жодних
підстав які би унеможливлювали
укладення оскаржуваних договорів
купівлі-продажу від 19.03.2009 р, 28.04.2010 р.,
договору дарування 02.09.2009 р та
державної реєстрації права власності
на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 за
ОСОБА_6 судом не встановлено.

Позивачем в позовній заяві не
зазначено чи дотримані строки позовної
давності, щодо звернення до суду із
позовом про визнання недійсним
договорів від 19.03.2009 р, 28.04.2010 р.,
договору дарування 02.09.2009 р та
державної реєстрації права власності
на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 за
ОСОБА_6. Представником позивача не
представлені суду докази, що Львівська
міська рада, як власник дізналася про
порушення її права. Також позивачем не
подано суду заяви про поновлення
строку позовної давності як такого, що
був пропущений з поважних причин.

У відповідності до Постанови пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14
«Про судове рішення в цивільній
справі». Якщо є суперечності між
нормами процесуального чи
матеріального права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, то рішення є законним, якщо
судом застосовано відповідно до
частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що
мають вищу юридичну силу. У разі
наявності суперечності між нормами
законів (кодексів), що мають однакову
юридичну силу, застосуванню підлягає
той з них, який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року N 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".

У відповідності до п. 3. Постанови
пленуму Верховного суду України від
18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення в
цивільній справі» Відповідно до
положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
позивачем вимог та зазначених і
доведених ним обставин.

У відповідності до п. 10. Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. Реституція
як спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій

особі. Не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав,

передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у

нього майна.

Рішення суду про задоволення позову
про повернення майна, переданого за
недійсним правочином, чи
витребування майна із чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності на майно, що підлягає
державній реєстрації, за власником,
а також скасування попередньої
реєстрації (статті 19, 27 Закону
України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень").

Таким чином, суд приходить до висновку,
що вимоги позивачки про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нежитлових приміщень та скасування
реєстраційного посвідчення до
задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 215 ЦПК України,
ст.ст.12, 16, 215, 216, 328, 388 ЦК України,
постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р.
та постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судове рішення в
цивільній справі» від 18.12.2009 р. №14 суд -

в и р і ш и в :

В позові Львівської міської ради до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки"
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 19.03.2009 року, договору
дарування від 02.09.2009 року і договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 28.04.2010 року та
скасування державної реєстрації права
власності на нежитлові приміщення на
АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя:

Рішення є оригіналом.