ЦИВІЛЬНЕ СУДОЧИНСТВО
Справа № 170/944/13-ц
Провадження № 2/170/164/13
Категорія: спори про речові права на
Шацький районний суд Волинської
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2013 року
смт.
Шацьк

Шацький районний суд Волинської
області у складі

головуючого - судді
Жевнєрової Н.В.,

за участю секретаря - Остапчук
Н.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Шацьк
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні житловим будинком шляхом
виселення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом
до ОСОБА_3 про виселення з житлового
будинку без надання іншого житлового
приміщення.
Позов обґрунтовано тим, що на підставі
договору дарування від 30.03.2009 року,
зареєстрованого в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно 18.05.2009 року,
позивачу належить житловий будинок (А-1)
з господарськими будівлями і
спорудами, що розташований по
АДРЕСА_1 За вказаною адресою позивач
зареєстрована і постійно проживає.
Крім того без згоди позивача у
вказаному будинку проживає її колишній
чоловік відповідач ОСОБА_3, шлюб з яким
розірвано згідно з рішенням Шацького
районного суду Волинської області від
30.04.1998 року. На підставі договору
дарування від 16.06.1998 року відповідач
ОСОБА_3 відчужив спірний житловий
будинок дочці ОСОБА_4, яка в свою чергу
подарувала його матері ОСОБА_1
Відповідач 16.06.1998 року виселився зі
спірного житлового будинку і з 23.06.1998
року по 05.12.2000 року був зареєстрований
АДРЕСА_2 З 1999 року відповідач
ОСОБА_3 з дозволу попереднього власника
ОСОБА_4 проживав у спірному житловому
будинку. У 2005 році ОСОБА_4 виселилася із
спірного житлового будинку, переїхала
на постійне місце проживання в м. Луцьк
і дозволила відповідачу ОСОБА_3
тимчасово проживати без реєстрації в
її житловому будинку.

Реєстрація ОСОБА_3 у будинку
АДРЕСА_1 проведена без згоди власника
ОСОБА_4, однак відповідні документи про
проведення реєстрації не можуть бути
надані суду у зв'язку із закінченням
строку їх зберігання в Шацькому РВ УМВС
України у Волинській області. Так за
формальною ознакою, реєстрацією місця
проживання, відповідач ОСОБА_3 згідно
зі ст. 405 ЦК України набув право
користування спірним житловим
будинком як член сім'ї власника
вказаного будинку. Однак він підлягає
виселенню зі спірного будинку як член
сім'ї колишнього власника будинку у
зв'язку із втратою права на проживання
в цьому будинку, оскільки припинення
права власності ОСОБА_4 на будинок
припиняє право члена її сім'ї на
користування цим будинком. Внаслідок
проживання відповідача ОСОБА_3 в
спірному житловому будинку
порушуються права позивача
ОСОБА_1 як власника будинку, на її
вимоги відповідач ОСОБА_3 виселятися
відмовляється, тому вона просить суд
виселити його з належного їй спірного
житлового будинку

без
надання іншого житлового приміщення та
стягнути з відповідача на її користь
судові витрати у справі.

У запереченні щодо позову
відповідач ОСОБА_3 зазначив, що проти
позову заперечує повністю, оскільки
він зареєстрований та постійно
проживає у спірному житловому будинку
зі згоди попереднього власника, його
дочки ОСОБА_4 Будинок по АДРЕСА_1 був
побудований відповідачем у 1985 році і з
того часу він проживав у ньому
постійно. 16.06.1998 року після розірвання
шлюбу з позивачем ОСОБА_1 він подарував
вказаний будинок своїй дочці ОСОБА_4
Останній запис про реєстрацію
відповідача у цьому будинку зроблено
05.12.2000 року зі згоди власника будинку
ОСОБА_4 Протягом усього часу проживання
в будинку відповідач користується ним
нарівні з власниками, бере участь у
витратах на проведення ремонту будинку
та благоустрою прибудинкової
території. Після переходу права
власності на будинок до позивача
ОСОБА_1 він відповідно до вимог ст. 170 ЖК
України та ч. 6 ст. 403 ЦК України
продовжує проживати у вказаному
будинку. Підстави для його виселення,
передбачені житловим законодавством,
відсутні. Оскільки відповідач набув
право користування спірним житловим
будинком на підставі закону, то
сервітут зберігає чинність після
переходу до позивача права власності
на майно, щодо якого він встановлений, і
не порушує право власності нового
власника майна, тому у задоволенні
позову слід відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 у своєму позові
просить виселити відповідача без
надання іншого житлового приміщення.
Разом з тим зі змісту позову та
пояснень позивача в судовому засіданні
вбачається, що вона звернулася до суду
за захистом свого права власності.
Вимога позивача фактично полягає в
усуненні перешкод, що заважають їй як
власнику майна здійснювати повно і
незаперечно свої права володіння і
користування майном, тому вона
уточнила вимогу і просила суд усунути
перешкоди у користуванні спірним
майном шляхом виселення відповідача з
житлового будинку. Про те, що позивач
звернулася за захистом свого права
саме із негаторним позовом свідчить
також твердження представника
позивача про те, що до вимог позивача не
застосовується позовна давність,
оскільки її вимоги полягають в
усуненні порушення, яке триває і має
місце на момент пред'явлення позову.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, кожен
зокрема, позов з уточненими вимогами
підтримали, просили суд вимоги
задовольнити повністю та стягнути з
відповідача на користь позивача судові
витрати у справі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні просив у задоволенні позову
відмовити із зазначених у запереченні
підстав, не виселяти його зі спірного
житлового будинку, оскільки іншого
житла він не має.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд дійшов висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити з
таких підстав.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Судом встановлено, що житловий
будинок (А-1) з господарськими будівлями
і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1
належить ОСОБА_1 на підставі договору
дарування від 30.03.2009 року,
зареєстрованого в реєстрі прав
власності на нерухоме майно 18.05.2009 року
за №26834518, що підтверджується витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно (а.с. 5, 6, 7).

З відмітки у паспорті громадянина
України серії НОМЕР_1, виданого 04.07.1996
року Шацьким РВ УМВС України у
Волинській області, вбачається, що
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, 05.12.2000 року
зареєстрований АДРЕСА_1 (а.с. 9, 10).

Як пояснили в судовому засіданні
позивач та відповідач, вказаний
житловий будинок був побудований ними
1985 року у шлюбі; після розірвання шлюбу
у 1998 році відповідач ОСОБА_3
подарував спірний житловий будинок
їхній дочці ОСОБА_4, яка у 2009 році
подарувала будинок своїй матері ОСОБА_1
З 1999 року відповідач ОСОБА_3 з дозволу
попереднього власника ОСОБА_4 проживав
у спірному житловому будинку як член її
сім'ї. У 2005 році ОСОБА_4 виселилася з
указаного житлового будинку, переїхала
на постійне місце проживання в м. Луцьк
і дозволила відповідачу ОСОБА_3 надалі
проживати у її житловому будинку.

Крім того позивач та її
представник суду пояснили, що у зв'язку
з переходом права власності на спірний
житловий будинок до позивача ОСОБА_1,
відповідач втратив право користування
цим будинком на підставі ст. 405 ЦК
України і загальні положення, що
регламентують збереження чинності
сервітуту у разі переходу до інших осіб
права власності на майно, щодо якого
він встановлений (ч. 6 ст. 403 ЦК України),
та норми, що визначають підстави
припинення сервітуту (ст. 406 ЦК України),
до житлового сервітуту не
застосовуються. Оскільки добровільно
виселятися із спірного житлового
будинку відповідач відмовляється, чим
чинить перешкоди у здійсненні
позивачем її права володіння і
користування житлом, то позивач вважає,
що відповідач підлягає виселенню з
належного їй будинку на підставі
статей 391, 405 ЦК України, так як він не є
членом сім'ї власника житлового
будинку.

Стаття 383 ЦК України визначає, що
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статей 319, 321, 391 ЦК
України, власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону. Для регулювання відносин між
власником житла та членами його сім'ї
законодавець використав правову
конструкцію (сервітут), яка раніше до
цих відносин не застосовувалась. Тому
хоча положення житлового
законодавства і підлягають
переважному застосуванню до житлових
правовідносин на підставі ст. 3 ЖК УРСР,
до правовідносин з приводу сервітуту
вони можуть застосовуватися лише за
аналогією.

Статті 401, 404 ЦК України визначають, що
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
нерухомого майна, у тому числі щодо
будівель і споруд тощо, для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом. Згідно з ч. 1
ст. 402 ЦК України сервітут може
бути встановлений договором, законом,
заповітом або рішенням суду.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право користування цим житлом
у разі відсутності члена сім'ї без
поважних причин понад рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Таким чином сервітутне
правовідношення виникає в силу закону
згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК за наявності таких
умов: особа повинна бути членом сім'ї
власника житла, постійно проживати
разом із власником обтяженого
сервітутом житла, спільного з ним
користуватися цим житлом. За
відсутності хоча б однієї обставини
особистий сервітут не виникає за
відсутності підстави.

Судом установлено, що відповідач
ОСОБА_3 був вселений у спірний житловий
будинок як член сім'ї попереднього
власника будинку, набув право
користування вказаним житловим
будинком, постійно проживав та
зареєстрував своє місце проживання в
установленому законом порядку, отже
згідно зі статтями 401-405 ЦК України йому
було встановлено сервітут на
користування спірним житловим
будинком. Доказів проведення
реєстрації місця проживання
відповідача ОСОБА_3 за вказаною адресою
05.12.2000 року без згоди власника будинку
ОСОБА_4 суду не надано, тому посилання
позивача на незаконність реєстрації
відповідача є безпідставними.

За змістом ч. 6 ст. 403 ЦК України
сервітут зберігає чинність у разі
переходу до інших осіб права власності
на майно, щодо якого він встановлений.

Твердження позивача про те, що сам
факт проживання відповідача у спірному
житловому будинку порушує її права
власника майна є безпідставними,
оскільки відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК
України сервітут не позбавляє власника
майна, щодо якого він встановлений,
права володіння, користування та
розпорядження цим майном.

Отже сутність права на чужу річ
полягає у встановленні спеціального
режиму щодо речі (ч. 5 ст. 403 ЦК
України) та наданні особливого захисту
володільцю сервітуту (ч. 6 ст. 403 ЦК
України), в тому числі у встановленні
спеціальних випадків його припинення,
що визначені ст. 406 ЦК України.

Позивач звернулася в суд з
вимогою про усунення перешкод в
користуванні майном шляхом виселення
відповідача без надання іншого
житлового приміщення.

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому предметом
доказування є, зокрема, наявність чи
втрата права на житло, або взагалі його
відсутність, або інші, передбачені ЖК
УРСР підстави для позбавлення права на
житло.

Згідно з вимогами статті 157 ЖК
УРСР членів сім'ї власника житлового
будинку може бути виселено у випадках,
передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу,
виселення проводиться в судовому
порядку без надання іншого житлового
приміщення.

За змістом статті 116 ЖК УРСР,
виселення члена сім'ї наймача
(власника) будинку і інших осіб, що
проживають разом з ним, можливо у тому
випадку, якщо вони систематично
руйнують або псують житло, або
використовують його не за
призначенням, або систематично
порушують правила спільного
проживання і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявилися
безрезультатними.

У позові вказано, що відповідач
ОСОБА_3, незаконно проживаючи у
спірному житловому будинку,
систематично вчиняє щодо позивача
фізичне насильство, погрожує вбивством
та вчиняє інші протиправні дії.

Разом з тим доказів, які б
свідчили про те, що відповідач порушує
правила ст. 116 ЖК УРСР, чим чинить
перешкоди позивачу у користуванні
спірним житловим будинком, суду не
надано.

Таким чином за відсутності
підстав для виселення, передбачених ч. 1
ст. 116 ЖК УРСР, вимога позивача про
усунення перешкод у користуванні
житловим будинком шляхом виселення, на
підставі ст. 391 ЦК України, є
необґрунтованою та безпідставною, тому
у задоволенні позову слід відмовити
повністю.

Крім того право користування житлом
має речово-правовий характер, у зв'язку
з чим припинення цього права повинно
відбуватися згідно з вимогами статей
405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може
бути припинений за рішенням суду на
вимогу власника майна у зв'язку з
припиненням обставини, яка була
підставою для встановлення сервітуту,
або за наявності обставин, які мають
істотне значення.

На підставі статей 15, 16, 383, 386, 391,
401-406 ЦК України, керуючись статтями 3, 10,
11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні житловим будинком шляхом
виселення відмовити повністю.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до Апеляційного суду
Волинської області через Шацький
районний суд Волинської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом. Повний
текст рішення виготовлено 22.11.2013 року.

Суддя

Н.В.Жевнєрова