МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа №480/2004/13-ц.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2013року.Миколаївський
районний суд,Миколаївської області в
складі:

головуючого-судді
Войнарівського М.М.

при секретарі
Бурлака А.П.

за участю представника
позивача ОСОБА_1

позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1,що діє в
інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,третя
особа Миколаївська
райдержадміністрація,як орган опіки та
піклування про усуненння перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном шляхом виселення

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся
до суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8,третя особа Миколаївська
райдержадміністрація,як орган опіки та
піклування про усуненння перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном шляхом виселення.

Свої позовні вимоги мотивуючи тим,що
10.06.2002року відповідно до договору
купівлі-продажу позивачка набула права
власності на житловий будинок в
АДРЕСА_1. В 2002році до вищезазначеного
будинку переїхала жити її донька
ОСОБА_18 з чоловом ОСОБА_9та дітьми
ОСОБА_10.і ОСОБА_11 Місце їх проживання в
житловому будинку було зареєстроване в
установленому законом порядку. У
ІНФОРМАЦІЯ_1 її дочка ОСОБА_18 померла,
чоловік доньки протягом місяця після
цього знявся з реєстрації та виїхав до
будинку своїх батьків. Молодшого сина
ОСОБА_11 забрав з собою,а ОСОБА_10
залишилася мешкати з
позивачкою.Спільного господарства
вони не вели. Онука ОСОБА_10,
відповідачка по справі, без дозволу
позивачки вселила до будинку
чоловіка,з яким мешкала без реєстрації
шлюбу та який неодноразово вчиняв
крадіжки з будинку. Восени 2012року
відповідачка ОСОБА_3 привела в дім
нового чоловіка ОСОБА_4 з яким
проявляла неповагу до
позивачки,принижувала її та не
звертала уваги на її похилий вік та
відповідний стан здоровя.Позивачка
неодноразово зверталася до
працівників міліції з ціллю захисту
свого майна.Таким чином просить
усунути перешкоду у здійсненні права
користування житловим приміщенням
шляхом виселення відповідачів.

Представник позивача ОСОБА_1,який діє
на підставі довіреності від 23.07.2013року
в судовому засіданні позовні вимоги
підтримав та наполягав на їх
задоволенні.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов пітримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засідання
позовні вимоги не визнав та
заперечував проти їх задоволення.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов не визнала та
зазначила,що в неї на утриманні
знаходяться неповнолітні діти,іншого
житла окрім цього житлового будинку не
має. Разом з відповідачем вони
нещодавно зробили ремонт в оселі за
власні кошти.

Представник третьої особи Бичкова
Н.В.,яка діє на підставі довіреності від
14.01.2013року в судовому засіданні
заперечувала проти задоволення
позову,оскільки в спірному житловому
будику мешкають неповнолітні
діти,виселення порушує їх житлові
права. Також зазначила,що виселення
дітей,які мають право користування
житловим приміщення,можливе лише за
умови надання їм іншого житла.

Свідок ОСОБА_16 під час його допиту у
судовому засіданні суду повідомив,що
він є братом позивачки. Наявності
неприязних стосунків між сторонами не
заперечував.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_9 суду повідомив, що
він є батьком відповідачки. Спірний
житловий будинок був придбаний за
спільні кошти позивачки та її
доньки,однак право власності оформили
лише на позивачку.

Суд, заслухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає що
позов підлягає частковому
задоволенню виходячи з наступного.

Щодо заявлених вимог позивача про
виселення відповідача ОСОБА_4,суд
зазначає наступне. Як вбачається з
матеріалів справи відповідач ОСОБА_4 як
тимчасовий мешканець без законних
підстав проживає у житловому будинку ,
який в добровільному порядку звільнити
відмовляєься, а тому він підлягає
виселенню в судовому порядку.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.
Якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4 як
тимчасовий мешканець без законних
підстав проживає в спірному житловому
приміщенні, в добровільному порядку
звільнити відмовляються, а тому
підлягає виселенню в судовому порядку.

Щодо заявлених вимог позивача про
виселення відповідачки ОСОБА_3 та її
неповнолітніх дітей,суд зазначає
наступне.

У відповідності до преамбули Закону
України "Про охорону дитинства" (далі
по тексту - Закон) цей Закон визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має
право на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 11 Закону сім'я є
природним середовищем для фізичного,
духовного, інтелектуального,
культурного, соціального розвитку
дитини, її матеріального забезпечення
і несе відповідальність за створення
належних умов для цього.

У відповідності до статті 18 Закону діти
- члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

У відповідності до статті 6 СК України
правовий статус дитини має особа до
досягнення нею повноліття. За ч. 3 ст. 5
СК Українидержава забезпечує
пріоритет сімейного виховання дитини.

З наведеного вбачається, що
неповнолітні ОСОБА_6,ОСОБА_5 та ОСОБА_7
проживають з матір'ю ОСОБА_3 не мають
іншого житла для проживання.

Згідно ст. 10 ЦПК, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Аналізуючи докази, зібрані в судовому
засіданні в їх сукупності, суд
приходить до висновку, що підстави для
виселення відповідачки ОСОБА_3 та її
неповнолітніх дітей відсутні.

Згідно положень ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням на
рівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
жилим приміщенням. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користуватися
займаним приміщенням. Таке право вони
втрачають лише в разі вибуття на інше
постійне місце проживання і припинення
внаслідок цього сімейних стосунків з
власником.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності. Всебічне
дослідження усіх обставин справи та
письмових доказів, з урахуванням
принципу допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави суду
вважати, що

між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачами
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що мешкають у
спірному будинку, існують стійки
неприязні стосунки, а відносини між
сторонами також носять антипатичний
характер.

Частково відмовляючи в задоволенні
позову, суд також виходив з того, що
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 є
неповнолітніми особами, а відповідно
до норм ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства» держава повинна
забезпечити право дитини на проживання
в таких санітарно-гігієнічних та
побутових умовах, що не завдають шкоди
її фізичному та розумовому розвитку.
Судом встановлено, що іншого житла, у
якому відповідач із своїми дітьми
постійно проживає, та на яке за ними
зберігається право у разі їх
тимчасової відсутності, відповідач не
має, а тому позбавлення неповнолітньої
особи права користуватись житловим
приміщенням, призведе до порушення
житлових прав такої дитини.

Також суд не може взяти до уваги
посилання позивача та її представника
на ту обставину, що відповідачі не
приймають участі в утриманні спірного
житлового приміщення. Суд зауважує, що
в силу вказаних норм житлового
законодавства, така обставина не є
підставою для обмеження житлових прав
певної особи, а може бути лише
підставою для пред'явлення відповідної
майнової вимоги про компенсацію
частини відповідних сум такою особою.

Приймаючи рішення про часткове
задоволення позовної вимоги,суд
виходить з наступного.

Так, в силу приписів ч.ч. 1, 3 ст. 47
Конституції України кожен має право на
житло. Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом. Житлові
права охороняються законом, за
винятком випадків, коли вони
здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Оскільки судом встановлено, що між
сторонами існує спір з приводу
користування вказаним житловим
приміщенням, така обставина
підтверджена належними та допустимими
доказами по справі,

Відповідно до п.17,18 Постанови
пленуму Верховного суду України «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року №2 при
вирішення справ про виселення на
підставі ст.116 Житлового кодексу
особи, які систематично порушують
правила співжиття і роблять неможливим
для інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючий антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Виходячи з
офіційного характеру заходів
запобігання й громадського впливу, які
мають передувати виселенню наймача або
членів його сім'ї на підставі ст.116
Житлового кодексу без надання іншого
житлового приміщення, і відповідно до
правил ЦПК України про
недопустимість засобів доказування,
факт застосування заходів запобігання
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, виконавчими
комітетами, іншими уповноваженими
органами, а заходів громадського
впливу - органами самоорганізації
населення повинно підтверджуватися
належними та допустимими доказами.

Згідно ст.116 ЖК України виселення без
надання іншого житлового приміщення
допускається при протиправній винній
поведінці особи, що створює своїми
діями неможливість спільного
проживання в одній квартирі або цілому
будинку, систематичного характеру
таких дій, безрезультатності заходів
попередження або суспільного впливу і
продовження винним негідної поведінки.

Згідно матеріалів справи позивачем на
підтвердження позову не надано
належних та допустимих доказів про
порушення громадського порядку ,також
не містить в собі застосування до
винного відповідних заходів впливу, що
свідчить про відсутність підстав для
задоволення позову в цій частині.

Правовідносини, які виникли
між сторонами урегульовані нормами
Цивільного кодексу України, Житлового
кодексу України,Конституції України,
згідно ч.3 ст.47 якої встановлено, що
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 57,58 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи, а
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування,
суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Таким чином, для виселення
відповідачів з належного позивачеві
житлового будинку суду необхідно
встановити, що відповідачі
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, якщо раніше вжиті
заходи попередження або громадського
впливу не дали позитивних результатів.

В той же час, позивачем та
його представником ні до позовної
заяви, ні в судовому засіданні
позивачем не надано будь-яких доказів
систематичного руйнування чи псування
жилого приміщення, або
використовування його не за
призначенням, або систематичного
порушення відповідачами правил
співжиття, що роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі чи в одному будинку, як не
надано і доказів застосування до
відповідачів належних заходів
повторного попередження за вчинення
перелічених порушень, а з наданих
позивачем доказів не вбачається, які
перешкоди в користуванні будинком (і в
чому вони полягають конкретно)
власнику чинили відповідачі, які саме
порушення правил співжиття допущені
ними щодо власника та які заходи
запобігання та громадського впливу
застосовувалися до них та виявились
безрезультатними.

Таким чином суд вважає, що
позовні вимоги в частині виселення
відповідачів ОСОБА_3 та її
неповнолітніх дітей з житлового
будинку без надання іншого жилого
приміщення задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись
Конституцією України, ст.ст. 13, 15, 16, 319,
321, 391 ЦК України, ст.ст.9,ч.3 ст.168,169 ЖК
України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218, ЦПК
України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1,що діє в
інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4
ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8,третя
особа Миколаївська
райдержадміністрація,як орган опіки та
піклування про усуненння перешкод у
здійсненні рава користування та
розпорядження майном шляхом виселення-
задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4 з житлового будинку, що
належить ОСОБА_2 на праві приватної
власності, розташованого в АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних
вимог-відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області відповідно до ст.294 ЦПК України.

Суддя
М.М.Войнарівський

25.12.2013