АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/2626/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі: головуючого судді - Костенка
А.М.,

суддів: Гринчука Р.С., Фанди В.П.,

при секретарі Гриньовій А.М.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

представника відповідача Ружичанської
сільської ради Хмельницького району -
Андрєєвої Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Ружичанської сільської ради
Хмельницького району Хмельницької
області, ОСОБА_7, ОСОБА_2, третя особа без
самостійних вимог на предмет спору -
управління Держземагентства у
Хмельницькому районі Хмельницької
області про визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки та договорів
дарування з апеляційними скаргами
ОСОБА_6 в інтересах недієздатної ОСОБА_8
та ОСОБА_6 у власних інтересах на
рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 4
листопада 2013 року, -

встановила:

В лютому 2012 року ОСОБА_6 в інтересах
недієздатної ОСОБА_8 звернувся в суд з
позовом до Ружичанської сільської ради
Хмельницького району Хмельницької
області (далі - сільська рада), ОСОБА_7,
ОСОБА_2 про скасування державних актів
на право власності на земельні ділянки
та договорів дарування.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що ОСОБА_8 відповідно до
державного акту на право власності на
земельну ділянку належить 0,25 га землі,
розташована по АДРЕСА_1 з цільовим
призначенням - для обслуговування
житлового будинку, а також земельна
ділянка площею 0,155 га для ведення
особистого селянського господарства.

В 2010 році йому стало відомо, що
відповідач ОСОБА_7 незаконно оформив
право власності на вказані земельні
ділянки на своє ім'я, отримавши

________________________________________________________________________
_

Головуючий у першій інстанції - Карплюк
О.І. Справа №
2218/24324/2012

Провадження № 22-ц/792/2626/13

Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 45

державний акт про право власності на
земельну ділянку та згодом за двома
договорами дарування подарував спірні
землі ОСОБА_2, яка отримала два
державних акта на ці земельні ділянки.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 4
листопада 2013 року у задоволенні позову
було відмолено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 а також
у власних інтересах подав апеляційні
скарги, в яких просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

На обґрунтування своїх вимог апелянт
зазначив, що суд неповно та невірно
встановив обставини справи та оцінив
докази, оскільки не дослідив рішення
Ружичанської сільської ради №10 від
03.04.1994 року, на підставі якого
відповідачу ОСОБА_7 було надано у
власність спірні земельні ділянки; не
прийняв до уваги, що ОСОБА_8 з 1973 року є
власником житлового будинку з
господарськими спорудами,
розташованого на спірній земельній
ділянці і тому має право на земельну
ділянку для обслуговування будинку та
допоміжних споруд; суд не врахував, що
державний акт ОСОБА_8 на земельну
ділянку площею 0,25 га був отриманий
раніше, ніж державний акт ОСОБА_7 на ту ж
земельну ділянку, який, крім того, не
відповідає вимогам нормативних
документів щодо його форми та змісту.

В апеляційній скарзі, поданій від свого
імені ОСОБА_6 зазначив, що відповідно до
заповіту він є власником ? частини
глинобитного будинку з хлівом, які
розташовані на колгоспній землі по
АДРЕСА_1, тому має право на земельну
ділянку для обслуговування цих споруд,
однак позбавлений можливості своє
право реалізувати, оскільки ОСОБА_7
незаконно отримав спірну землю у
власність на підставі оскаржуваного
державного акту, а згодом подарував її
ОСОБА_2

В суді представник ОСОБА_6 підтримав
доводи обох апеляційних скарг.

Представник сільської ради в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги не заперечувала та
підтвердили наведені в ній доводи.

Представник ОСОБА_2 в суді проти
апеляційних скарг заперечив та
пояснив, що рішення суду є законним та
відповідає фактичним обставинам
справи.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_6 у власних
інтересах до задоволення не підлягає,
апеляційна скарга ОСОБА_6 в інтересах
ОСОБА_8 підлягає до часткового
задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу
визначено, що підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Ухвалюючи рішення cуд першої
інстанції неповно дослідив усі
обставини справи, допустив порушення
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення спору.

Встановлено, що на підставі
договору дарування від 17.08.1973 року
ОСОБА_10 подарував ОСОБА_8 цегляний
житловий будинок під черепицею,
розміром 60 кв. м., розташований в
АДРЕСА_1.

На підставі державного акту на право
приватної власності на землю ІІІ-ХМ
№003830, виданого на ім'я ОСОБА_8 головою
Ружичанської сільської ради Гуцалюк Л.
22 липня 1999 року, позивачка отримала у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,25 га на території Ружичанської
сільської ради для обслуговування
житлового будинку. Підставою виділення
земельної ділянки в акті вказано
рішення Ружичанської сільської ради
народних депутатів від 03.04.1994 року, № 10.

Відповідно до державного акту ІІ серії
- ХМ №036489, виданого на ім'я ОСОБА_7
головою Ружичанської сільської ради
Гуцалюк Л. 14.09.2000 року, відповідач
отримав у приватну власність земельну
ділянку площею 0,405 га в АДРЕСА_1, в т. ч.
0,25 га для обслуговування житлового
будинку та 0,155 га для ведення
особистого підсобного господарства.
Підставою виділення земельної ділянки
в акті вказано рішення Ружичанської
сільської ради народних депутатів від
03.04.1994 року, № 10.

В подальшому вказані земельні ділянки
були відчужені ОСОБА_7 для ОСОБА_2 на
підставі двох нотаріально посвідчених
договорів дарування від 05.10.2009 року.

На підставі цих договорів ОСОБА_2
оформила своє право власності на
земельні ділянки, що підтверджується
державними актами на право власності
на земельну ділянку серії ЯИ №161824 від
04.02.2010 року та серії ЯИ №161825.

У відзиві на позову заяву Ружичанська
сільська рада зазначила, що відповідно
до даних земельно-кадастрової книги
Хмельницького району земельна ділянка
площею 0,40 га, розташовано по АДРЕСА_1
рахується за ОСОБА_8, на частину цієї
ділянки площею 0,25 га вона отримала
державний акт про право власності.
Відомості про припинення права
користування та права власності на ці
ділянки відсутні.

В судовому засіданні апеляційного суду
голова Ружичанської сільської ради
Андрєєва Л.М. пояснила, що спірні
земельні ділянки, які розташовані по
АДРЕСА_1, належать ОСОБА_8 відповідно до
даних, які містяться в документах.
Однак ОСОБА_7, не маючи на те правових
підстав, незаконно оформив право
власності на земельні ділянки, в тому
числі і на ділянку розміром 0,25 га, на
яку у ОСОБА_8 є державний акт про право
власності. Крім того, на її думку
оспорювані державні акти на ім'я ОСОБА_7
видані незаконно, оскільки в рішенні
Ружичанської сільської ради народних
депутатів від 03.04.1994 року, № 10, на
підставі якого було оформлено право
власності на землю відсутні дані щодо
передачі спірних земельних ділянок у
власність ОСОБА_7

Її пояснення підтверджуються даними,
які містяться в земельно-кадастровій
книзі та погосподарській книзі.

Зокрема, в земельно-кадастровій книзі
зазначено, що ОСОБА_8 належить земельна
ділянка площею 0,40 га в АДРЕСА_1, а
відповідно до записів погосподарської
книги їй на праві власності належить
цегляний житловий будинок,
розташований на спірній земельній
ділянці.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
виходив з того, що позивачем не було
оскаржено рішення Ружичанської
сільської ради народних депутатів від
03.04.1994 року, № 10, на підставі якого було
видано державний акт на землю на ім'я
ОСОБА_7, тому відсутні підстави для
визнання недійсними цього державного
акту, договорів дарування і державних
актів на землю на ім'я ОСОБА_2

Однак з таким висновком суду
погодитися не можна приймаючи до уваги
наступне.

Підстави припинення права
користування земельною ділянкою та
права приватної власності на землю
передбачені ст.ст. 27, 28 ЗК України в
редакції 1990 року.

Відповідно до ст. 43 ЗК України в
редакції 1990 року, права власників
земельних ділянок і землекористувачів
охороняються законом. Припинення права
власності на земельну ділянку або
права користування земельною ділянкою
чи її частиною може мати місце лише у
випадках, передбачених статтями 27 і 28
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 114 ЗК України в
редакції 1990 року, купівля-продаж,
дарування, застава, самовільний обмін
земельних ділянок землекористувачами,
в тому числі орендарями, а також угоди,
укладені власниками землі з порушенням
установленого для них порядку
придбання або відчуження земельних
ділянок, є недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 вказаного
Кодексу при переході права власності
на будівлю і споруду разом з цими
об'єктами переходять у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди.

Визнання недійсним державного акта на
право власності на землю як самого по
собі правовстановлюючого документа не
передбачено законом за наявності
рішення, що надало право на отримання
цього правовстановлюючого документа.

Хоча суд в своєму рішенні мотивував
відмову в задоволенні позову тим, що
позивачем не було оскаржено рішення
сільської ради, на підставі якого було
видано оскаржуваний державний акт,
однак безпосередньо судом цей документ
досліджений не був, тому його висновок
про те, що це рішення стало підставою
для отримання ОСОБА_7
правовстановлюючого документу на
спірну земельну ділянку є передчасним
та таким, що суперечить вимогам ст.ст. 58,
59, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України.

Як вбачається зі змісту рішення
Ружичанської сільської ради народних
депутатів Хмельницького району від 3
квітня 1994 року, №10, яке було надано на
вимогу апеляційного суду архівним
відділом Хмельницької районної
державної адміністрації, пояснень
голови Ружичанської сільської ради в
суді, у приватну власність жителів сіл
Ружичанка та Карпівці було передано
безкоштовно земельні ділянки для
обслуговування житлових будинків та
ведення підсобного господарства а
також безкоштовно передано у приватну
власність земельні ділянки для ведення
садівництва членам садівничих
товариств згідно зі списками, які
додаються.

Однак в письмовому повідомленні ні ім'я
суду від 04.12.2013 року, №84 начальник
архівного відділу Хмельницької
райдержадміністрації повідомила, що
списки осіб до вищевказаного рішення
відсутні, однак є списки садівничих
товариств, в яких ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не
значаться.

В судове засідання апеляційного суду
голова сільради Андрєєва Л.М. надала
копію списків осіб, яким надано дозвіл
на приватизацію землі рішенням сесії
№14 від 03.04.1994 року №10, які, за її
твердженням є достовірними, але в них
також відсутні прізвища обох сторін.

Оскільки рішення Ружичанської
сільської ради народних депутатів
Хмельницького району від 3 квітня 1994
року, №10 не містить даних про передачу
спірних земельних ділянок у власність
ОСОБА_7, тому відсутні правові підстави
для оскарження рішення в судовому
порядку.

В той же час доводи апеляційної скарги
ОСОБА_6 в інтересах недієздатної ОСОБА_8
про те, що остання отримала державний
акт про право власності на спірну
земельну ділянку площею 0,25 га раніше,
ніж ОСОБА_7 на ту ж ділянку
підтверджується належними та
допустимими доказами.

Досліджуючи державний акт на право
приватної власності на землю ІІІ-ХМ
№003830, виданий 22 липня 1999 року на ім'я
ОСОБА_8, порівнюючи його зміст з іншими
вказаними вище доказами справи,
незважаючи на відсутність у ньому
конкретної адреси місця розташування
земельної ділянки, колегія суддів
приходить до висновку, що він виданий
саме на спірну земельну ділянку площею
0,25 га, розташовану по АДРЕСА_1 з
дотриманням вимог діючого на той час
законодавства.

При цьому слід зауважити, що схематичне
розташування земельної ділянки на
плані зовнішніх меж в державному акті,
виданому на ім'я ОСОБА_8 співпадає з
розміщенням земельної ділянки на
план-схемі державного акту ІІ серії - ХМ
№036489, виданого на ім'я ОСОБА_7 14.09.2000
року. Зокрема, суміжним
землекористувачем на обох план - схемах
є ОСОБА_13, підставою для надання
земельних ділянок у власність в обох
випадках зазначено рішення
Ружичанської сільської ради №10 від
03.04.1994 року.

Ці обставини в суді підтвердила голова
Ружичанської сільської ради.

В той же час слід зауважити, що зміст
вищевказаного державного акту на ім'я
ОСОБА_7 не відповідає вимогам
Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою та
договорів оренди землі, затвердженої
наказом Держкомітету України по
земельних ресурсах від 4 травня 1999 року,
№ 43, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин.

Зокрема, в порушення п.п. 2.6., 2.9.
Інструкції в державному акті міститься
виправлення в графі зазначення
суміжного землекористувача - землі
загального землекористування. Не
дотримано вимог щодо форми державного
акту, встановлених Постановою ВРУ „Про
форми державних актів на право
власності на землю і права постійного
користування землею" від 13.03.1992., №
2201-ХІІ, на бланку державного акту номер
036489 виготовлений вручну а не
типографським способом.

Право ОСОБА_8 на користування спірною
земельною ділянкою не було припинено у
відповідності до діючого на той час
земельного законодавства, тому надання
її у власність ОСОБА_7 є незаконним.

Таким чином доказами в справі
встановлено, що спірні земельні
ділянки площею 0,25 га та 0,15 га були
надані ОСОБА_7 на підставі рішення
сільської ради, яке не містить
відповідних вказівок про передачу
земельних ділянок у приватну власність
відповідачу, тобто отримання
відповідачем спірного нерухомого
майна відбулося з порушенням діючих на
той час вимог закону, а ОСОБА_8 володіє
земельною ділянкою площею 0,25 га на
підставі державного акту про право
приватної власності на землю,
правомірність видачі якого не
оспорюється, тому колегія суддів
приходить до висновку про те, що в
даному випадку має місце порушення її
прав як власника та користувача
земельними ділянками, які підлягають
захисту в судовому порядку шляхом
визнання недійсним державного акту ІІ
серії - ХМ №036489, виданого на ім'я ОСОБА_7
14.09.2000 року.

Вимоги позивача про визнання
недійсними договорів дарування
спірних ділянок від 05.10.2009 року та
державних актів на право власності на
земельні ділянки серії ЯИ №161824 від
04.02.2010 року та серії ЯИ №161825, відповідно
до яких ОСОБА_2 оформила своє право
власності на спірне майно до
задоволення не підлягають.

Права особи, яка вважає себе
власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача про визнання
правочину недійсним. Такий захист
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо для цього
існують передбачені законом підстави,
які дають право витребувати майно в
добросовісного набувача.

Така правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
31 жовтня 2012 року, яка відповідно до ст.
360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх
судів України.

Оскільки позивач не звертався до суду з
позовним вимогами про витребування
майна від добросовісного набувача
ОСОБА_2, тому з врахуванням принципу
диспозитивності цивільного процесу,
встановленого ст. 11 ЦПК України, позов в
цій частині слід відхилити.

Апеляційна скарга ОСОБА_6 у власних
інтересах до задоволення не підлягає,
оскільки вказаними вище доказами
встановлено, що спірна земельна
ділянка площею 0,25 га належить на праві
власності ОСОБА_8, даних про належність
апелянту спірної землі або її частини
матеріали справи не містять, тому
підстав вважати, що ОСОБА_7 були
порушені його земельні права не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319,
324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

В задоволенні апеляційної скарги
ОСОБА_6 у власних інтересах відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах
недієздатної ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 4
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати недійсним державний акт про
право власності на землю серії II-ХМ №
036489, виданий 14.09.2000 року ОСОБА_7 на
земельну ділянку площею 0,405 га із
цільовим призначенням обслуговування
житлового будинку 0,25 га та ведення
особистого підсобного господарства 0,155
га.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте може
бути оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
Р.С. Гринчук