копія/Справа № 2221/1995/12
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.12.2013 року Ярмолинецький районний суд
Хмельницької області:

головуючий - суддя
Баськов М.М.

за участю:

секретаря
Кочмарської О.М.

позивачки
ОСОБА_1

представника позивачки
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Ярмолинці цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним,

встановив:

В вересні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсним заповіту, посвідченого
секретарем Кадиївської сільської ради
Ярмолинецького району Хмельницької
області 27 березня 2012 року, за яким її
баба ОСОБА_5, яка померла 2 травня 2012
року, все своє майно заповіла
відповідачу.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1
зазначила, що після смерті 18.10.2001 року
її батька ОСОБА_6 баба зробила заповіт,
яким все своє майно заповіла їй і який
був посвідчений секретарем
Кадиївської сільської ради 26.09.2002 року.
В грудні 2011 року ОСОБА_5 захворіла на
онкологічне захворювання, в зв'язку з
чим проходила лікування в
Ярмолинецькій центральній районній
лікарні та в Хмельницькому обласному
онкологічному диспансері і 2 травня 2012
року вона померла.

Коли позивачка звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після смерті баби,
то їй стало відомо про наявність
оспорюваного заповіту на ім'я
відповідача. Проте спадкодавиця
жодного разу не виявляла наміру
змінити своє волевиявлення, за яким
вона все своє майно заповіла їй, а
причиною складання нового заповіту міг
бути хворобливий стан ОСОБА_5, через що
вона могла не усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

В ході судового розгляду
ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала,
пославшись на обставини, викладені в
позовній заяві, а також зазначила, що в
неї були дуже добрі стосунки з
спадкодавицею, а остання бажала, щоб
після її смерті все майно отримали
онуки. Також позивачка пояснила, що
після того як ОСОБА_5 захворіла, то її,
зі слів сусідів, доглядали відповідач
та його дружина, а також приходив
соціальний працівник і сусіди, а вона з
матір'ю приїздили до баби на вихідні.
Про існування заповіту на ім'я
відповідача баба нічого не казала. В
той же час, коли вона приїздила до баби,
то при їх спілкуванні завжди були
присутні чи відповідач, чи його
дружина.

Представник позивачки
підтримавши позовні вимоги пояснила,
що оспорюваний заповіт посвідчений
секретарем Кадиївської сільської ради
з порушенням вимог п. 8 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України,
затвердженої Наказом Міністерства
юстиції України №22/5 від 25.08.1994 р., а
саме, в посвідчувальному написі на
заповіті і в реєстрі нотаріальних дій
не вказано, що така нотаріальна дія
була вчинена за місцем проживання
ОСОБА_5, і не вказана причина
посвідчення заповіту за місцем
проживання спадкодавиці. Також
представник позивачки вказала, що
заповіт є недійсним,оскільки не було
волевиявлення ОСОБА_5 так як вона була
онкохворою, їй призначалися наркотичні
та психотропні лікарські препарати, а
тому вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.
ОСОБА_7 того, представник позивачки
послалась на те, що підписи в заповіті,
які нібито належать ОСОБА_5 є різними,
що викликає сумнів в підписанні
спадкодавицею заповіту. Також
представник позивачки вказала, що не
було заяви ОСОБА_5 про скасування
попереднього заповіту, а сам
оспорюваний заповіт виготовлений на
бланку, і це також свідчить про
відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на
складання заповіту на ім'я ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 позов не
визнав та пояснив, що ні ОСОБА_1 ні її
брат ОСОБА_8 до своєї баби ОСОБА_5 не
приїздили. За ОСОБА_5 в більшості
доглядала його дружина, яка проживала в
с. Кадиївка, і яка возила спадкодавицю
по лікарських установах, коли та
захворіла, а він до ОСОБА_9, яка до того ж
була його тіткою, приїздив на вихідні,
оскільки доглядав за своєю матір"ю. Про
наявність заповіту він взнав вже після
смерті ОСОБА_5, яка неодноразово
говорила про те, що складе заповіт на
того, хто буде за нею доглядати.

Представник відповідача
просив відмовити у задоволенні позову,
оскільки немає будь-яких фактичних
даних, які б свідчили про перебування
ОСОБА_5 на момент складення
оспорюваного заповіту у безпорадному
стані, або про відсутність її
волевиявлення.

Суд, заслухавши осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
докази по справі, вважає, що позов не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_5 померла 2 травня 2012 року в с.
Кадиївка Ярмолинецького району.

Спадкоємцями за законом за
правом представлення після ОСОБА_5 є
позивачка ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_8, так
як їх батько ОСОБА_6, який був сином
ОСОБА_5, помер 30.10.2001 р., тобто до
відкриття спадщини після смерті
останньої, в м. Москві Російської
Федерації.

Дані обставини визнані
сторонами в судовому засіданні, а також
підтверджуються свідоцтвом про смерть
ОСОБА_5 серії І-БВ №190301 від 12.06.2012 р. (а.с.
9), свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 серії
ІІ - МЮ №508277 від 15.01.2002 р. (а.с. 10),
свідоцтвами про народження ОСОБА_8 та
ОСОБА_1 (а.с. 14, 15).

Згідно заповіту від 26
вересня 2002 року, посвідченого
секретарем Кадиївської сільської ради
Ярмолинецького району ОСОБА_5 все своє
майно в рівних долях заповіла ОСОБА_1 та
ОСОБА_8, тобто своїм онукам (а.с.182 ).

В той же час 27 березня 2012
року секретарем Кадиївської сільської
ради був посвідчений інший заповіт від
ОСОБА_5, згідно якого остання все своє
майно заповіла ОСОБА_3 (а.с. 47). Даний
заповіт був складений та посвідчений
за місцем проживання ОСОБА_5 в с.
Кадиївка.

Як пояснила допитана як
свідок ОСОБА_10, яка працює секретарем
Кадиївської сільської ради і яка
посвідчувала вказаний заповіт, 27
березня 2012 року ранком в сільську раду
прийшла дружина відповідача ОСОБА_11 і
сказала, що ОСОБА_5 хоче її бачити. Коли
вона прийшла до ОСОБА_5, то та сказала,
що хоче зробити заповіт на ту людину,
яка за нею доглядає, тобто на ОСОБА_3
Після цього вона знову прийшла до
ОСОБА_5 і там склала заповіт зі слів
спадкодавиці та прочитала їй, а та
власноручно написала, що заповіт нею
прочитаний та поставили свої підписи.
При посвідченні заповіту в хаті також
були сусіди Швець і ОСОБА_12, однак
ОСОБА_5 сказала, що в неї немає таємниць
від них. Також свідок показала, що
ОСОБА_5 розуміла значення своїх дій, її
волевиявлення було вільним, а причиною
того, що заповіт посвідчувався в хаті
спадкодавиці було те, що за станом
здоров'я їй було важко пересуватися без
сторонньої допомоги.

Свідок ОСОБА_12 показала, що
ОСОБА_5 проживала з нею по сусідству,
вони підтримували дружні відносини.
Після смерті сина ОСОБА_5 залишилася
фактично без підтримки рідних,
оскільки ні онуки, ні їх мати до неї не
приїздили. Їй допомагали ОСОБА_3 і
сусіди. Вона була присутня як ОСОБА_5
покликала до себе секретаря сільради
ОСОБА_10 і повідомила, що хоче скласти
заповіт на ОСОБА_3, при цьому вона була
при свідомості, а свої дії пояснила тим,
що хоче заповісти все тому, хто за нею
буде доглядати. Коли ОСОБА_10 складала
заповіт, то ОСОБА_5 сиділа на ліжку.
Після того, як ОСОБА_13 прочитала
заповіт, ОСОБА_5 особисто написала, що
він їй був прочитаний та особисто
підписала заповіт. Вона знала про зміст
заповіту так як була присутня коли
ОСОБА_10 вголос читала його ОСОБА_5 До
самої смерті ОСОБА_5 не перебувала у
безпорадному стані.

Свідок ОСОБА_11 показала, що
вона та її чоловік ОСОБА_3 на протязі
шістнадцяти останніх років
підтримували з ОСОБА_5 дружні
відносини, допомагали їй по
господарству, так як її чоловік є
племінником померлої. Коли ОСОБА_5 в
2010 році захворіла, то вона возила її по
лікарнях, однак ні онуки, ні невістка
ОСОБА_14 не цікавилися здоров'ям
померлої. В березні 2012 року ОСОБА_5
сказала, що хоче зробити заповіт на неї,
однак вона відмовилася, оскільки знала,
що є заповіт на онуків. Проте, в кінці
березня 2012 року ОСОБА_5 сказала, щоб
вона покликала секретаря сільради, що
вона і зробила. Потім вона дізналася, що
ОСОБА_5 зробила заповіт на її чоловіка
ОСОБА_3 Також свідок показала, що
ОСОБА_5 на момент складення заповіту
була при свідомості і розуміла
значення своїх дій.

В силу ч. 1 ст. 202 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК) правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 ЦК визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема відповідно до частин 1, 3 та 4
вказаної статті зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст. 204 ЦК правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Статтею 60 ЦПК України
визначено, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно акту посмертної
судово-психіатричної експертизи від
13.03.2013р. №2 ОСОБА_5 на момент складання
заповіту 27.03.2012 р. психічним
захворюванням не страждала, могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Допитаний в судовому
засіданні лікар психіатр – експерт
ОСОБА_15 показав, що при проведенні
посмертної судово-психіатричної
експертизи ОСОБА_5 враховувалися
показання лікарів про лікарські
препарати, які приймала померла, однак
це не могло вплинути на її психічний
стан.

Вирішуючи питання про те, чи
була ОСОБА_5 під час складення
оспорюваного заповіту у безпорадному
стані суд також враховує показання
свідка ОСОБА_16, яка працюючи фельдшером
оглядала ОСОБА_5, і яка показала, що до
29.03.2012 року препарати із наркотичними
речовинами померлій не
застосовувалися. Також свідок
показала, що ОСОБА_5 майже до смерті
була при свідомості, за нею доглядала
ОСОБА_11, а онуки та невістка до неї не
навідувалися та не допомагали їй.

Лікар-онколог Ярмолинецької
ЦРЛ ОСОБА_7 пояснила, що до 29.03.2012 р.
ОСОБА_5 наркотиковмісних лікарських
засобів не отримувала, а в подальшому
їй були призначені такі лікарські
засоби, але тільки для зняття больового
синдрому. Контроль за прийомом ОСОБА_5
наркотиковмісних лікарських засобів
був покладений на фельдшера і на
ОСОБА_11, яка доглядала за померлою.

Оцінюючи докази в їх
сукупності суд констатує, що відсутні
підстави стверджувати, що ОСОБА_5 в
момент посвідчення заповіту на ім'я
ОСОБА_3 перебувала у безпорадному
стані, або не могла розуміти значення
своїх дій та керувати ними.

Показання свідків ОСОБА_14,
ОСОБА_17, ОСОБА_18 про те, що померла за
життя хотіла, щоб все її майно
залишилося онукам, не є переконливими
для суду, оскільки вони перед смертю
ОСОБА_5 спілкувалися з нею епізодично
або взагалі не спілкувалися, і тому не
могли знати про її наміри щодо
розпорядження своїм майном.

Також суд вважає
безпідставними твердження
представника позивачки про
відсутність волевиявлення ОСОБА_5, так
як заповіт виготовлений друкованим
шрифтом на бланку.

Як вбачається з
оспорюваного заповіту і як було
встановленого в ході судового
розгляду, записи про розпорядження
майном зроблені секретарем
Кадиївської сільської ради ОСОБА_10 зі
слів спадкодавиці, були прочитані
уголос та підписані заповідачкою, про
що остання зробила відповідні записи в
заповіті.

Висновком експерта за
результатами судово-почеркознавчої
експертизи №111/13-26 від 31.10.2013 р.
стверджується, що підпис в заповіті,
складеному та посвідченому секретарем
Кадиївської сільської ради
Ярмолинецького району Хмельницької
області 27.03.2012 р., виконаний ОСОБА_5.

В той же час позивачкою не
надані належні та допустимі докази про
те, що записи в заповіті про те, що
заповіт записаний зі слів ОСОБА_5 і нею
прочитаний зроблені не заповідачкою, а
іншою особою.

Отже, в ході судового
розгляду не зайшли свого підтвердження
доводи позивачки та її представника
про недійсність заповіту через
відсутність волевиявлення заповідачки
або перебування її у безпорадному
стані.

В силу положень ч. 1 ст. 1257 ЦК
заповіт, складений з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

В пункті 17 постанови №7 "Про
судову практику у справах про
спадкування" від 30.05.2008 р пленум
Верховного Суду України роз'яснив, що
заповіт, складений із порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, згідно
із частиною першою статті 1257 ЦК є
нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК
визнання такого заповіту недійсним
судом не вимагається.

Як слідує із постанови № 9
від 06.11.2009 р. "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" (п.4) судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224
тощо), та оспорювані - якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (частина друга статті 222,
частина друга статті 223, частина перша
статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є
недійсним через невідповідність його
вимогам закону та не потребує визнання
його таким судом. Оспорюваний правочин
може бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду.

Частиною першою статті 1251 ЦК
передбачено, що якщо у населеному
пункті немає нотаріуса, заповіт, крім
секретного, може бути посвідчений
уповноваженою на це посадовою особою
відповідного органу місцевого
самоврядування.

Наказом Міністерства
юстиції України від 11.11.2011р. N 3306/5
затверджений Порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
органів місцевого самоврядування
(далі - Порядок).

Згідно п. 2.1. Порядку
нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні органу місцевого
самоврядування. В окремих випадках,
коли громадянин не може з'явитися в
зазначене приміщення, нотаріальні
дії можуть бути вчинені поза вказаним
приміщенням.

Якщо нотаріальна дія
вчиняється поза приміщенням органу
місцевого самоврядування, то в
посвідчувальному написі на документі і
в реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій записується місце вчинення
нотаріальної дії із зазначенням
адреси, а також причини, з якої
нотаріальна дія вчиняється поза
приміщенням органу місцевого
самоврядування.

В силу ч. 1 ст. 1255 ЦК нотаріус,
інша посадова, службова особа, яка
посвідчує заповіт, свідки, а також
фізична особа, яка підписує заповіт
замість заповідача, не мають права до
відкриття спадщини розголошувати
відомості щодо факту складення
заповіту, його змісту, скасування або
зміни заповіту.

В той же час, як було
встановлено судом під час посвідчення
оспорюваного заповіту були присутні
сторонні особи, зокрема ОСОБА_12., і
фактично до відкриття спадщини їй були
розголошені відомості щодо факту
складення заповіту та його змісту.

ОСОБА_7 того, в
посвідчувальному написі на заповіті
відсутні відомості про те, що він був
складений за місцем проживання ОСОБА_5
та не було зазначено причину цього.
Відсутні такі відомості і в книзі
реєстрації нотаріальних дій по
Кадиївській сільській раді за 2011 - 2012
роки, де за №51 є запис про посвідчення
заповіту ОСОБА_5

Таким чином суд констатує,
що оспорюваний заповіт складений з
порушенням вимог щодо його
посвідчення, а тому є нікчемним. Однак
він не може бути визнаний недійсним,
оскільки його недійсність встановлена
законом.

За таких обставин суд
вважає, що відсутні підстави для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання недійсним заповіту ОСОБА_5,
посвідченого 27.03.2012 р. секретарем
Кадиївської сільської ради, згідно
якого спадкодавиця заповіла все своє
майно ОСОБА_3

В силу ст. 88 ЦПК судові
витрати по справі слід покласти на
позивачку.

На підставі ст.ст. 202, 203, 204,
1251, 1255, 1257 ЦК України, керуючись ст.ст. 10,
11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про визнання недійсним
заповіту, посвідченого секретарем
Кадиївської сільської ради
Ярмолинецького району Хмельницької
області 27 березня 2012 року, за яким
ОСОБА_5, яка померла 2 травня 2012 року, все
своє майно заповіла ОСОБА_3.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Хмельницької області через суд
першої інстанції шляхом подання
протягом десяти днів з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
підпис

Копія вірна:

Суддя

М.М.Баськов