Справа № 515/2336/13-ц
Провадження № 2/515/2537/13
Татарбунарський районний суд Одеської
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2013 року. Татарбунарський
районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді
Сивоконь Т.І.

при секретарі
Коваленко І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Татарбунари
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, відділу державної виконавчої
служби Татарбунарського районного
управліня юстиції, ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4 про визнання права на майно та
його виключення з акту опису,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом
до відповідачів, у якому просить
визнати право на майно та його
виключення із акту опису, вказуючи на
наступні обставини.

Відповідно до постанови ВП №31904624 від
30.07.2012 року державним виконавцем
відділу ДВС Татарбунарського
районного управління юстиції Ющенком
І.П., посилаючись на виконавчий лист №
2-20/2012, виданий 26.03.2012 року було
накладено арешт на все рухоме майно
боржника - ОСОБА_2 Згідно даної
постанови було накладено арешт на
автомобіль марки ВАЗ, модель 21150110,2002
року випуску, легковий седан-В,
зеленого кольору, № двигуна НОМЕР_2, №
шасі 0, № кузова, рама НОМЕР_3,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (1981 року
випуску),зареєстрований Арцизьким МРЕВ
ДАІ УМВС України в Одеській області
19.03.2003 року, на підставі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу серії
НОМЕР_4 власником якого є боржник
ОСОБА_2. Однак, позивач зазначає, що
відповідно до довіреності від 04.07.2005
року ОСОБА_2 передав даний автомобіль
(за грошову винагороду) з правом
користування та розпорядження ОСОБА_4,
а останній в свою чергу продав даний
автомобіль ОСОБА_1, оскільки
довіреність йому була видана з правом
продажу. В подальшому ОСОБА_4 була
видана довіреність від 26.07.2010 року,
згідно якої даний автомобіль перейшов
до позивача з правом користування та
розпорядження, але договір купівлі -
продажу не був оформлений належним
чином за браком часу. Позивач
користувався даним автомобілем,
проводив його поточний ремонт до тих
пір поки не був зупинений інспектором
ДАІ із поміщенням автомобіля на штраф
майданчик, у зв'язку із виниклим боргом
ОСОБА_2, який є законним власником
згаданого транспортного засобу, перед
ОСОБА_3 Але ОСОБА_1 вважає, що власником
автомобіля насправді є він, а не
відповідач, тому просить визнати право
на майно та виключити його із акту
опису.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до судового
засідання не з'явився, будучи належним
чином повідомленим про день та час
слухання справи, заяви про причину
неявки не надіслав.

Представник відділу ДВС
Татарбунарського РУЮ в Одеській
області у судовому засіданні позовні
вимоги не визнав, однак просив ухвалити
рішення на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_3 до судового
засідання не з'явився, однак надав
заяву в якій просив слухати справу за
його відсутності, позовні вимоги не
визнав та просив відмовити у
задоволені позову.

Третя особа по справі - ОСОБА_4 у
судове засідання надав заяву, згідно
якої позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав
та просив справу розглянути за його
відсутності.

Заслухавши пояснення та доводи
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

В судовому засіданні встановлено, що
30.07.2012 року державним виконавцем
відділу ДВС Татарбунарського
районного управління юстиції Ющенком
І.П. при примусовому виконанні постанов
за №31904352 та №31904624 віділу ДВС від 27.03.2012
року (а.с.7,8) про стягнення з ОСОБА_2
матеріальної шкоди та судових витрат
на користь ОСОБА_3 у розмірі 67864 грн. та
1700 грн. було складено постанови від
30.07.2012 р. та від 25.10.2012 року про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження (а.с.9,10), згідно яких
було описано та накладено арешт на все
рухоме майно боржника, у тому числі: на
автомобіль марки ВАЗ, модель 21150110, 2002
року випуску, легковий седан-В,
зеленого кольору,№ двигуна НОМЕР_2,
№шасі 0, №кузова, рама НОМЕР_3,
реєстраційний номер НОМЕР_1 (1981 року
випуску), був описаний як належний на
праві власності боржнику ОСОБА_2

Відповідно до копії свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу серії
НОМЕР_4, виданого Арцизьким МРЕВ ДАІ ГУ
УМВС України Одеської області (а.с.6)
власником автомобіля марки ВАЗ, модель
21150110, 2002 року випуску, легковий седан-В,
зеленого кольору, № двигуна НОМЕР_2, №
шасі 0, № кузова, рама НОМЕР_3,
реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_2.

Відповідно до акту прийому
затриманого транспортного засобу №558-8
від 02.05.2013 року (а.с.11), автомобіль марки
ВАЗ, модель 21150110, 2002 року випуску,
зеленого кольору, № кузова 16229 був
затриманий згідно до постанови про
розшук, виданої відділом ДВС
Татарбунарського РУЮ та переданий на
зберігання водію ОСОБА_1.

В обґрунтування свого позову позивач
посилається на те, що на підставі
довіреності ОСОБА_4 продав йому спірний
транспортний засіб, однак відповідно
до довіреності ВСС № 647367 від 04.07.2005 року
(а.с.13), ОСОБА_2 передав автомобіль марки
ВАЗ, модель 21150110,2002 року випуску,
легковий седан-В, зеленого кольору, №
двигуна НОМЕР_2, № шасі 0, № кузова, рама
НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1 з
правом користування та розпорядження
ОСОБА_4, а останній в свою чергу
відповідно до довіреності ВМХ № 226600
від 26.07.2010 року, передав даний
автомобіль ОСОБА_1, з правом
користування, розпорядження та правом
продажу, що ніяким чином не підтверджує
його права власності на даний
автомобіль. Інших документів в
підтвердження належності майна
позивачу суду не було надано.

В той час, як пункт 3 ч.1 ст.208 ЦК
України та Правила державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і

моделей, причепів, напівпричепів та
мотоколясок», затверджені постановою
Кабінету Міністрів України за №1388 від
07 вересня 1988 року, передбачають
обов'язкову необхідність вчинення між
фізичними особами правочину на суму, що
перевищує у 20 і більше разів розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян, у письмовій формі.

Згідно ч.3 ст.ст.10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.ст.57, 58, 59 ЦПК
України, суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги сторін на підставі належних
доказів. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими способами
доказування.

Ксерокопії вищевказаних
довіреностей стосовно спірного майна
не приймаються до уваги судом, оскільки
вони не містять даних, які б
підтверджували, що позивач є власником
спірного майна і не є документом -
доказом, який встановлює право
власності на це майно.

Тому за відсутності доказів про те, що
спірний автомобіль належить на праві
власності позивачу суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання права на майно та
його виключення з акту опису.

Керуючись ст.ст.208,392 ЦК України,
Законом України "Про виконавче
провадження", ст.ст. 58-60, 213, 215 ЦПК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, відділу державної виконавчої
служби Татарбунарського районного
управління юстиції, ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4, про визнання права на майно та
його виключення з акту опису відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Татарбунарський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Сивоконь