Справа № 645/8423/13
Провадження № 2/645/2304/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2013 року Фрунзенський районний
суд м. Харкова у складі:

головуючого – судді Горпинич О.В.,

за участю секретаря судових засідань
– ОСОБА_1,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду у місті Харкові цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із
вищевказаним позовом, в остаточно
уточненій редакції якого просила в
порядку поділу майна подружжя визнати
за нею право власності на гаражний бокс
№ 2020 в ГК «Кіровець», що розташований у
м. Харкові, вул. Братська, 58, м’який
куточок, ДВД плеєр, телевізор
«Самсунг», мікрохвильову піч «Самсунг»
- всього майна на загальну суму 21 370 грн.,
визнати за відповідачем ОСОБА_3 право
власності на телевізор «Соні»,
телевізор 3Д «Ел Джі», шафи – купе – 2
шт., пральну машинку, комп’ютер,
принтер «Самсунг», сканер, холодильник
«Стенол», кухонний гарнітур та
кухонний м’який куточок, дзеркала,
відео спостереження (домофон), вхідні
броньовані двері, вікна зі
склопакетами – всього на загальну суму
64 246 грн., стягнути з відповідача ОСОБА_3
на її користь грошові кошти у сумі 169 438
грн., з яких 120 000 грн. - половина
накопичених спільно набутих сімейних
коштів, 28 000 грн. - половина вартості
спільно придбаного автомобілю ДЕО
«Ланос», державний номерний знак
НОМЕР_1, 2007 року випуску, 21 438 грн. -
грошова компенсація за різницю між
перевищенням вартості майна, що
залишається в користуванні
відповідача, а також стягнути судові
витрати у розмірі 3570 грн., з яких 1570 грн.
? частина судового збору, 2000 грн. – ?
частина витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову
посилалася на те, що вона з
відповідачем знаходиться у
зареєстрованому шлюбі, в період якого
було придбане майно, яке зазначено у
позові та яке просе поділити позивачка.
У лютому 2013 року після тривалої сварки
позивачка вимушено пішла з дому та
оселилася в квартирі своєї матері за
адресою: м. Харків, проспект
Московський, б. 248-б, кв. 58. Усі речі, а
також все майно, що було набуто в шлюбі
залишилося в квартирі чоловіка. За час
спільного проживання з відповідачем, і
позивачка і її чоловік працювали, але
подружжю також допомагала мати
позивачки – ОСОБА_5, яка проживає
окремо, веде господарство, має город 0,27
га, здає в оренду земельну ділянку 2,5 га,
крім того матір позивачки отримує
дохід, оскільки займається зціленням, у
зв’язку з чим, у подружжя, за допомогою
матері, були накопичені кошти в розмірі
240 000 грн., які залишилися за місцем
мешкання відповідача, які ОСОБА_2 також
просе поділити порівну.

На підставі викладеного
позивачка звернулася до суду із
відповідним позовом.

У судовому засіданні
позивачка та її представники ОСОБА_6,
ОСОБА_7, підтримали позовні вимоги,
просивши суд про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3. позовні
вимоги визнав частково, посилаючись на
те, що погоджується сплатити половину
вартості автомобілю ДЕО «Ланос»,
державний номерний знак НОМЕР_1, 2007 року
випуску, який був придбаний в період
шлюбу в сумі 28 000 грн., в решті позовних
вимог просив відмовити. У судовому
засіданні ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_8 пояснювали, що позовні вимоги,
крім стягнення вартості ? автомобілю є
необґрунтованими, оскільки під час
шлюбу ними як подружжям не купувалося
майно, про яке зазначає позивачка. При
цьому відповідач погодився, що
подружжям було придбано гараж № 2020 в ГК
„Кіровець”.

ОСОБА_4 в судове засідання
від 20.12.2013 року не з’явився, через
канцелярію суду подав заяву про
розгляд справи у його відсутності, але
раніше у судовому засіданні
заперечував проти позовних вимог.

Суд, вислухавши позивача, її
представників, відповідача, його
представника, свідків, дослідивши
письмові докази у їх сукупності,
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом встановлені наступні
факти та відповідні їм
правовідносини.

Сторони по справі, а саме
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, на час розгляду
справи, перебувають у зареєстрованому
шлюбі, який був зареєстрований 05.08.2006
року.

Судом достовірно
встановлено, що під час шлюбу подружжя
придбали 16.12.2010 року на підставі
договору купівлі - продажу цегляний
гараж № 2020 в ГК «Кіровець», що
розташований за адресою: м. Харків, вул.
Братська, 58, право власності на який
зареєстровано за ОСОБА_3, що
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав за № 28589462 від 05.01.2011
року, копія якого знаходиться в
матеріалах цивільної справи та
інформаційною довідкою з Реєстру прав
власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України
об’єктами права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту, а також заробітна
плата, пенсія, стипендія, одержані
одним із подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено право
подружжя на поділ майна, що є об’єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно вимог ч.1 ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки дружини та чоловіка є рівними,
якщо не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду Ураїни № 11 від 21 грудня
2007 року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та
поділ спільного майна подружжя» до
складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб.
При поділі майна враховуються також
борги подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в
інтересах сім'ї.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування законодавства
при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного мана
подружжя», вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин
четвертої, п'ятої статті 71 СК щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених статтею 365 ЦК
України, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(стаття 11 ЦК) та попереднього внесення
на депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

При розгляді справи позивачка бажала
залишити собі гараж, але відповідач
заперечував проти цього, пояснивши, що
він користується гаражем та сплачувати
компенсацію в розмірі ? частини його
вартості не бажав, тому з урахуванням
цих обставин суд вважає необхідним
поділити сумісне спільне майно у
частках по ?.

Також під час шлюбу подружжям 02.07.2007
року придбано автомобіль «ДЄО ОСОБА_8»,
державний номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК
України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на
час розгляду справи.

Згідно довідки – рахунку серія ААВ №
312814 від 03.08.2013 року, вартість
вищевказаного автомобілю становить 56
000 грн.. З даною вартістю автомобілю
сторони погодилися, позивачка просила
стягнути половину від зазначеної суми,
тоді як відповідач не заперечував
сплатити позивачці половину вартості
автомобілю в сумі 28 000 грн..

На теперішній час автомобіль ДЕО
«Ланос», державний номерний знак
НОМЕР_1, 2007 року випуску, на праві
власності належить ОСОБА_4 та при
відчуженні даного автомобілю
відповідачем, позивачка не отримувала
грошові кошти за його продаж, що не
заперечується відповідачем.

Рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності повинно
беззастережно дотримуватися
подружжям.

У випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. У даному випадку визнання
відповідачем позову в даній частині не
суперечить закону та не порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, у
зв’язку з чим суд вважає можливим
ухвалити рішення про задоволення
частини позовних вимог щодо сплати
позивачці грошової компенсації
вартості ? частини автомобілю.

Що стосується поділу іншого майна, то в
даній частині позов задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Відповідач заперечував проти
придбання вказаного майна в період
шлюбу, при цьому у судовому засіданні
відповідач пояснив, що дійсно
купувалося майно, але раніше у 2005 році
до шлюбу із позивачкою та на
підтвердження своїх заперечень надав
суду гарантійний талон на придбання
сканеру, який придбано 05.05.2006 року,
розрахункову накладну на комп’ютерну
техніку, яка придбана 03.03.2005 року,
гарантійний талон на принтер
„Самсунг”, придбаний 11.04.2005 року,
гарантійний талон на комп’ютер
„Самсунг”, придбаний 03.03.2005 року, талон
технічного обслуговування телевізор
„Соні”, придбаний 24.12.2005 року
гарантійне свідоцтво на пральну машину
„Електролюкс”, придбану 29.10.2005 року.

Вищевказана побутова техніка була
придбана, але до шлюбу із позивачкою.

Що стосується шафи - купе, то позивачкою
надано запит – підтвердження
(роздруківка з мережі Інтернет) про
необхідність підтвердження на
виготовлення та установку меблевого
виробу, але наданий запит підтверджує
тільки факт бажання замовити меблі та
не підтверджує його придбання.

Що стосується товарного чеку КХ-092 від
23.09.2011 року, то з нього вбачається, що
було замовлено шафу – купе, але даних,
що вказане майно знаходиться у
квартирі відповідача, де мешкали
сторони у період шлюбу, при розгляді
справи суду надано не було.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо: захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Обов'язок доказування покладається на
сторін. Це положення є одним із
найважливіших наслідків принципу
змагальності. Суд не може збирати
докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло фактів
матеріально-правового значення,
необхідних для вирішення справи по
суті. Доведенню підлягають тільки ті
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, по якій
виник спір. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Зміст обов'язку подавати докази
полягає в тому, що, в випадку його
невиконання суб'єктом доказування і
неможливості отримання доказів, суд
має право визнати факт, на який
посилалась зацікавлена сторона,
неіснуючим.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» передбачено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і
час його придбання.

В судовому засіданні зі сторони
позивача були допитані свідки, але
жоден з них не зміг чітко вказати, яке
саме майно було придбано подружжям під
час шлюбу.

Позивачка не надала доказів на
підтвердження своїх позовних вимог, що
м’який куточок, ДВД плеєр, телевізор
„Самсунг”, мікрохвильова піч
„Самсунг”, телевізор „Соні”,
телевізор 3Д „Ел Джі”, шафи – купе – 2
шт., пральна машинка, комп’ютер,
принтер „Самсунг”, сканер,
холодильник „Стенол”, кухонний
гарнітур та кухонний м’який куточок,
дзеркала, відео спостереження
(домофон), вхідні броньовані двері,
вікна зі скло пакетами були придбано у
період шлюбу, не надано ані квитанцій,
ані технічних паспортів на вищевказані
речі.

Рішення суду не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Що стосується вимог про поділ спільно
накопичених коштів в розмірі 240 000 грн.,
то вони задоволенню не підлягають,
виходячи з наступного.

На підтвердження своїх доводів
позивачкою надані розписки, відповідно
до яких ОСОБА_2 отримувала з 25.12.2010 року
по 08.09.2012 рік від своєї матері ОСОБА_5
грошові кошти в різних розмірах. У
розписках зазначалося, що грошові
кошти ОСОБА_2 отримувала для подальшого
придбання квартири.

Як пояснила у судовому засіданні
свідок ОСОБА_5 вона дійсно надавала
грошові кошти, які завжди отримував її
зять ОСОБА_3, але для того що б
контролювати скільки грошей було
передано, вона просила свою доньку
ОСОБА_2 писати з цього приводу розсипки,
проте гроші за розписками отримував
саме відповідач.

У судовому засіданні відповідач
пояснив, що про наявність розписок йому
стало відомо тільки під час слухання
даної справи, крім того відповідач
пояснив, що гроші він взагалі не
отримував.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Беззаперечних доказів того, що станом
на лютий 2013 року в наявності у подружжя
була грошова сума в розмірі 240 000 грн.,
позивачкою не надано.

Що стосується витрат на правову
допомогу.

До складу судових витрат
відносяться витрати на правову
допомогу (п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України).
Витрати, пов’язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги (ч.1.ст. 84 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги.

Витрати на правову допомогу - це
витрати сторін та третіх осіб, які вони
несуть у зв'язку із оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця у галузі
права, котрі беруть участь у справі.

Розмір гонорару і порядок його
внесення мають бути чітко визначені в
угоді про надання правової допомоги.
Засади обчислення гонорару (фіксована
сума, погодинна оплата, доплата
гонорару за позитивний результат по
справі тощо) визначаються за
домовленістю між адвокатом та клієнтом
і також мають бути закріплені в угоді.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмету доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (наприклад, квитанція
до прибуткового касового ордеру,
платіжне доручення з відміткою банку
або інший банківський документ, касові
чеки, посвідчення про відрядження). При
цьому недопустимими є документи, які не
відповідають встановленим вимогам.

Витрати на правову допомогу повинні
бути підтверджені документально. Тому
інші засоби доказування цих обставин,
крім письмових, є недопустимими.

Суду було надано квитанцію про сплату
ОСОБА_2 4000 грн., але не надано розрахунку
послуг, за які були сплачені гроші. Крім
того, у даній квитанції зазначалося про
представництво в суді.

Також було надано довіреність, якою
ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_6 в якості
представника.

Відповідно до п. 11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції” від 12.06.2009 року № 2 особа,
яка надає правову допомогу, не є особою,
яка бере участь у справі, а належить до
інших учасників цивільного процесу,
тому вона не може замінювати в процесі
особу, якій надає правову допомогу та
бути її представником і в ході розгляду
справи має лише ті права, які зазначені
в ч. 2 ст. 56 ЦПК України.

Також необхідно зауважити,
що за загальним правилом відповідно до
вимог ст. 208 ЦК України угоди між
юридичними особами та угоди між
фізичною та юридичною особою (крім
угод, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України)
укладаються у письмовій формі. У такому
договорі має бути чітко зазначено, які
саме обов'язки бере на себе адвокат, в
якій справі, вартість послуг і порядок
їх оплати.

Проте у судовому засіданні представник
ОСОБА_6 пояснила, що угода про надання
правової допомоги існує, але це
конфіденційний документ, та не може
бути надана суду.

Питання про розподіл судових витрат,
суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК
України.

На підставі
викладеного та керуючись ст.ст. 10,11,60,61,
88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя – задовольнити
частково.

Здійснити поділ
майна подружжя, що є спільною сумісною
власністю та визнати за ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 - за кожним право власності на 1/2
частину цегляного гаражу № 2020,
загальною площею 19 кв.м., що знаходиться
за адресою: м. Харків, вул. Братська, 58
(гаражний кооператив „Кіровець”).

Стягнути з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 половину вартості
спільного придбаного автомобілю ДЕУ
„Ланос”, державний номерний знак АХ
6975ВВ, 2007 року випуску в сумі 28 000 грн..

В решті позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 – відмовити.

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 –
відмовити у повному обсязі.

Стягнути ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 судових збір в сумі 430
грн..

Рішення може бути
оскаржено до апеляційного суду
Харківської області протягом десяти
днів з дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги. Особами,
які брали участь у справі, але не були
присутніми у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення може
бути подана апеляційна скарга протягом
10 днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення набирає
законної сили після закінчення строку
на подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо воно не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя -