АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції -
Доповідач - Гайдук В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Красвітної Т.П.,
Макарова М.О.,

при секретарі Чоха К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою Прокурора
Жовтневого району
м. Дніпропетровська, який діє в
інтересах Дніпропетровської міської
ради

на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, визнання права
власності, за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи -
Комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради,
Дніпропетровська міська рада, про
визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з позовом, в якому посилалась на
те, що 15 серпня 2011 року між нею та ОСОБА_2
було укладено договір позики, на
виконання умов якого останньому було
передано 100000 грн. з кінцевим терміном
повернення 15 серпня 2012 року, проте свої
зобов'язання за договором ОСОБА_2 не
виконав, а тому позивач просила суд
стягнути з нього заборгованість за
договором позики у розмірі 100000 грн., а
також судові витрати у розмірі 1000 грн.
(а.с. 2-3).

Заперечуючи проти заявлених вимог у
листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1,
треті особи - КП ДМБТІ
Дніпропетровської обласної ради,
Дніпропетровська міська рада, в якому
просив визнати за ним право власності
на самочинно переобладнане та
збудоване нерухоме майно - виробничу
будівлю літ Е-3 (№№ приміщень 101-113, І,
площею під час переобладнання 181,0 кв.м.;
202, 203, площею під час переобладнання 93,8
кв.м.; 201, 204-210, ІІ, площею під час нового
будівництва 89,5 кв.м.; 301-307, ІІІ, площею
під час нового будівництва 187,0 кв.м.),
сходи - е, при цьому змінивши
функціональне призначення виробничої
будівлі Е-3 на загальну площу 551,3 кв.м.,
без додаткового прийняття в
експлуатацію.

В обґрунтування зустрічних позовних
вимог ОСОБА_2 посилався на те, що йому на
праві власності належить нерухоме
майно, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. З метою реконструкції даного
нерухомого майна, він отримав у позику
від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100000
грн., які витратив на ремонтні роботи
даної будівлі. Дана позика була ним
повернута вчасно та в повному обсязі,
але відповідач не визнає його право
власності на реконструйовані
приміщення (а.с. 14-15).

В своїй заяві від 03 грудня 2013 року
ОСОБА_1 просила суд залишити її позовні
вимоги без розгляду (а.с. 56).

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року
первісний позов ОСОБА_1 було залишено
без розгляду, зустрічний позов ОСОБА_2
задоволено, визнано за ним право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно: приміщення №№ 201, 204-210,
ІІ, площею 89,5 кв.м.; приміщення №№ 301-307,
ІІІ, площею під час нового будівництва
187,0 кв.м.; самочинно переобладнані
приміщення №№ 101-113, І, площею 181,0 кв.м.
та №№ 202-203, площею 93,8 кв.м., які
розташовані в будівлі літ. Е-3
(виробнича будівля) по АДРЕСА_1, зі
зміною функціонального призначення
виробничої будівлі Е-3, загальною
площею 551,3 кв.м., без додаткового
прийняття в експлуатацію (а.с. 59-60).

В апеляційній скарзі, прокурор
посилається на неправильне
застосування місцевим судом норм
матеріального та процесуального права,
у зв'язку з чим ставить питання про
скасування судового рішення та
ухвалення нового про задоволення
заявлених сторонами позовних вимог
(а.с. 63-70).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_1, звернувшись до суду із
заявою визнала зустрічний позов
ОСОБА_2, в якому зазначалось про
повернення боргу, і просила суд
залишити її позовні вимоги без
розгляду (а.с. 56). Рішенням суду дану
заяву ОСОБА_1 задоволено, її позовні
вимоги про стягнення боргу залишено
без розгляду. Ні в апеляційній скарзі,
ні в судовому засідані, доводи та
обгрунтування про скасування рішення в
цій частині прокурором не наведені,
тому колегія суддів не находить
підстав для скасування рішення суду в
цій частині.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2
та визнаючи за ним право власності на
спірні об'єкти самочинного
будівництва, суд першої інстанції
виходив з положень ст. ст. 319, 331, 376 ЦК
України, посилаючись, що переобладнана
ОСОБА_2 будівля, не порушує прав інших
осіб та відповідає
технічно-будівельним нормам.

Однак, погодитись з такими висновками
суду не можна.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу нерухомого майна,
укладеного 11 липня 2011 року, реєстровий
№ 2992, та зареєстрованого в
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно 07 листопада 2011 року,
належить нерухоме майно - будівлі
майстерні літ. Е-2, загальною площею 274,8
кв.м., сходи літ. е, що знаходиться за
адресою Дніпропетровська область,
АДРЕСА_1 (а.с. 16-19).

Згідно із технічним паспортом,
виготовленим КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради
станом на 13 листопада 2012 року,
вищезазначена виробнича будівля літ.
Е-3, складається з: самочинно
переобладнаної площі - приміщень №№
101-113, І, площею під час переобладнання
181,0 кв.м.; №№ 202, 203 площею під час
переобладнання 93,8 кв.м.; самочинно
збудованої площі: приміщення №№ 201,
204-210, ІІ, площею під час нового
будівництва 89,5 кв.м.; приміщення №№
301-307, ІІІ, площею під час нового
будівництва 187,0 кв.м.), сходи - е.

Також у технічному паспорті містяться
відмітки про необхідність вирішення
питання прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкту
виробничої будівлі літ. Е-3, загальною
площею 551,3 кв.м. внаслідок зміни
функціонального призначення, е - сходів
(а.с. 20-24).

Земельна ділянка, на якій розташована
спірна будівля перебуває в
користуванні публічного акціонерного
товариства «Перший Дніпропетровський
авторемонтний завод», що
підтверджується письмовими доказами, а
саме: довідкою заводу та довідкою
Держкомзему Дніпропетровської міської
ради (а.с. 27-28).

Суд першої інстанції, посилаючись у
своєму рішенні на ст. 331 ЦК України, не
звернув уваги, що положеннями цієї
статті, яка регулює порядок набуття
права власності на новостворене майно,
не передбачено можливості виникнення
права власності на таке майно на
підставі рішення суду.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 376 ЦК
України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Статтею 24 Закону України «Про
планування і забудову територій»
передбачено, що фізичні чи юридичні
особи, які мають намір здійснити
будівництво об'єкта містобудування,
зобов'язані отримати дозвіл від
виконавчого комітету ради.

В силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 125 ЗК України
право власності чи користування
земельною ділянкою виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право, та його державної реєстрації.

На вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудовано на ній, якщо це
не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК
України).

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності на
самочинно переобладнані та збудовані
приміщення, суд не врахував, що на
підставі ст. 376 України таке право може
бути визнане судом за лише власником
(користувачем) земельної ділянки на
якій розташовані будівлі.

Між тим, в матеріалах справи відсутні
правовстановлюючі документи, які
підтверджують право власності чи право
користування ОСОБА_2 на земельну
ділянку, де було проведено самочинне
переобладнання та будівництво,
натомість у справі містяться докази, що
підтверджують право користування
даною земельною ділянкою іншою особою -
ПАТ «Перший Дніпропетровський
авторемонтний завод», яка не була
учасником справи (а.с. 27, 28).

Також, розглядаючи спір в цій частині
позову, суд залишив поза увагою і те, що
у ОСОБА_2 відсутня узгоджена проектна
документація, висновки органів
архітектурно-будівельного контролю
щодо самочинного проведення перебудов
та будівництва, не виконані вимоги
Закону щодо здачі в експлуатацію
переобладнаних об'єктів, дозволи на
виконання перебудов ним не
отримувались та відсутні дані щодо
його звернення до компетентних органів
місцевого самоврядування з даного
питання.

В п.10 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6,
зазначено, що позов про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно на чужій земельній
ділянці може бути пред'явлено до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування та власника
(користувача) земельної ділянки у
випадку забудови на земельній ділянці,
яка належить до державної чи
комунальної власності або фізичній чи
юридичній особі.У разі пред'явлення
позову про визнання права власності на
самочинно збудований об'єкт
нерухомості до неналежного
відповідача (наприклад, до бюро
технічної інвентаризації чи лише до
певної фізичної особи) суд залежно від
предмета позову та обставин справи у
порядку, передбаченому частиною першою
статті 33 ЦПК, має вирішити питання про
його заміну на належного відповідача
або із власної ініціативи у порядку,
передбаченому частиною другою статті 35
ЦПК, залучає відповідний державний
орган чи орган місцевого
самоврядування як третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета позову, також відповідно до
частини третьої статті 45 ЦПК залучає до
участі у справі відповідну інспекцію
державного архітектурно-будівельного
контролю для надання висновків на
виконання її повноважень.

Розглядаючи позовні вимоги
ОСОБА_2 про визнання права власності на
підставі ст.376 ЦК України, суд не
обговорив питання про заміну
неналежного відповідача чи залучення
співвідповідачів у даній справі,
відповідно до ст.33 ЦПК України,
оскільки ОСОБА_1 по даним
правовідносинам не є належним
відповідачем.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 є незаконним і
необґрунтованим, ухвалено без
дотримання вимог процесуального та
матеріального права, а тому підлягає
скасуванню з постановленням нового
рішення про відмову в задоволенні
зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Прокурора
Жовтневого району м. Дніпропетровська,
який діє в інтересах Дніпропетровської
міської ради - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року в
частині задоволення зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 - скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні даних позовних
вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту оголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржено шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: