Справа № 226/3753/13-ц
Провадження № 2/226/1166/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року Димитровський міський
суд Донецької області в складі:

головуючої - судді Клепка Л.І.,

при секретарі Тіссен О.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в
м.Димитров справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання дійсним договору
купівлі-продажу будинку та визнання
права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовом до відповідача ОСОБА_2 про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу будинку та визнання за
нею права власності на квартиру. На
обґрунтування вимог зазначила, що 9
грудня 1999 року за договором
купівлі-продажу, зареєстрованим на
регіональній товарній біржі "Юго -
Восток" в місті Димитров, вона придбала
у відповідача будинок, розташований по
АДРЕСА_1, загальною площею 53,1 кв.м., в
тому числі жилою площею 27,1 кв.м., з
господарськими побудовами та
спорудами. Вказуючи на те, що в
теперішній час вона бажає здійснити
відчуження будинку шляхом його
продажу, але нотаріальна контора
відмовляє їй в цьому, посилаючись на
недійсність біржового договору, який
нотаріально не посвідчений, позивач
просить суд визнати договір
купівлі-продажу будинку, укладений на
регіональній товарній біржі
«Юго-Восток» 09.12.1999 року, дійсним та
визнати за нею право власності на
будинок АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги,
обґрунтовуючи їх викладеними в
позовній заяві обставинами.

Відповідач в судовому засіданні, не
заперечуючи вимоги позивача, суду
пояснив, що на даний час він
позбавлений можливості належним чином
оформити договір купівлі-продажу
будинку через те, що права власності на
даний будинок вже не має, оскільки таке
право на підставі договору
купівлі-продажу, оформленому на
товарній біржі «Юго-Восток»,
зареєстровано за позивачем, яка
зареєструвала будинок на своє ім'я в
БТІ м.Димитрова, тому в позасудовому
порядку зазначений спір вирішити
неможливо.

Судом встановлено, що 09.12.1999 року
на регіональній товарній біржі
"Юго-Восток" в м.Димитров між сторонами
було укладено договір купівлі-продажу,
згідно якого відповідач ОСОБА_2 продав,
а позивач ОСОБА_1 купила будунок
загальною площею 53,1 кв.м, в тому числі
жилою 27,1 кв.м. з відповідними
надвірними спорудами, розташованими на
земельній ділянці Димитровської
міської ради народних депутатів, за
адресою: АДРЕСА_1. Продаж вчинено за 500
грн., які продавець отримав від покупця
до підпису цього договору.

Згідно вказаного договору в
користування відповідача перейшли:
жилий будинок під літерою А1 та споруди
і побудови: Б1 - літня кухня, б1 - тамбур,
пг1 - льох, В1 - літня кухня, Г1 - сарай, в1 -
сарай, Д1 - сарай, Е1 - уборна, Ж1 - сарай, N1,2
- паркан, І - замощення (арк.спр.27, 28, 30-31).
Майно, яке є предметом договору,
належало відповідачу ОСОБА_2 на
підставі

договору дарування, посвідченого 23.03.1995
року приватним нотаріусом
Димитровського нотаріального округу
Донецької області за реєстром № 612, та
зареєстрованого у БТІ м.Димитрова
24.05.1995 року у реєстровій книзі за №30р за
реєстровим №4540 стор.242.

16 грудня 1999 року вказана квартира
була зареєстрована за позивачем в бюро
технічної інвентаризації м. Димитрова
за реєстровим № 4540 реєстрової книги №
30 стор. 242 (арк.спр.32).

Відповідно до ст.227 ЦК УРСР від
18.07.1963 року, який діяв на час виникнення
спірних правовідносин, договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу).

Судом встановлено, що договір
купівлі-продажу спірної квартири,
укладений сторонами 9 грудня 1999 року та
зареєстрований на регіональній
товарній біржі "Юго - Восток" в місті
Димитров, нотаріально посвідчений не
був.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня
1963р. нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Згідно частини 2 ст.47 ЦК УРСР, який діяв
на час укладення угоди купівлі-продажу
спірного майна, якщо одна з сторін
повністю або частково виконала угоду,
що потребує нотаріального посвідчення,
а друга сторона ухиляється від
нотаріального оформлення угоди, суд
вправі за вимогою сторони, яка виконала
угоду, визнати угоду дійсною. В цьому
разі наступне нотаріальне оформлення
угоди не вимагається.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» (із змінами
згідно з постановою Пленуму Верховного
Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин, з
підстав недодержання нотаріальної
форми визнаються недійсними тільки
угоди, які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, зокрема, договори
довічного утримання; застави,
купівлі-продажу, в тому числі при
придбанні на біржових торгах) міни або
дарування жилого будинку (квартири) чи
його (її) частини; дарування іншого
майна на суму понад 500 крб. і валютних
цінностей на суму понад 50 крб. Якщо
така угода виконана повністю або
частково однією з сторін, а друга
сторона ухиляється від її
нотаріального оформлення, суд на
підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони,
яка виконала угоду, її
правонаступників або прокурора вправі
визнати угоду дійсною. Однак це правило
не може бути застосовано, якщо
сторонами не було досягнуто згоди з
істотних умов угоди або для укладення
її були в наявності передбачені
законом обмеження.

Як встановлено судом, між
продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1
було досягнуто згоди з усіх істотних
умов, які обумовлюються змістом
договору, про що свідчать їх підписи
(арк.спр. 30-31). Це дає суду підстави
вважати, що волевиявлення учасників
правочину відповідало їх внутрішній
волі, а сам правочин був спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що ним обумовлені, тому права жодної із
сторін не порушені. Пдтверженням цьому
є пояснення сторін, надані суду.

В судовому засіданні позивач
зазначила, що договір купівлі-продажу,
укладений на торговій біржі, вважала
законним, оскільки згідно ст.12 Закону
України "Про власність" громадяни
набувають права власності на майно
шляхом укладання угод, не заборонених
законом, в тому числі і шляхом
реєстрації договорів купівлі-продажу
квартир на біржових торгах, які згідно
положень ст.15 Закону України «Про
товарну біржу» нотаріальному
посвідченню не підлягають. На даний же
час відповідач, зазначаючи на
відсутності у нього як
правоустанавлюючих документів, так і
права власності на будинок, від
нотаріального посвідчення договору
ухиляється.

Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5,
який діє з 07 березня 2012 року, правочини
щодо відчуження майна, право власності
на яке підлягає реєстрації,
посвідчуються за умови подання
документів, що підтверджують право
власності на майно, що відчужується.
Крім правовстановлюючого документа на
житловий будинок, квартиру, садибу та
інше нерухоме майно, якщо воно підлягає
реєстрації, долучається витяг із
Реєстру прав власності

на нерухоме майно. Тому суд вважає
обґрунтованими доводи сторін про те, що
на теперішній час відповідач невзмозі
без скасування в судовому порядку
реєстрації права власності отримати
витяг з Реєстру прав власності на
нерухоме майно, який потрібно надати
нотаріусу. Зазначене кореспондується з
п.1.1, п.1.7 «Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, а
також п. 3.5.5. «Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно», яке затверджено
наказом Міністерства юстиції України
від 07.02.2002 року № 7/5 (у редакції наказу
Міністерства юстиції України від 28.07.2010
року № 1692/5), зареєстровано в
Міністерстві юстиції України 18 лютого
2002 року за №157/6445, згідно якого
реєстратор БТІ відмовляє у проведенні
державної реєстрації прав, якщо
заявлене право вже зареєстроване.

Згідно ст. 16 ЦК України 2003р. кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Одним
із способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання права. Такий
спосіб захисту цивільних прав був
передбачений і ст. 6 ЦК УРСР 1963р.

Оскільки укладений сторонами
договір купівлі-продажу не містить
жодної протизаконної умови, яка б
ставила під сумнів волевиявлення
сторін, суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 про визнання дійсним договору
купівлі-продажу будинку, укладеного
між нею та відповідачем ОСОБА_2 09.12.1999
року і зареєстрованого на регіональній
товарній біржі "Юго-Восток" в м.Димитров
за реєстраційними №435, та визнання за
нею права власності на цей будинок є
такими, що ґрунтуються на законі та
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.6, 47, 224 ЦК
Української РСР в редакції 1963 року,
ст.ст.10, 15, 60, 130, 209, 212, 213, 215, 294 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір
купівлі-продажу, укладений 9 грудня 1999
року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та
зареєстрований регіональною товарною
біржею "Юго-Восток" в м.Димитров за
реєстраційним №435, за яким ОСОБА_2
продав, а ОСОБА_1 купила жилий будинок
загальною площею 53,1 кв.м., в т.ч. жилою 27,1
кв.м, з відповідними надвірними
спорудами, розташованими на земельній
ділянці Димитровської міської Ради за
адресою: АДРЕСА_1, за яким в
користування покупця перейшли жилий
будинок, зазначений у плані під літерою
А1, а також споруди і побудови: Б1 - літня
кухня, б1 - тамбур, пг1 - льох, В1 - літня
кухня, Г1 - сарай, в1 - сарай, Д1 - сарай, Е1 -
уборна, Ж1 - сарай, N1,2 - паркан, І -
замощення.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженкою села Миколаївка
Красноармійського району Донецької
області, право власності на будинок
АДРЕСА_1 з відповідними надвірними
спорудами і побудовами.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку.

Апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.
Особи, які не брали участь у справі, але
не були присутніми у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
отримання.

Суддя
Л.І. Клепка