ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м.
________________________________________________________________________
________________________________________________________________________
__________________________________________
справа № 201/7433/13-ц
РІШЕННЯ

іменем України

25 грудня 2013 р.

м. Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Федоріщева С.С.,

при секретарі
Нижник І.В.,

за участю позивача
ОСОБА_1,

представників позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5,

представника
відповідача          ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Еліт» про поновлення на роботі,
відшкодування шкоди та стягнення
коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з
вищезазначеним позовом до Відповідача
та, з урахуванням уточнень (т.1 а.с.139-140),
просить:

1.          поновити її на посаді
Керівника Дніпропетровського РСП;

2.          скасувати запис в трудовій
книжці про її звільнення за ст.40-4 КЗпП
України;

3.          зобов'язати Відповідача
зробити запис у трудовій книжці про
поновлення її на посаді Керівника
Дніпропетровського РСП;

4.          стягнути з Відповідача на
її користь заборгованість по
заробітній платні за час вимушеного
прогулу з розрахунку у середньому 39 251
грн. на місяць у загальній сумі 236 947
грн. 80 коп.;

5.          стягнути з Відповідача на
її користь витрати, пов'язані з
відрядженнями, у розмірі 3172 грн.;

6.          стягнути з Відповідача на
її користь витрати, пов'язані з
покупкою ПММ та амортизацією
автомобіля, у розмірі 19 179 грн.;

7.          стягнути з підприємства
Відповідача компенсацію за
невитрачену щорічну відпустку у
розмірі 39 251грн.;

8.           стягнути з Відповідача
витрати на юридичне обслуговування у
розмірі 13 250 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
Позивачка посилається на те, що з 16
грудня 2011 року вона працювала
керівником департаменту продажу
Дніпропетровського регіонального
структурного підрозділу товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Еліт». Керуючись тим, що ТОВ «ТД
«Еліт» має філіальну структуру, для
більш ефективної роботи компанія
користується електронним
документообігом, тобто всі накази,
розпорядження, звіти співробітники
відправляють та отримують електронною
поштою. 27 березня 2013 року на її,
Позивачки, електронну пошту надійшов
наказ № 13-03/26-2 про призначення її
керівником Дніпропетровського
регіонального структурного підрозділу
(надалі РСП) ТОВ «ТД «Еліт» з
покладанням на неї функцій контролю та
управління усіма службами РСП. Під час
перевірки діяльності підпорядкованих
їй служб, нею були виявлені значні
порушення у їх роботі, що могло б
призвести до різного роду
відповідальності згідно чинного
законодавства України. Про це вона
повідомила директора ТОВ «ТД «Еліт»
ОСОБА_7 Після чого у них відбулася
телефонна розмова, в якій її
примушували зробити все «так як слід»,
незважаючи на протиправність таких
дій. Потужний тиск з боку діючого на той
момент керівництва призвів до різкого
погіршення її емоційного та фізичного
стану, який супроводжувався дуже
високим артеріальним тиском та
сильними головними болями. Як
результат, 5 квітня 2013 року вона,
Позивачка, потрапила до стаціонару
лікарні, про що повідомила головного
бухгалтера ОСОБА_8, національного
менеджера з продажів ОСОБА_9 та
начальника служби безпеки ОСОБА_10 в
телефонному режимі, а директора ОСОБА_7
шляхом текстового телефонного
повідомлення, так як після останньої їх
розмови останній слухавку не брав, на
електронні листи та СМС не відповідав.

Незважаючи на цей факт, 8 квітня 2013 року
директор ОСОБА_7 видав безпідставне
розпорядження № 08-04/13 за яким вона,
Позивачка, повинна була б у 10-денний
термін передати усі справи ОСОБА_11 у
зв'язку з її звільненням. Ніякої заяви
про звільнення вона, Позивачка, не
писала і на той момент знаходилася у
лікарні і навіть пропонувала
керівникам служби безпеки ОСОБА_12 та
ОСОБА_10 приїхати для вирішення
виробничих питань, за бездіяльність в
яких можливе покарання, але вони
відмовилися. Під час хвороби вона,
Позивачка, багато разів намагалася
зв'язатися з директором ОСОБА_7
телефоном або СМС, проте він не
відповідав. 29 квітня 2013 року, вийшовши
на роботу їй, Позивачці, повідомили про
існування цього наказу, а також про те,
що вона більше не працює та доступ до її
робочого місця їй заборонено. Їй,
Позивачці, було дозволено тільки
винести її особисті речі через лист
опису, який було сформовано головним
бухгалтером ОСОБА_8 Лікарняний листок,
як доказ її правомірної відсутності,
вона, Позивачка, наступного дня вислала
електронною поштою керівнику відділу
кадрів ОСОБА_13 та замовним листом з
описом директору ОСОБА_7 Після чого
зв'язалася з керівником відділу кадрів
ОСОБА_13 та нагадала, що крім
незаконного звільнення її під час
хвороби (ст.40 КЗпП), вони також
порушують ст.184 КЗпП, так як згідно ст.135
Сімейного кодексу України їй,
Позивачці, присвоєно статус одинокої
матері і що під час працевлаштування
вона приносила довідку з РАГСу та
свідоцтво про народження, які
підтверджують цей факт. ОСОБА_13
підтвердила наявність цих документів,
але сказала, що вона нічого не може
вдіяти, так як цим займаються директор
та юристи. Також 29 квітня, вона,
Позивачка, намагалася додзвонитися
директору ОСОБА_7 з питанням, що
трапилося та з вимогою виплатити їй
заробітну плату, яку вона не отримувала
з січня місяця, але слухавки він не
брав. 30 квітня з цим питанням вона
звернулася до ОСОБА_10, але він сказав,
що це питання не до нього і на її робоче
місце її, Позивачку, не допустив. Так як
до офісу вхід їй було заборонено, то
вимогу на повернення їй коштів,
витрачених на відрядження згідно ст.121
КЗпП, вона відправила поштовим
відправленням, тому що за останні 5
місяців вона отримувала тільки аванси
і частково компенсацію на відрядження.
Ані зарплатня, ані компенсації на
паливно-мастильні матеріали не
видавалися, незважаючи на те, що
головний бухгалтер ОСОБА_14 отримала
усі підтверджуючі документи.
Розуміючи, що ця ситуація за короткий
термін вирішена не буде, 7 травня 2013
року, вона, Позивачка, відправила
замовним листом з описом заяву на
надання їй згідно зі ст.19 Закону
України «Про відпустки» соціальної
відпустки з 13 по 25 травня 2013 року.
Згідно ст.10 Закону України «Про
відпустки» керівник не може заборонити
скористатися нею у зручний для неї,
Позивачки, час. Але 8 травня 2013 року в
неї відбулася бесіда з ОСОБА_10, в якій
він їй повідомив, що щоб вона не робила,
її все одно звільнять. На її вимогу у
електронному листі про надання їй
копії її трудової книжки, вона,
Позивачка, не отримала ні однієї
відповіді. Але вже декілька тижнів
потому, всім співробітникам та
клієнтам ТОВ «ТД «Еліт» була донесена
інформація про її звільнення. З 9 по 19
травня 2013 року вона, Позивачка,
знаходилася на лікарняному у зв'язку із
тяжкою хворобою дитини, про що свідчить
не тільки лікарняний листок, а також
виклики швидкої допомоги та провідних
спеціалістів. Тому, після закриття
лікарняного листка, замовним листом з
описом нею був висланий на ім'я ОСОБА_7
оригінал лікарняного листка та заява
на подовження її відпустки у зв'язку з
перебуванням на лікарняному. Проте, не
тільки її прохання на подовження, а і
сама заява на відпустку були
проігноровані. 29 травня вона,
Позивачка, отримала листа, згідно з
яким її повідомили, що вона була
звільнена за ст.40-4. Ніяких документів,
підтверджуючих або попереджаючих її
про звільнення вона не отримувала, і до
подачі позову вона так і не була
ознайомлена навіть з наказом. Також
керівництво ТОВ «ТД «Еліт» навмисне
спотворили дату складання
відповідного повідомлення, так як,
отримавши 13 травня її заяву на
відпустку (про що свідчить відмітка
пошти про вручення поштового
відправлення), цілеспрямовано видали
наказ «задньою датою» від 8 травня, хоча
навіть на пошті зафіксована дата
відправлення повідомлення про її
звільнення 13 травня 2013 року. Згідно ст.47
КЗпП на момент її навіть незаконного
звільнення, вона, Позивачка, повинна
була б бути ознайомлена з наказом про
її звільнення, отримати повний
розрахунок по зарплаті та компенсаціях
та отримати трудову книжку. Але жоден з
цих пунктів виконаний не був. Такі дії
суперечать ст.184 КЗпП, щодо заборони
звільнення одинокої матері за
ініціативою власника, а також грубо
порушує процедуру звільнення за ст. 40-4
КЗпП. Це створює жахливі умови
існування Позивачки та її малолітнього
сина, якого вона виховує сама, маючи
статус одинокої мати, грошей з січня 2013
року майже не отримує, стати до роботи в
жодній організації не може. Під час її
роботи оплата праці здійснювалася,
хоча і з великими затримками, але двома
частинами (аванс перераховувався на
картковий рахунок із затримкою на 2-3
місяці, а зарплатню вона отримувала у
касі Дніпропетровського РСП згідно
касового ордера, яку видавала головний
бухгалтер ОСОБА_14, також із затримкою
до 3 місяців). Усі повідомлення про
розрахунки висилалися відомістю про
нарахування зарплатні на електронну
пошту (останнє повідомлення про
нарахування їй, Позивачці, надійшло
лише за січень), так як на підприємстві
введений електронний документообіг.
Проте останній аванс вона отримала за
березень, а зарплатню не отримувала вже
з січня. Також під час перевірки
діяльності РСП у квітні 2013 року нею,
Позивачкою, було виявлено, що усі звіти
про витрати та паливно-мастильні
матеріали та частково на відрядження,
які здавалися нею до бухгалтерії
знищувалися після їх видачі, що несе за
собою цивільну, адміністративну та
кримінальну відповідальність. Так,
незважаючи на отримання ОСОБА_8
підтверджуючих документів про витрати,
останню компенсацію за
паливно-мастильні матеріали, вона,
Позивачка, отримала за листопад 2012
року, за амортизацію автомобіля - за
грудень 2012 року. За три відрядження
вона також не отримала компенсації. Як
вважає Позивачка, своїми діями
керівництво ТОВ «ТД «Еліт» грубо
порушили кримінальне законодавство
(ст. 172, 173, 175 КК України), та
законодавство про працю (ст. 173, 175 КЗпП),
незаконно звільнивши її, як одиноку
мати, яка має дитину до 14 років, що
заборонено законодавством України
(ст.184 КЗпП), та не виплачуючи їй
заробітну платню і компенсації (ст. 115,
116, 117, 121 КЗпП), користуючись сугубо
особистими мотивами (ст. 172-2 ККУ), а
також підірвали її ділову репутацію у
бізнес-колі, розповсюджуючи про неї
неправдиву інформацію, порушуючи
Конституцію України (ч. 4 ст. 32) та
Цивільний кодекс України (ст. 277).

В судовому засіданні Позивачка та її
представники підтримали позовні
вимоги згідно до викладеного у
позовній заяві.

Представник Відповідача проти
задоволення позовних вимог
заперечувала та пояснила, що
твердження Позивачки про те, що вона
займала посаду Керівника
регіонального структурного підрозділу
м. Дніпропетровськ Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Еліт», не відповідають дійсності,
оскільки така посада на момент
звільнення Позивачки на підприємстві
була відсутня. Також не відповідають
дійсності й твердження Позивачки про
наявність в системі Відповідача
електронного документообігу, оскільки
в ТОВ «ТД «Еліт» не використовується
електронний документообіг, а наявність
електронної пошти не свідчить про
наявність електронного документообігу
на підприємстві в розумінні Закону
України «Про електронні документи та
електронний документообіг». 16 грудня
2011 року Позивачкою була подана заява
про її прийняття на посаду Керівника
департаменту продажу
Дніпропетровського РСП за
сумісництвом, яка була задоволена та
був виданий наказ (розпорядження) №
1216-4-ЦБ-0002971 від 16 грудня 2011 року про
прийняття її на цю посаду за
сумісництвом. 05 березня 2012 року
Позивачкою подана заява про звільнення
з займаної посади з 05 березня 2012 року,
про що був виданий наказ
(розпорядження) №0305-3-ЦБ-0002971 про
припинення трудового договору
(контракту) з ОСОБА_1 та звільнення її з
займаної посади. В цей же день, 05
березня 2012 року Позивачкою подана
заява про прийняття її на роботу на
посаду Керівника департаменту продажу
Дніпропетровського РСП з 06 березня 2012
року, яка була задоволена та був
виданий відповідний наказ
(розпорядження) № 0306-1- ЦБ-0003093 від 06
березня 2012 р. Тобто, призначення
Позивачки на посаду здійснювалося
виключно на підставі її власної заяви
шляхом видання відповідного наказу
встановленої форми. Наказ від 27
березня 2013 року № 13-03/26-2 про
призначення ОСОБА_1 керівником
Дніпропетровського регіонального
структурного підрозділу ТОВ «ТД
«Еліт» та розпорядження від 8 квітня 2013
року № 08-04/13 за яким вона, Позивачка,
повинна була б у 10-денний термін
передати усі справи ОСОБА_11 у зв'язку з
її звільненням, Відповідачем не
видавалися. Обіймаючи посаду Керівника
департаменту продажу
Дніпропетровського РСП, Позивачка з 05
квітня 2013 року не вийшла на роботу, що
підтверджується відповідним актом
неявки на роботу від 05.04.2013 р., та
протягом квітня 2013 р. вона не виходила
на роботу та не надавала жодних
документів, які могли б підтвердити
наявність поважних причин її
відсутності на робочому місці в
робочий час. Задля мирного
врегулювання ситуації, що склалася,
Позивачці був направлений лист від 13
квітня 2013 р. вих. № 23-04-2013/5 з проханням
надати пояснення з приводу її
відсутності тривалий час на робочому
місці. 07 травня 2013 року Відповідачем
було отримано Листок непрацездатності
ОСОБА_1 серія АГГ № 216831 відповідно до
якого вона знаходилася на
стаціонарному лікуванні в період з 05
квітня 2013 року по 26 квітня 2013 року.
Згідно даного лікарняного листа ОСОБА_1
мала приступити до роботи з 27 квітня 2013
року, але в цей день вона не вийшла на
роботу та не надала жодних документів,
які б пояснювали її відсутність на
робочому місці 27.04.2013 р., 29.04.2013 р., 30.04.2013
р., 03.05.2013 р., 04.05.2013 р., 07.05.2013 р., 08.05.2013 р. У
зв'язку з тим, що Позивачкою не було
надано жодних документів, які б
підтверджували наявність поважних
причин її відсутності на робочому
місці в робочий час в зазначений
період, 08 травня 2013 року ОСОБА_1 була
звільнена з займаної посади за п.4 ст.40
КЗпП України - за прогул. 13 травня 2013
року Позивачці був відправлений
відповідний лист вих. № 08-05-2013/1 від
08.05.2013 р., яким вона була повідомлена про
її звільнення з 08 травня 2013 року та
роз'яснено підстави звільнення.
Інформація про наявність у Позивачки
статусу одинокої матері у кадровому
відділі ТОВ «ТД «Еліт» на момент
звільнення ОСОБА_1 була відсутня.
Жодних доказів, які б підтверджували
передачу відповідних документів до
кадрового відділ ТОВ «ТД «Еліт»
Позивачка не надає. Через те, що
Позивачку було звільнено 08 травня 2013
року, законних підстав для задоволення
її заяви про надання соціальної
відпустки (до якої, до того ж, не було
додано жодних документів, які могли б
підтвердити що Позивачка є одинокою
матір'ю), що надійшла до адміністрації
Відповідача 13.05.2013 р., у Відповідача не
було. У зв’язку з особливостями
опрацювання вхідної кореспонденції у
Відповідача, заява Позивачки про
надання їй соціальної відпустки була
передана до кадрового відділу
Відповідача лише 14.05.2013 року. До того ж,
це звернення Позивачки не відповідало
вимогам ст. 8 ЗУ «Про звернення
громадян», відповідно до якої письмове
звернення без зазначення місця
проживання, не підписане автором
(авторами), а також таке, з якого
неможливо встановити авторство,
визнається анонімним і розгляду не
підлягає. Окрім того, Позивачка не
надає жодних доказів, якими б
підтверджувалося не допущення її на
робоче місце. Також не конкретизовано,
на підставі яких документів та в силу
яких угод або вимог нормативних актів
підприємство має здійснювати
відшкодування витрат на
паливно-мастильні матеріали.
Насправді, заробітна плата Позивачці
була перерахована їй на картковий
рахунок за січень 2013 року - 1638,80 грн.,
лютий 2013 року – 1638,80 грн., березень 2013
року - 1638,80 грн., квітень 2013 року - 252,12
грн., травень 2013 року - 1480,67 грн. Оплата
лікарняного - 705,87 грн. Станом на день
слухання справи ТОВ «ТД «Еліт»
заборгованості по заробітній платі
перед ОСОБА_1 не має, що також
підтверджується банківською випискою
по рахунку за період 01.12.12 р. - 18.05.13 р. яка
була надана самою Позивачкою. Отримані
позивачкою по електронній пошті
«Зарплатні відомості» - таблиці, додані
до позовної заяви, не можуть вважатись
належними доказами розміру заробітної
плати Позивачки, отримуваної у
Відповідача, оскільки походження даних
таблиць є невідомим, вони не мають
жодного відношення до ТОВ «ТД «Еліт»,
як і не містять жодних реквізитів цього
підприємства, підписів його посадових
осіб або печаток підприємства.
Позивачкою не надано жодних доказів,
які підтверджують отримання нею
заробітної плати у розмірі 39251 грн. на
місяць. Такий розмір заробітної плати
не відповідає дійсності.

Щодо листування з Позивачкою з питань
її звільнення: 17 травня 2013 року
Позивачці було доставлено
повідомлення про надходження на її
поштове відділення листа № 08-05-2013/1 від
08.05.2013 р. про її звільнення, але
Позивачка даний лист свідомо не
отримувала та не приходила за ним до
відділення пошти. 21 травня 2013 року
Позивачці було направлено повторне
повідомлення про надходження на її
адресу зазначеного листа і лише після
отримання другого повідомлення, лист
було вручено. Позивачка свідомо
ігнорувала отримання даного листа. Що ж
стосується звернень Позивачки, то
Відповідач заяви, подані Позивачкою, не
ігнорував та на її адресу направив
листа від 05 червня 2013 року вих. №
05-06-2013/1, яким повторно роз'яснив
Позивачці, що у зв'язку з неможливістю
встановити підписанта заяв (в заявах не
назначено ні посади, ні повного
прізвища ім'я та по-батькові, ані інших
даних, які могли б ідентифікувати, що
заяви написані саме позивачкою), які
надходять до Відповідача, та уникнення
можливих непорозумінь у майбутньому у
зв'язку цим, Відповідач не відмовив у
задоволенні заяв, а звернувся з
проханням до Позивачки надіслати
нотаріальну заяву про пересилання їй
поштою трудової книжки. Але це
звернення Позивачка проігнорувала.

По справі, за ініціативою Позивачки
допитані свідки:

-          ОСОБА_9 – з 01.11.2011 р. по 07.06.2013
р. обіймав посаду заступника
комерційного директора з питань
регіонального розвитку центрального
району ТОВ «Торговий дім «Еліт»,
звільнився за власним бажанням (т.1
а.с.201-206), який пояснив, що підприємство
займалося торгівлею морозивом. Він
звільнився через те, що підприємство
вело себе некоректно по відношенню до
нього: зарплату не платили по 2 місяці.
До того, як почалися затримки,
отримував заробітну плату двічі на
місяць: перший раз 1800-2300 грн. на
банківську картку, решту за другим
разом – в касі підприємства, що у
сукупності виходило 32 000 грн. на
місяць. Скільки та у який спосіб
отримувала зарплату Позивачка, свідок
не знає, присутній при цьому не був,
вважає, що в неї зарплата була на рівні
25 000 грн. на місяць. Листування між
центральним офісом та працівниками
структурних підрозділів велося через
електронну пошту, хоча електронні
підписи не видавалися, принаймні у
нього, свідка, електронного підпису не
було. Про те, що Позивачка є одинокою
матір’ю, йому, свідку, було відомо з її
слів, вважає, що про це знали усі, хоча
якими документами цей факт
підтверджується, йому не відомо. Також
свідку ОСОБА_9 зі слів Позивачки відомо,
що з нею Відповідач не розрахувалася
повністю при звільненні. Під час
відряджень працівники купували пальне
для автомашин за свої кошти, потім
компанія їм відшкодовувала витрати;

-          ОСОБА_15 – по 23.05.2013 р.
обіймав посаду керівника департаменту
продаж Кримського регіонального
структурного підрозділу ТОВ «Торговий
дім «Еліт», звільнений за прогули (т.1
а.с.210-222), який пояснив, що Позивачка –
його колишня колега та працювала на
посаді, аналогічній його посаді, тільки
по Дніпропетровському регіону, тобто
була керівником департаменту продаж. У
кожного керівника департаменту продаж
по регіонах була електронна адреса, на
яку приходили накази та розпорядження,
обов’язкові до виконання. Деякий час, -
з 01.04.2012 р. по 01.10.2012 р. в регіональних
підрозділах було встановлено
шестиденний робочий тиждень, а на
зимовий період запроваджено
п’ятиденний. Про те, що Позивачка має
статус одинокої матері, йому, свідку,
було відомо з її слів. Також йому
відомо, що при прийомі на роботу було
обов’язковим надання до відділу
кадрів копій свідоцтв про народження
дітей: він особисто надавав копії
народження своїх дітей, яких у нього
четверо та з цього було видно, що він,
свідок, є багатодітним батьком.
Заробітну плату на підприємстві
платили в 2 етапи: спочатку на
банківську картку, а потім в касі.
Загалом, він, свідок, отримував від 25 000
грн. до 49 000 грн. на місяць, але
починаючи з січня 2013 р. зарплату
платити припинили. У якому розмірі та
як платили зарплату Позивачці, він,
свідок, не знає, оскільки при цьому
ніколи не був присутнім. але вважає, що
її зарплата була на рівні його
зарплати. У відрядження їздив за
власний рахунок, а після повернення
здавав звіт про відрядження до
бухгалтерії, та на підставі цих звітів
йому оплачували витрати на
відрядження.;

-          ОСОБА_16 – з листопада 2011 р.
по 15.02.2013 р. обіймав посаду комерційного
директора ТОВ «Торговий дім «Еліт»,
звільнився за власним бажанням (т.1
а.с.224), який пояснив, що саме він свого
часу приймав Позивачку на роботу в ТОВ
«Торговий дім «Еліт», але на момент її
звільнення він на цьому підприємстві
вже не працював. Зі слів колишніх
співробітників та самої Позивачки
йому, свідку, відомо, що її звільнили за
прогули у травні 2013 р., з чим вона не
згодна. На підприємстві існувала
електронна пошта, але електронні
підписи під час створення документів,
що надсилалися цією електронною
поштою, не використовувалися.
Незважаючи на це, усі накази та
розпорядження, що надходили
електронною поштою, були обов’язкові
до виконання та усіма виконувалися.
Заробітна плата виплачувалася 2 рази на
місяць: перший раз на зарплатну картку,
другий раз – в касі підприємства.
Керівники департаментів продаж
регіональних структурних підрозділів
по областям отримували зарплату на
рівні 25000 грн. - 45000 грн. на місяць.
Витрати працівників на відрядження
відшкодовувались підприємством при
наданні звіту про відрядження. Також
відшкодовувались витрати на придбання
паливо-мастильних матеріалів та
амортизація особистих автомобілів при
застосуванні їх на роботі, принаймні,
йому. Свідку такі відшкодування
виплачувалися. Він, свідок, знав про те,
що Позивачка має статус одинокої
матері, вважає, що про це знали і
директор по персоналу і відділ кадрів,
але чи були в їх розпорядженні якісь
документи, які б підтверджували цей
статус Позивачки, йому, свідку, не
відомо;

-          ОСОБА_17 – знайомий
Позивачки, що не є працівником ТОВ
«Торговий дім «Еліт» (т.1 а.с.208), який
пояснив, що у квітні 2013 р. він, на
прохання Позивачки, був присутнім при
отриманні нею своїх особистих речей з
роботи у зв’язку із звільненням
(кондиціонера та обігрівача). Речі
віддали безперешкодно, він допоміг
завантажити речі в автомобіль
Позивачки. На її ж прохання він
підписував розписку про отримання
речей як свідок.

Вислухавши пояснення Сторін та
свідків, дослідивши письмові докази по
справі з урахуванням вимог
законодавства про їх належність,
допустимість та взаємний зв'язок між
ними, суд встановив наступні обставини,
визначив відповідні до них
правовідносини:

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Згідно ст.59 ЦПК України, суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні та
підтверджується дослідженими
доказами, наданими суду представником
Відповідача, 16 грудня 2011 року Позивачка
подала заяву про її прийняття на посаду
Керівника департаменту продажу
Дніпропетровського регіонального
структурного підрозділу (РСП)
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім «Еліт»
за сумісництвом (т.1 а.с.62), яка була
задоволена та був виданий відповідний
наказ (розпорядження) № 1216-4-ЦБ-0002971 від
16 грудня 2011 року (т.1 а.с.63). 05 березня 2012
року Позивачкою подана заява про
звільнення з займаної посади з 05
березня 2012 року (т.1 а.с.64), про що був
виданий наказ (розпорядження)
№0305-3-ЦБ-0002971 про припинення трудового
договору (контракту) з ОСОБА_1 та
звільнення її з займаної посади (т.1
а.с.65). В цей же день, 05 березня 2012 року
Позивачкою подана заява про прийняття
її на роботу на посаду Керівника
департаменту продажу
Дніпропетровського РСП з 06 березня 2012
року (т.1 а.с.66), яка була задоволена та
був виданий відповідний наказ
(розпорядження) № 0306-1- ЦБ-0003093 від 06
березня 2012 р. (т.1 а.с.67). 08 травня 2013 року
був виданий наказ (розпорядження)
№0508-6-ЦБ-0003093 про припинення трудового
договору (контракту) з ОСОБА_1 та
звільнення її з посади керівника
департаменту продажу
Дніпропетровського регіонального
структурного підрозділу за п.4 ст.40 КЗпП
за прогул без поважних причин (т.1 а.с.92).

В свою чергу, Позивачка надала суду
роздруківку-копію наказу про її
призначення на посаду керівника
Дніпропетровського регіонально
структурного підрозділу №13-03/26-2 від 26
березня 2013 року (т.1 а.с.8), та
роздруківку-копію наказу №08-04/13 від
08.04.2013 року про передачу нею усіх справ
ОСОБА_11 до 19.04.2013 р. у зв’язку із
звільненням її з посади керівника
Дніпропетровського регіонально
структурного підрозділу та
об’єднанням Дніпропетровського та
Запорізького РСП (т.1 а.с.9), які, за її
твердженням, вона отримала на свою
електронну пошту від Відповідача.

В судовому засіданні також
встановлено, що 05 та 06 квітня 2013 року, а
потім з 09 по 23 квітня 2013 року Позивачка
не виходила на роботу, що
підтверджується відповідними актами
неявки на роботу від 06.04.2013 р. та від
23.04.2013 р. (т.1 а.с.70, 71). У зв’язку з цим,
23.04.2013 р. Відповідач направив Позивачці
рекомендований лист вих. № 23-04-2013/5 з
проханням надати пояснення з приводу
її відсутності тривалий час на
робочому місці та попередженням про те,
що у разі ненадання документів,
підтверджуючих поважність її невиходу
на роботу, вона буде звільнена за
прогул (т.1 а.с.72, 73). 07 травня 2013 року
Відповідачем було отримано Листок
непрацездатності Позивачки серія АГГ
№216831, відповідно до якого вона
знаходилася на стаціонарному
лікуванні в період з 05 квітня 2013 року по
26 квітня 2013 року. Згідно цього
лікарняного листа Позивачка мала
приступити до роботи з 27 квітня 2013 року
(т.1 а.с.74). Але 27 квітня 2013 року Позивачка
не вийшла на роботу та не надала жодних
документів, що пояснювали б її
відсутність на робочому місці в
наступні дні: 27.04.2013 р., 29.04.2013 р., 30.04.2013 р.,
03.05.2013 р., 04.05.2013 р., 07.05.2013 р., 08.05.2013 р. Ці
факти задокументовані відповідними
актами неявки Позивачки на роботу (т.1
а.с.100-103). Саме через те, що Позивачкою не
було надано жодних документів, які б
підтверджували поважність причин її
відсутності на робочому місці в
зазначений вище період, 08 травня 2013
року її й було звільнено з займаної
посади за п.4 ст.40 КЗпП - за прогул (т.1
а.с.92), про що повідомлено
рекомендованим листом №08-05-2013/1 від
08.05.2013 р., яким також роз'яснено
підстави її звільнення, та
запропоновано з’явитися за трудовою
книжкою (т.1 а.с.75-77). Цей лист Позивачка з
першої доставки Укрпоштою не отримала,
про що свідчить відповідна довідка (т.1
а.с.80). 05.06.2013 р. Відповідач
рекомендованим листом №05-06-2013/1
повторно надіслав Позивачці лист з
повідомленням про її звільнення та
пропонував з’явитися за трудовою
книжкою (т.1 а.с.81-82).

В судовому засіданні також
встановлено, що заробітна плата
Позивачки була перерахована їй на
картковий рахунок, в повному обсязі, що
підтверджується відповідними
виписками по заробітній платі: січень
2013 року - 1638,80 грн., лютий 2013 року – 1638,80
грн., березень 2013 року - 1638,80 грн.,
квітень 2013 року - 252,12 грн., травень 2013
року - 1480,67 грн., оплата лікарняного - 705,87
грн. (т.1 а.с.83-88), розрахунковими
листками за травень та червень 2013 року,
згідно до яких Позивачці також
виплачено компенсацію за щорічну
відпустку у розмірі 1759,52 грн. (т.2 а.с.37-38).
Станом на день слухання справи ТОВ «ТД
«Еліт» заборгованості по заробітній
платі перед ОСОБА_1 не має, ці відомості
також підтверджується випискою по її
банківському рахунку за період з 01.12.2012
р. по 18.05.2013 р. (т.1 а.с.32) та випискою по її
банківському рахунку за період з 01.12.2011
р. по 25.11.2013 року (т.1 а.с.173), які була
надані Позивачкою. Як на докази
отримання нею заробітної плати у
значно більшому розмірі, Позивачка
посилається на зарплатні відомості,
отримані нею, як вона стверджує, на її
електронну адресу від Відповідача,
копії яких надала в розпорядження суду
(а.с.14-22).

Крім того встановлено, що 18.02.2013 р.
Позивачкою Відповідачу був поданий
звіт про відрядження на суму 729 грн. 09
коп. по відрядженню у період з 23.12.2012 р.
по 25.12.2012 р. (а.с.89). Кошти за цим звітом
Позивака від Відповідача не отримала.

Таким чином, виходячи з встановлених
обставин, суд доходить до висновку про
те, що між Сторонами існували трудові
правовідносини, з питання припинення
яких та розміру належної до виплати
Позивачці заробітної плати та інших
коштів за цими правовідносинами й
виник даний спір. Окрім того, сторони не
згодні між собою стосовно легітимності
засобів фіксації певних фактів, від
яких залежить вирішення цього
трудового спору: Позивачка посилається
на вищезазначені електронні документи,
які, як вона стверджує, надходили на її
електронну адресу від Відповідача. При
цьому, Відповідач заперечує
направлення Позивачці цих документів,
наполягаючи на тому, що походження цих
документів є невідомим та Відповідач
до їх створення не має ніякого
відношення.

Правовідносини, що виникли між
Сторонами законодавчо врегульовані
наступним чином:

У відповідність до ч.6 ст.43 Конституції
України, громадянам гарантується
захист від незаконного звільнення.

У відповідність до ст.2 Кодексу законів
про працю України, право громадян
України на працю, - тобто на одержання
роботи з оплатою праці не нижче
встановленого державою мінімального
розміру, - включаючи право на вільний
вибір професії, роду занять і роботи,
забезпечується державою. Держава
створює умови для ефективної
зайнятості населення, сприяє
працевлаштуванню, підготовці і
підвищенню трудової кваліфікації, а
при необхідності забезпечує
перепідготовку осіб, вивільнюваних у
результаті переходу на ринкову
економіку.

Працівники реалізують право на працю
шляхом укладення трудового договору
про роботу на підприємстві, в установі,
організації або з фізичною особою.
Працівники мають право на відпочинок
відповідно до законів про обмеження
робочого дня та робочого тижня і про
щорічні оплачувані відпустки, право на
здорові і безпечні умови праці, на
об'єднання в професійні спілки та на
вирішення колективних трудових
конфліктів (спорів) у встановленому
законом порядку, на участь в управлінні
підприємством, установою,
організацією, на матеріальне
забезпечення в порядку соціального
страхування в старості, а також у разі
хвороби, повної або часткової втрати
працездатності, на матеріальну
допомогу в разі безробіття, на право
звернення до суду для вирішення
трудових спорів незалежно від
характеру виконуваної роботи або
займаної посади, крім випадків,
передбачених законодавством, та інші
права, встановлені законодавством.

У відповідність до ст.2-1 Кодексу
законів про працю України, Україна
забезпечує рівність трудових прав усіх
громадян незалежно від походження,
соціального і майнового стану, расової
та національної приналежності, статі,
мови, політичних поглядів, релігійних
переконань, роду і характеру занять,
місця проживання та інших обставин.

У відповідність до ч.1 ст.3 Кодексу
законів про працю України,
законодавство про працю регулює
трудові відносини працівників усіх
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, виду
діяльності і галузевої належності, а
також осіб, які працюють за трудовим
договором з фізичними особами.

У відповідність до ст.4 Кодексу законів
про працю України, законодавство про
працю складається з Кодексу законів
про працю України та інших актів
законодавства України, прийнятих
відповідно до нього.

У відповідність до ч.6 ст.5-1 Кодексу
законів про працю України, держава
гарантує працездатним громадянам, які
постійно проживають на території
України правовий захист від
необґрунтованої відмови у прийнятті на
роботу і незаконного звільнення, а
також сприяння у збереженні роботи.

Водночас, у відповідність до п.4 ст.40
Кодексу законів про працю України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин.

У відповідність до ч.1 ст.43 Кодексу
Законів про працю України, розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40
і пунктами 2 і 3 статті 41 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

У відповідність до ч.3 ст.184 Кодексу
законів про працю України, звільнення
вагітних жінок і жінок, які мають дітей
віком до трьох років (до шести років -
частина шоста статті 179), одиноких
матерів при наявності дитини віком до
чотирнадцяти років або дитини-інваліда
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням.

У відповідність до п.2 ч.1 ст.232 Кодексу
законів про працю України,
безпосередньо в районних, районних у
місті, міських чи міськрайонних судах
розглядаються трудові спори за заявами
працівників про поновлення на роботі
незалежно від підстав припинення
трудового договору, зміну дати і
формулювання причини звільнення,
оплату за час вимушеного прогулу або
виконання нижчеоплачуваної роботи, за
винятком спорів працівників, вказаних
у частині третій статті 221 і статті
222 цього Кодексу.

У відповідності до ст.235 Кодексу
законів про працю України, у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір. При винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

У відповідність до затвердженого
Наказом Міністерства фінансів України
від 05.12.2012 № 1276, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 26.12.2012 р.
за № 2185/22497 «Порядку складання Звіту
про використання коштів, виданих на
відрядження або під звіт», «Звіт про
використання коштів, виданих на
відрядження або під звіт подається до
закінчення п'ятого банківського дня, що
настає за днем, у якому платник податку
завершує таке відрядження або завершує
виконання окремої цивільно-правової
дії за дорученням та за рахунок
податкового агента платника податку,
що надав кошти під звіт».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
електронні документи та електронний
документообіг»,

обов'язковий реквізит електронного
документа - обов'язкові дані в
електронному документі, без яких він не
може бути підставою для його обліку і
не матиме юридичної сили;

Статтею 5 цього Закону визначено, що
електронний документ – це документ,
інформація в якому зафіксована у
вигляді електронних даних, включаючи
обов'язкові реквізити документу;

Відповідно ж до ст.6 згаданого Закону,
обов’язковим реквізитом електронного
документу є електронний підпис, який
використовується для ідентифікації
автора та/або підписувача електронного
документа іншими суб'єктами
електронного документообігу;

Статтею 7 згаданого Закону передбачено,
що оригіналом електронного документа
вважається електронний примірник
документа з обов'язковими реквізитами,
у тому числі з електронним цифровим
підписом автора.

Аналізуючи досліджені докази у справі,
суд доходить до висновку про те, що
Позивачка ніколи не обіймала посади
«Керівник Дніпропетровського
регіонального структурного підрозділу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім «Еліт»,
на якій вона просить суд поновити її.

При цьому суд виходить з того, що
вищезазначені накази про прийняття
Позивачки на роботу та її звільнення,
копії яких надані суду Відповідачем,
складені за типовими формами №П-1 та
№П-4, затвердженими Наказом
Держкомстату України №489 від 05 грудня
2008 року та видані на підставі
відповідних заяв Позивачки. Посилання
ж Позивачки на те, що на її електронну
пошту нібито надходили накази про її
призначення на посаду керівника
Дніпропетровського регіонально
структурного підрозділу №13-03/26-2 від 26
березня 2013 року (т.1 а.с.8) та №08-04/13 від
08.04.2013 року про передачу нею усіх справ
ОСОБА_11 до 19.04.2013 р. у зв’язку із
звільненням її з посади керівника
Дніпропетровського регіонально
структурного підрозділу та
об’єднанням Дніпропетровського та
Запорізького РСП (т.1 а.с.9), суд до уваги
не бере та доходить до висновку, що ці
докази не можуть бути визнані
належними та допустимими виходячи з
наступного.

Як зазначила сама Позивачка,
підтверджуючи тим самим доводи
представника Відповідача, та ці
відомості підтверджені також і
поясненнями допитаних по справі
свідків, - у ТОВ «Торговий дім «Еліт»
використовувалось електронне
листування між підрозділами, але
електронні підписи осіб, що створювали
електронні документи, в цьому
листуванні не застосовувались. У
сукупності із наведеними вище вимогами
Закону України «Про електронні
документи та електронний
документообіг», це означає, що одна
лише наявність електронної пошти не
може бути оцінена як наявність
електронного документообігу на
підприємстві.

З цих же підстав суд не може взяти до
уваги й інші роздруківки з електронної
пошти, надані Позивачкою: зарплатні
відомості, структуру складових
зарплати керівника департаменту
продаж, мотивації тощо (т.1 а.с.14-22, 165-173,
175-189).

Окрім того, копії наказів № 13-03/26-2 від
26.03.2013 р. та №08-04/13 від 08.04.2013 р., надані
суду Позивачкою, які нібито були видані
Відповідачем (проти чого заперечує
його представник), не відповідають
Типовій формі № П-1, що затверджена
наказом Держкомстату України від 05
грудня 2008 року № 489, а тому не можуть
вважатись первинними документами про
призначення або звільнення з посади.
Більш того, Позивачкою не подавалася до
Відповідача заява про переведення на
посаду «Керівник Дніпропетровського
РСП» з посади «Керівник департаменту
продажу Дніпропетровського РСП», і не
могла бути подана, оскільки відповідно
до штатного розпису ТОВ «ТД «Еліт» від
« 01» січня 2012 року (т.1 а.с.68-69), посади
Керівника РСП в структурі ТОВ «ТД
«Еліт» не передбачено, а тому Позивачка
не могла бути прийнята на дану посаду
або звільнена з неї. До того ж,
Відповідач взагалі заперечує, що
звільняв Позивачку 08.04.2013 року,
нарахував та виплатив їй заробітну
плату за квітень-травень 2013 року та
лікарняні за період тимчасової втрати
працездатності у квітні 2013 року, а
належних та допустимих доказів
недопущення її на робоче місце
Відповідачем після 08.04.2013 року
Позивачка не надала. Її посилання на
копію Розписки від 26.04.2013 р. про
вилучення нею з кабінету кондиціонеру
та обігрівача ОСОБА_1 (особисті речі) в
присутності трьох свідків та
повернення ключа від кабінету ОСОБА_8
(т.1 а.с.191), не може бути взято до уваги
судом як доказ недопущення Позивачки
на робоче місце Відповідачем, оскільки
дана розписка жодним чином не
підтверджує того факту, що Позивачка не
допускалася на своє робоче місце та
навпаки, свідчить про те, що вона мала
доступ до офісу Відповідача у будь-який
час. Сам же зміст цієї Розписки не дає
змоги достовірно встановити, які саме
події відбувалися 26.04.2013 р. в офісі ТОВ
«ТД «Еліт», та як факт вилучення
Позивачкою з її робочого кабінету
кондиціонеру та обігрівача, навіть
якщо ці речі є її особистими, міг
перешкодити Позивачці вийти на роботу
та продовжувати виконувати свої
трудові обов’язки в ТОВ «ТД «Еліт».

Аналізуючи обставини звільнення
Позивачки з посади Керівника
департаменту продажу
Дніпропетровського РСП ТОВ «ТД «Еліт»
згідно до наказу (розпорядження)
№0508-6-ЦБ-0003093 від 08.05.2013 року, суд
виходить з того, що жодних доказів, які
б доводили існування поважних причин
невиходу на роботу в зазначені дні:
27.04.2013 р., 29.04.2013 р., 30.04.2013 р., 03.05.2013 р.,
04.05.2013 р., 07.05.2013 р., 08.05.2013 р., Позивачка
суду не надала, посилаючись на те, що на
підприємстві був запроваджений
п’ятиденний робочий тиждень та,
відповідно, 27.04.2013 р. і 04.05.2013 р. були
вихідними – суботами, а 03.05.2013 р. – теж
вихідний у відповідність до
Розпорядження Кабінету Міністрів
України від 19.12.2012 р. «Про перенесення
робочих днів у 2013 році». І хоча свідки з
боку Позивачки теж підтвердили, що на
підприємстві було запроваджено
п’ятиденний робочий тиждень, суд не
може покласти такі свідчення та
пояснення Позивачки в основу
прийняття рішення, оскільки вони
спростовуються документально: у
відповідність до п.п.9,10 «Правил
внутрішнього трудового розпорядку ТОВ
«ТД «Еліт», п’ятиденний робочий
тиждень був встановлений лише для
центрального офісу, для регіональних
же структурних підрозділів було
встановлено шестиденний робочий
тиждень (т.1 а.с.193-199). Цей факт
підтверджується також і табелем обліку
робочого часу працівників Кримського
регіонального структурного підрозділу
за квітень 2013 р., згідно до якого у всіх
працівників РСП обліковувався
шестиденний робочий тиждень (т.1 а.с.210).
Що ж стосується твердження Позивачки
про те, що 03.05.2013 р. був вихідним днем у
відповідність до Розпорядження
Кабінету Міністрів України від 19.12.2012 р.
«Про перенесення робочих днів у 2013
році», то це твердження суд розцінює
лише як її припущення, оскільки
зазначеним Розпорядженням Кабінету
Міністрів України визначено:
«Рекомендувати керівникам
підприємств, установ і організацій (за
винятком органів Пенсійного фонду
України, Українського державного
підприємства поштового зв’язку
“Укрпошта”, Державної казначейської
служби та банківських установ)
перенести у порядку і на умовах,
установлених законодавством, у 2013 році
для працівників, яким встановлено
п’ятиденний робочий тиждень з двома
вихідними днями, робочі дні з п’ятниці
3 травня - на суботу 18 травня». Тобто,
рішення про перенесення робочого дня у
відповідність до цього Розпорядження
Кабінету Міністрів України мало
прийматися керівником ТОВ «ТД «Еліт»
за вказаною рекомендацією. Доказів же
прийняття такого рішення суду не
надано. Навпаки, представник
Відповідача стверджує, що 03.05.2013 р. на
цьому підприємстві було робочим днем.
Але, навіть якщо не враховувати 27.04.2013
р., 04.05.2013 р. та 03.05.2013 р., Позивачка не
надає жодних пояснень своєї
відсутності на робочому місці 29.04.2013 р.,
30.04.2013 р., 04.05.2013 р., 07.05.2013 р. та 08.05.2013 р.

Аналізуючи докази, надані Позивачкою
щодо недодержання Відповідачем при
звільненні Позивачки вимог ч.3 ст.184
Кодексу Законів про працю України
стосовно необхідності врахування її
статусу одинокої матері, суд виходить з
того, що 07.05.2013 р. Позивачка направила на
адресу Відповідача заяву про надання
соціальної відпустки як одинокій
матері (т.1 а.с.30, 151-152). Але доказів того,
що інформація про статус Позивачки як
одинокої матері була наявна у
кадровому відділі ТОВ «ТД «Еліт» ще до
направлення цієї заяви суду Сторонами
не надано. Посилання Позивачки на те, що
в графі «Батько» у Свідоцтві про
народження її сина ОСОБА_18, яке вона
надала на підприємство при її
працевлаштуванні, стоїть «прочерк», не
відповідає дійсності, оскільки
«прочерк» стоїть у графі «громадянство
батька», в графі ж «ім’я, по батькові
Батька дитини» зазначено ОСОБА_19 (т.1
а.с.11). Відомостей стосовно того, що
запис про батька ОСОБА_18 вчинений на
підставі ст.135 Сімейного Кодексу
України, це Свідоцтво про народження не
містить, у зв’язку з чим встановити, що
Позивачка є одинокою матір’ю по цьому
Свідоцтву не можливо. Ніяких доказів,
які підтверджували б передачу
Позивачкою документів про її статус
одинокої матері, зокрема й довідки №717
від 13.07.2005 р. (т.1 а.с.12) до кадрового
відділу ТОВ «ТД «Еліт», Позивачка не
надає. Натомість в своїй автобіографії,
написаній нею власноруч при прийомі її
на роботу в ТОВ «ТД «Еліт», Позивачка
лише вказує на наявність у неї сина
ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ніяких
відомостей про те, що вона виховує сина
як одинока матір, не зазначає (т.1 а.с.241).
Відсутні такі відомості й в інших
документах, наданих Позивачкою на
підприємство при її працевлаштуванні
(т.1 а.с.242-249). Згідно до довідки, наданої
Відповідачем, Позивачка у період її
роботи ТОВ «ТД «Еліт» з 16.12.2011 р. по
08.05.2013 р. з заявами про надання
відпустки, у тому числі й додаткової
(соціальної) згідно ст.182-1 КЗпП України,
не зверталася, у відпустках не
перебувала, на лікарняному перебувала
одноразово – з 05.04.2013 р. по 26.04.2013 р. (т.1
а.с.158). Що ж стосується зазначеної вище
заяви Позивачки від 07.05.2013 р. про
надання їй соціальної відпустки, то
вона отримана Відповідачем вже після
звільнення Позивачки (т.1 а.с.26.), що
унеможливлювало надання їй будь-якої
відпустки.

У своїх додаткових письмових
поясненнях до позовної заяви,
Позивачка, посилаючись на лист
Міністерства праці та соціальної
політики від 26.07.2010 р. №2650/0/10-10/13,
зазначає: «…перш ніж прийняти рішення
про звільнення працівника за п.4 ст.40
КЗпП України, необхідно переконатися,
що відсутні підстави, передбачені ст.184
КЗпП України» (т.2 а.с.7). Це твердження
можна зрозуміти таким чином, що
Відповідач, приймаючи рішення про
звільнення Позивачки за п.4 ст.40 КЗпП
України, мав би самостійно вживати
заходи, направлені на збирання
інформації про статус Позивачки як
одинокої матері з інших джерел, окрім
тих, якими є документи, подані
Позивачкою Відповідачу при
працевлаштуванні до нього. Але суд не
може погодитися з такою позицією,
оскільки згаданий лист Міністерства
праці та соціальної політики від 26.07.2010
р. №2650/0/10-10/13 нічого подібного не
містить. Навпаки, цим листом визначено:
«…чинне законодавство не має
конкретного переліку документів, які
слід пред'явити жінці, що виховує
дитину без батька, для отримання
додаткової соціальної відпустки. Тому
для підтвердження права на зазначену
відпустку в даному випадку роботодавцю
повинен бути пред'явлений будь-який
офіційно складений, оформлений і
засвідчений в установленому порядку
документ, в якому з певною
достовірністю підтверджується
відсутність участі батька у вихованні
дитини...». Тобто правова позиція
Міністерства праці та соціальної
політики у питанні обов’язку
доведення працедавцю свого статусу
одинокої матері працівницею
(інформування про нього), або
з’ясування такого статусу самим
працедавцем, визначена зовсім не так,
як витлумачує згаданий лист Позивачка.
У зв’язку з цим суд критично оцінює
такі доводи Позивачки.

Окрім того, суд також критично оцінює
пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_15 та
ОСОБА_16 про те, що «усі знали, що
Позивачка є одинокою матір’ю»,
оскільки жодними документальними
доказами ця «обізнаність» не
підтверджена. Такі свідчення мають
суб’єктивний характер та ґрунтуються
на припущеннях, які в силу ч.4 ст.60 ЦПК не
можуть бути підґрунтям доказування. З
цих же підстав суд критично оцінює й
пояснення зазначених свідків про
обставини звільнення Позивачки та
отримання нею зарплати, враховуючи той
факт, що ОСОБА_9 в період звільнення
Позивачки працював в м. Києві, що
підтверджується копіями його трудової
книжки, табелю обліку його робочого
часу за квітень 2013 р., наказів про його
короткострокові відрядження з м. Київ
до м. Одеса та м. Дніпропетровськ,
наказу про його звільнення від 07.06.2013 р.
(т.1 а.с.201-206); ОСОБА_15 працював в Криму,
прогулюючи при цьому роботу з 08.04.2013 р.,
за що й був звільнений 23.05.2013 р., що
підтверджується копіями табелю обліку
його робочого часу, актами неявки на
роботу та наказом про його звільнення
(т.1 а.с.210-222); а ОСОБА_16 - взагалі був вже
декілька місяців, як звільнений, що
підтверджується копією відповідного
наказу від 15.02.2013 р. (т.1 а.с.224). З огляду
на це, свідки не знали та й не могли
знати за своїми службовими
обов’язками усіх обставин звільнення
Позивачки, яка на той час мала місцем
роботи м. Дніпропетровськ.

Як підтвердили Сторони, Позивачка не є
членом профспілкової організації, на
підприємстві ТОВ «ТД «Еліт» первинна
профспілкова організація не
створювалася, у зв’язку з чим
попередня згода виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник, як того
вимагає ст.43 Кодексу Законів про працю
України, в даному випадку була не
потрібна.

З огляду на викладене, суд доходить до
висновку про те, що дії керівництва ТОВ
«ТД «Еліт» при звільненні Позивачки,
відповідають вимогам трудового
законодавства, підстави для поновлення
Позивачки на посаді «Керівник
Дніпропетровського РСП ТОВ «ТД «Еліт»
з заробітною платнею 39 251 грн. на
місяць», як того вимагає Позивачка, -
відсутні. Також відсутні й підстави для
поновлення її на посаді «Керівник
департаменту продажу
Дніпропетровського РСП ТОВ «ТД «Еліт»,
з якої її було звільнено згідно до
наказу (розпорядження) №0508-6-ЦБ-0003093 від
08.05.2013 р. про припинення трудового
договору (контракту) з ОСОБА_1 та
звільнення її за п.4 ст.40 КЗпП за прогул
без поважних причин, про що зроблено
запис в її трудовій книжці. Відповідно,
відсутні й підстави для скасування
цього запису в трудовій книжці та
зобов'язання Відповідача зробити запис
у трудовій книжці Позивачки про
поновлення її на посаді Керівника
Дніпропетровського РСП.

Такий висновок повністю узгоджується
із роз’ясненнями постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р.
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», згідно до п.24 якого, при
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП
України, суди повинні виходити з того,
що передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Що стосується вимог Позивачки про
стягнення з Відповідача грошових
коштів в рахунок відшкодування
заборгованості по заробітній платні за
час вимушеного прогулу з розрахунку у
середньому 39 251 грн. на місяць у
загальній сумі 236 947 грн. 80 коп., то ця
вимога задоволенню теж не підлягає,
оскільки Позивачка після її
звільнення, яке було проведено із
дотриманням вимог трудового
законодавства, у вимушеному прогулі не
перебувала. Більш того, наявними у
справі доказами, що можуть бути визнані
належними та допустимими,
середньомісячна заробітна плата
Позивачки у такому розмірі не
підтверджується.

З цих же підстав не підлягає
задоволенню й вимога Позивачки про
стягнення на її користь з Відповідача
компенсації за невитрачену щорічну
відпустку у розмірі 39 251грн. Водночас
компенсація за невикористану щорічну
відпустку у розмірі 1759,52 грн.,
розрахована у відповідність до
документально підтвердженого розміру
зарплати Позивачки, їй виплачена.

Аналізуючи матеріали справи, суд також
доходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення вимоги
Позивачки про стягнення з Відповідача
на її користь витрат, пов'язаних з
відрядженнями у розмірі 3172 грн.,
оскільки документально така сума
витрат взагалі не підтверджується.
Витрати ж Позивачки, пов’язані із її
відрядженням у період з 23.12.2012 р. по
25.12.2013 р. на суму 729 грн.09 коп., звіт про
які вона подала Відповідачу 18.02.2013 р. (т.1
а.с.89), їй не відшкодовано
підприємством, а Звіт повернуто
правомірно, оскільки Позивачка подала
зазначений Звіт на підприємство майже
через 2 місяці після закінчення
відрядження, а отже із перевищенням
строку, встановленого Наказом
Міністерства фінансів України від
05.12.2012 № 1276, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 26.12.2012 р.
за № 2185/22497 «Порядок складання Звіту
про використання коштів, виданих на
відрядження або під звіт»

Не підлягає задоволенню й вимога
Позивачки про стягнення з Відповідача
на її користь грошових коштів в рахунок
відшкодування витрат, пов'язаних з
покупкою паливо-мастильних матеріалів
та амортизацією її особистого
автомобіля у розмірі 19179 грн., оскільки
Позивачкою не надано суду жодних
доказів того, що Відповідач має
здійснювати такі відшкодування.
Жодними документами, долученими до
матеріалів справи зобов'язання
Відповідача проводити відшкодування
цих витрат Позивачки не
підтверджуються. Ці витрати є її
власними витратами, які Відповідач не
повинен компенсувати, більш того, їх
розмір лише заявлений Позивачкою, але
не підтверджений жодними доказами,
також як і не підтверджена сума витрат,
понесених Позивачкою на правову
допомогу. Так, на підтвердження своїх
витрат на юридичне обслуговування,
Позивачка надала суду копію Договору
№01-2/13 про надання послуг з правової
допомоги від 05.10.2013 р., укладеного між
Позивачкою та ТОВ «Правозахист-Груп»
(т.1 а.с.160-163), але визнати цей доказ як
належний в питанні понесення
Позивачкою витрат на юридичне
обслуговування, суд не може через те, що
цей договір був укладений після подачі
до суду позову, в якому Позивачка
висуває до Відповідача вимогу про
стягнення витрат на юридичне
обслуговування, а також після
проведення декількох судових засідань.
Окрім того, в Договорі не
конкретизовано, які саме юридичні
послуги зобов’язалося надати ТОВ
«Правозахист-Груп» Позивачці, тобто
він не підтверджує, що ці юридичні
послуги надаються, або надані, саме в
даному судовому процесі. Згідно до
розділу 4 цього Договору, оплата
юридичних послуг ТОВ
«Правозахист-Груп» проводиться на
підставі акту прийому виконаних робіт
шляхом безготівкового перерахування
коштів на відповідний рахунок цього
товариства, але ні акту, ні платіжних
документів Позивачка суду не надала, у
зв’язку з чим сам факт надання
юридичних послуг та понесення у
зв’язку з цим витрат Позивачкою
залишився непідтвердженим.

У відповідність до ст.88 ЦПК України, ст.5
Закону України «Про судовий збір»,
судові витрати по сплаті судового
збору мають бути віднесені на рахунок
держави, заявлені витрати Позивачки на
юридичне обслуговування відшкодуванню
не підлягають.

Враховуючи викладене, на підставі ст.43
Конституції України, ст.ст.2-4, 51, 40, 43, 184,
232, 235 КЗпП України,
ст.ст.10,11,15,57-64,88,158,159,212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім «Еліт»
про поновлення на роботі,
відшкодування шкоди та стягнення
коштів - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору
покласти на рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подання апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення через Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська.

Суддя

С.С. Федоріщев