У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Олійник А.С., Парінової І.К.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,
треті особи: Генеральна прокуратура
України, Головне управління МВС
України в Автономній Республіці Крим,
про стягнення грошових коштів, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Залізничного районного суду м.
Сімферополя від 14 травня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 17 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 10 вересня 2010 року
між ним та Публічним акціонерним
товариством «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ
«Укрсоцбанк») був укладений договір
про надання в оренду індивідуального
банківського сейфу для зберігання
цінностей, відповідно до умов якого
банк надав ОСОБА_3 в тимчасове платне
користування індивідуальний сейф № 140
з метою зберігання цінностей та
документів строком до 10 жовтня 2010 року.
У наданому банком сейфі позивач
розмістив належні йому грошові кошти у
розмірі 58 000 грн та 15 300 дол. США. 29
вересня 2010 року працівниками банку був
відкритий індивідуальний сейф № 140 та
вилучено грошові кошти, про що був
складений відповідний акт з описом
виявлених коштів. Вилучені кошти були
поміщені працівниками банку до
власного сховища. 30 вересня 2010 року
співробітниками ГУ МВС України в
Автономній Республіці Крим на підставі
постанови Печерського районного суду
м. Києва від 03 вересня 2010 року у справі
№ 2-3113/10 проведено виїмку вмісту сейфу.
В подальшому з'ясувалося, що постанова
від 30 вересня 2010 року про виїмку
судом не виносилась, а за № 4-3113/10 в
Печерському районному суді м. Києва
зареєстрована інша справа. Вважав, що з
моменту відкриття працівниками банку
індивідуального сейфу, вилучення
поміщених до нього цінностей та
поміщення їх до власного сейфу-сховища
між сторонами виникло зобов'язання
зберігання, у зв'язку з чим відповідач
повинен нести відповідальність за
схоронність прийнятих цінностей.
Посилаючись на порушення відповідачем
умов договору та прийняття
протиправних рішень, позивач просив
стягнути на свою користь з ПАТ
«Укрсоцбанк» прийняті на зберігання
грошові кошти в сумі 180 292 грн 90 коп.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Сімферополя від 14 травня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 17 липня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
вимоги неправильним застосуванням
судами норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
і просить ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 10 вересня 2010
року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» був
укладений договір № 440/135 - ИС10 про
надання в оренду індивідуального сейфу
для зберігання цінностей зі строком
користування до 10 жовтня 2010 року.

29 вересня 2010 року на підставі постанови
Печерського районного суду м. Києва від
03 вересня 2010 року в справі № 4-3113/10
робітники банку у відсутності
поклажедавця відкрили сейф,
перерахували цінності, про що склали
акт з додатками про перелік грошових
знаків.

У відповіді на запит ОСОБА_3 до
Печерського районного суду м. Києва від
05 листопада 2010 року № К-22 зазначено, що
03 вересня 2010 року судом не
розглядалась справа за поданням
прокурора управління Головного
управління нагляду за додержанням
законів на транспорті та підприємствах
оборонної промисловості Генеральної
прокуратури України про розкриття
банківської таємниці та проведення
виїмки документів, які містять
банківську таємницю, у Кримській
республіканській філії ПАТ
«Укрсоцбанк», у кримінальній справі №
49-2829, щодо клієнтів банку-орендарів
індивідуальних (банківських) сейфів №
51 та № 140, та, відповідно Печерським
районним судом м. Києва постанова про
виїмку від 03 вересня 2010 року не
виносилась.

Вироком Приморського районного суду м.
Одеси від 28 грудня 2012 року ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були засуджені за
ознаками ст. ст. 190, 353, 357, 358
Кримінального кодексу України до
різних строків позбавлення волі, в тому
числі за заволодіння грошовими коштами
ОСОБА_3

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і суд апеляційної
інстанції, приймаючи оскаржуване
рішення, виходив з того, що виїмка
цінностей та грошових коштів здійснена
на підставі ст. 178
Кримінально-процесуального кодексу
України та Закону України «Про банки та
банківську діяльність», а перевірка
достовірності наданих працівником
міліції документів суду щодо виїмки до
повноважень посадових осіб банку не
входить, оскільки проведення
зазначеної слідчої дії відноситься до
термінових, та, посилаючись на те, що
вказані обставини вже були встановлені
рішенням Залізничного районного суду
м. Сімферополя від 22 листопада 2011 року,
залишеним без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 жовтня 2012 року та є
преюдиційними для вирішення даної
справи дійшов висновку про відмову в
задоволенні позову.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з огляду на таке.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 785 ЦК України, у разі
припинення договору найму наймач
зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі. Якщо наймач
не виконує обов'язку щодо повернення
речі, наймодавець має право вимагати
від наймача сплати неустойки у розмірі
подвійної плати за користування річчю
за час прострочення.

Згідно зі ст. 970 ЦК України, банк може
передати поклажодавцеві
індивідуальний банківський сейф (його
частину або спеціальне приміщення) для
зберігання у ньому цінностей та роботи
з ними. Банк видає поклажодавцеві ключ
від сейфа, картку, що ідентифікує
поклажодавця, інший знак або документ,
що посвідчує право його пред'явника на
доступ до сейфа та одержання з нього
цінностей. Банк приймає від
поклажодавця цінності, контролює їх
поміщення у сейф та одержання їх із
сейфа.

Як вбачається із п. 1.1. ст. 1 договору від
10 вересня 2010 року № 440/135 - ИС10 про
надання в оренду індивідуального сейфу
для зберігання цінностей, укладеного
між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк», банк
надає, а клієнт приймає в тимчасове
платне користування індивідуальний
сейф № 140 з метою зберігання клієнтом
цінностей та/або документів, тобто між
сторонами було укладено договір найму
індивідуального банківського сейфу.

Згідно з п. п. 2.2.2, 2.2.3 цього договору
банк зберігає таємність зберігання
цінностей, що знаходяться у сейфі,
охорону сейфу та неможливість доступу
до нього сторонніх осіб.

За змістом п. 2.2.6 банк зобов'язаний не
пізніше останнього дня строку
користування сейфом за умови
повернення клієнтом ключа/ключів від
сейфу та виконання клієнтом
зобов'язань, передбачених п. 2.1.2
(здійснення оплати вартості послуг)
цього договору, повернути клієнту
цінності.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди
вимог норм матеріального права, які
регулюють правовідносини між банком та
особою якій надано в користування
індивідуальний банківський сейф, не
врахували, з характером спірних
правовідносин повністю не визначилися,
не звернули уваги на те, що згідно з
договором № 440/135 - ИС10 від10 вересня 2010
року до обов'язків банку належить як
контроль поміщення цінностей у сейф,
так і зберігання цих цінностей до
закінчення строку дії договору,
процедуру їх одержання із сейфу та
забезпечення своєчасного повернення
їх поклажодавцю.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи судами взагалі не досліджувався
вирок Приморського районного суду м.
Одеси від 28 грудня 2012 року, з метою
з'ясування чи вирішувалося під час
розгляду кримінальної справи питання
про права й обов'язки позивача. В
матеріалах справи зазначений вирок
взагалі відсутній.

Також, колегія суддів не погоджується з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо посилання на обставини,
встановлені рішенням Залізничного
районного суду м. Сімферополя від 22
листопада 2011 року, залишеним без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 жовтня 2012
року, в справі № 2-791/11 з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення в справі № 2-791/11 за
позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Укрсоцбанк»,
треті особи: Генеральна прокуратура
України, Головне управління МВС
України в АР Крим, про стягнення
матеріальної та моральної шкоди, суди
виходили з того, що дії банку щодо
розкриття індивідуального
банківського сейфу є правомірними,
вилучення грошових коштів позивача
було здійснено не через порушення
банком умов договору про забезпечення
охорони доступу до сейфу, а через
вимоги правоохоронних органів про
проведення виїмки та керуючись ст. ст.
22, 23, 628, 970, 971, 1166, 1167 ЦК України, дійшли
висновку про відмову в задоволенні
позову.

В той же час, звертаючись до суду з
новим позовом, ОСОБА_3 посилався на те,
що порушення банком умов договору щодо
збереження та своєчасного повернення
цінностей, що зберігалися в
індивідуальному банківському сейфі,
порушує його права як споживача, та,
керуючись ст. ст. 1, 22
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст. ст. 509, 526, 598, 604, 607, 610, 937,
940, 942, 945, 949, 950, 971 ЦК України, просив
стягнути з ПАТ «Укрсоцбанк» прийняті
на зберігання грошові кошти.

Таким чином, оскільки позов був
заявлений з інших правових підстав, які
стосуються інших правовідносин,
обставини, встановлені рішенням
Залізничного районного суду м.
Сімферополя від 22 листопада 2011 року,
залишеним без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 03 жовтня 2012 року, не можуть
бути визнані преюдиційними для
розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ч. 1 п. 2 ст. 205, ст. ст. 336, 340 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Сімферополя від 14 травня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 17 липня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. СтупакСудді:В.І. Амелін
В.П. Гончар А.С. Олійник І.К. Парінова