АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№22ц/791/4209/2013р. Головуючий в І інстанції:
Постол В.С. Категорія: 19
Доповідач: Чиркова К.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2013 року грудня місяця 24 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого: Чиркової К.Г.

Суддів: Пузанової
Л.В.

Фурман Т.Г.

при секретарі: Бараш Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Генічеського
районного суду Херсонської області від
14 травня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 про
усунення перешкод у здійсненні права
власності та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року ОСОБА_3 від імені, якої
діє ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 про
усунення перешкод у здійсненні права
власності та виселення із житлового
будинку, посилаючись на те, що є
громадянкою Російської Федерації,
12.09.1992 року на підставі договору
дарування придбала у власність
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1. На момент придбання
житлового будинку в ньому проживала її
мати ОСОБА_10, на прохання матері
дозволила дочці її подруги, ОСОБА_5
разом із членами її сім'ї проживати в
житловому будинку, а відповідачка
зобов'язалася доглядати за матір'ю,
приглядати за будинком, сплачувати
комунальні платежі та за першою її
вимогою звільнити житловий будинок.

У ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати ОСОБА_10 померла, в
2011 року по приїзду до м. Генічеська,
побачивши незадовільний стан
житлового будинку попросила
відповідачку виселитися, разом із
членами сім'ї, оскільки вирішила
продати будинок.

Враховуючи, що відповідачка стала
чинити перешкоди в продажу будинку та
категорично відмовилася звільнити
будинок, позивач просила суд виселити
відповідачку разом із членами родини з
житлового будинку, розташованого у
АДРЕСА_1.

В ході розгляду справи позивачка
уточнила позовні вимоги, просила суд
усунути перешкоди у здійснення права
користування та розпорядження
належним їй майном - житловим будинком,
розташованим у АДРЕСА_1, та виселити
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 з
житлового будинку, посилаючись на те,
що між нею та ОСОБА_5 було укладено
строковий договір найму житла, строк
дії якого обумовлений проживанням в
будинку її матері - ОСОБА_10 після
смерті, якої строк дії договору
припинився і не був продовжений, 22.05.2012
року відповідачка була попереджена про
звільнення житлового приміщення.

Ухвалою суду від 25.12.2012 року до участі в
справі залучено, як співвідповідачів
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2.

Рішенням Генічеського районного суду
Херсонської області від 14 травня 2013
року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_3
перешкоди в здійсненні права
користування та розпорядження
належним їй житловим будинком АДРЕСА_1,
шляхом виселення із нього ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи та нормам матеріального права.
Зокрема, суд належним чином не
перевірив повноважень представника
позивача на направлення листа про
звільнення житлового будинку, зважаючи
на те, що позивачка звернулася до суду з
вимогою про звільнення будинку, через
шість років після смерті своєї матері
та попередила про виселення лише
ОСОБА_5, а інші відповідачі до
теперішнього часу не отримали такого
попередження.

Неправильним є також висновок суду
відносно того, що між сторонами був
укладений строковий договір найму
житлового приміщення строк дії якого
закінчився смертю матері позивача,
оскільки між сторонами був відсутній
договір найму жилого приміщення. На
зазначені вимоги закону не звернув
увагу також суд апеляційної інстанції
при перегляді судового рішення за
апеляційною скаргою ОСОБА_5

Зважаючи, що відповідачі протягом
десяти років утримували домоволодіння
ОСОБА_3, тому мають право на
відшкодування збитків, які зазнали у
зв'язку з утримання житлового будинку,
що також є підставою для скасування
рішення суду від 14.05.2013 року.

В ході апеляційного розгляду справи
ОСОБА_12, який діє від імені ОСОБА_2
подану апеляційну скаргу підтримав
частково, просив виключити з
мотивувальної частини рішення,
посилання суду, як на встановлений
факт, що визнається сторонами та
відповідно до положень ч.1ст.61 ЦПК
України не підлягає доказуванню, на ту
обставину, що між сторонами було
укладено усний договір найму жилого
приміщення, відповідно до якого
відповідачі безоплатно проживають у
двох кімнатах спірного будинку та
зобов'язуються приглядати за матір'ю
позивачки та будинком, самостійно
сплачувати комунальні платежі за своє
проживання.

Письмові заперечення на апеляційну
скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах визначених ст.303 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до статті 150, 158 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину) будинку,
квартиру користуються ним (нею) для
особистого проживання членів їх сімей
і мають право розпоряджатися цією
власністю на свій розсуд: продавати,
дарувати, заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Наймач користується жилим приміщенням
у будинку (квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, відповідно до договору
найму жилого приміщення, який
укладається у письмовій формі з
наступною реєстрацією у виконавчому
комітеті міської ради.

Судом установлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 є
власником житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на
підставі нотаріально посвідченого
договору дарування, укладеного між нею
та ОСОБА_10 12.09.1992 року, зареєстрованого
Генічеським бюро технічної
інвентаризації 09.11.1992 року за №2088 (а. с.
6-7).

У 2003 році ОСОБА_3 надала належний їй
житловий будинок ОСОБА_5 та членам її
сім'ї для проживання у ньому на умовах
найму, відповідно до якого відповідачі
безоплатно проживають у будинку та
зобов'язуються приглядати за її матір'ю
ОСОБА_10 і сплачувати комунальні
платежі за своє проживання, при цьому
сторонами письмовий договір найму не
укладався.

У ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла (а.с. 50).

22.05.2012 року ОСОБА_8, яка діє від імені
ОСОБА_3 направила на адресу ОСОБА_5
письмову вимогу про звільнення разом
із родиною житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у
зв'язку з прийняттям нею рішення про
продаж будинку проте на час вирішення
спору відповідачами зазначена вимога
виконана не була (а.с. 8).

Враховуючи, що за обставинами справи,
відповідачі визнавали право власності
позивачки на житловий будинок та факт
вселення до нього за її згодою та
згодою її матері ОСОБА_10, за якої
здійснювали догляд, а також несли
витрати по утриманню будинку, проте
вважали, що набули право на частку у
житловому будинку, як плату за догляд
матері позивачки, ОСОБА_3 заперечувала
обставини передачі у власність
відповідачів частини будинку, а
належних та допустимих доказів
відповідачі, як того вимагають
положення ст.ст. 57-59 ЦПК України не
надали, колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог.

Висновки суду відповідають обставинам
справи в межах наданих сторонами
доказів та нормам матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини.

Обставини, які б дали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
висновків суду щодо цього, апеляційна
скарга не містить, в ході апеляційного
розгляду апелянт також не навів таких
обставин, тому доводи апеляційної
скарги, як такі, що висновки суду не
спростовують підлягають відхиленню.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апелянта про виключення з
мотивувальної частини рішення,
посилання суду, як на встановлений
факт, що визнається сторонами та
відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК
України не підлягає доказуванню на те,
що між сторонами було укладено усний
договір найму жилого приміщення,
відповідно до якого відповідачі
безоплатно проживають у двох кімнатах
спірного будинку та зобов'язуються
приглядати за матір'ю позивачки та
будинком, самостійно сплачувати
комунальні платежі за своє проживання,
оскільки доказів на спростовання
зазначених обставин апелянтом не
надано та зазначені обставини не
спростовувалися ОСОБА_5 в ході розгляду
25.06.2013 року апеляційним судом її
апеляційної скарги на ухвалене в
справі рішення. Окрім того, судом
апеляційної інстанції перевірялося
також твердження ОСОБА_5 про те, що
відповідачі набули право власності на
частку в будинку, так як ОСОБА_3
зобов'язалася подарувати їм дві
кімнати в будинку в рахунок плати
ОСОБА_5 за те, що вона буде доглядати її
матір, проте належних та допустимих
доказів на підтвердження зазначених
обставин відповідачами не надано ні до
суду першої інстанції, ні до суду
апеляційної інстанції.

Посилання апелянта на безпідставність
набуття позивачкою права власності на
житловий будинок на благоустрій, якого
витрачені грошові кошти відповідачів
не є підставою для скасування
ухваленого в справі рішення, оскільки
останні не позбавлені права на
звернення до суду за захистом
порушеного права з відповідним позовом
і така можливість на теперішній час не
втрачена.

Позбавлені правового обґрунтування
доводи апелянта відносно незаконності
судового рішення, у зв'язку із тим, що
письмова вимога про добровільне
звільнення жилого приміщення
надіслана їм не позивачкою, а її
представником, оскільки
представництво останньої ґрунтується
на довіреності виданій у встановленому
законом порядку.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування з урахуванням предмета
спору та доводів апеляційної скарги не
має.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія
суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 14 травня 2013
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили негайно з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів, шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: