АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 2-7364/12
у 1 інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач: Музичко С.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2013 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючої судді
Музичко С.Г.,

суддів
Кравець В.А., Семенюк Т.А.,
при
секретарі Круглику
В.В.

за участю представника
позивача МакаревичО.В.

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Київської
регіональної дирекції АТ «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за апеляційною скаргою
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Дарницького
районного суду м.Києва від 26 квітня 2013
року,

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 26.04.2013 позов АТ «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Київської
регіональної дирекції АТ «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задоволено; стягнуто
солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь
АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі
Київської регіональної дирекції АТ
«Райффайзен Банк Аваль»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 77 395,04 долара США, еквівалент в
гривні за курсом НБУ становить 618 579,86
грн.; стягнуто солідарно з відповідачів
на користь позивача судові витрати у
сумі 1 820,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що
13.06.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в
особі Київської регіональної дирекції
«РайффайзенБанк Аваль» та ОСОБА_4
укладено кредитний договір № 014/21-03/262
про надання кредиту в сумі 54 000,00
доларів США строком до 12.06.2013 зі сплатою
14,75% та додаткову угоду № 1 від 30.12.2008 до
вказаного кредитного договору.

Відповідно до п. 9.1. кредитного договору
відповідач ОСОБА_4 сплачує позивачу
пеню у розмірі 1% від суми простроченого
платежу за кожний день прострочення.
Згідно з п. 6.5. договору позивач має
право достроково стягувати
заборгованість за кредитами,
нарахованими відсотками та штрафні
санкції у випадках невиконання
відповідачем ОСОБА_4 зобов'язань за
кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань
відповідача ОСОБА_4 за кредитним
договором між банком та відповідачем
ОСОБА_5 було укладено договір поруки №
014/21-03/262/1 від 13.06.2008. Відповідно до п. 2.1.
договору поруки сторони визначили, що у
випадку невиконання боржником взятих
на себе зобов'язань по кредитному
договору, поручитель несе солідарну
відповідальність перед банком у тому ж
обсязі, що і боржник, включаючи сплату
основного боргу за кредитним
договором, нарахованих відсотків за
користування кредитом та неустойки.

В порушення умов договору кредиту,
відповідач ОСОБА_4 взяті на себе
договірні зобов'язання належним чином
не виконувала, внаслідок чого, станом
на 18.06.2012 утворилась заборгованість в
сумі 618 579,86 грн., з яких: залишок
заборгованості по погашенню кредиту - 45
485,99 доларів США, що еквівалентно 363 546,77
грн.; заборгованість по сплаті
відсотків за користування кредитом - 17
527,22 долари США, що еквівалентно 140 086,31
грн.; пеня за порушення строків
погашення кредиту - 6 448,51 доларів США, що
еквівалентно 51 539,71 грн.; пеня за
порушення строків сплати відсотків за
користування кредитом - 7 933,32 доларів
США, що еквівалентно 63 407,06 грн.

Позивачем на адресу відповідачів
неодноразово направлялись
претензії-повідомлення про дострокове
погашення заборгованості за кредитним
договором. Проте, вказані звернення
були залишені відповідачами без
реагування.

Задовольняючи заявлені позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачі неналежно та несвоєчасно
виконували умови кредитного договору,
що призвело до прострочення черговості
платежів та нарахування пені, штрафних
санкцій по збільшеній процентній
ставці, у свою чергу не звертались до
банку із запереченнями щодо
нарахування процентної ставки по
кредиту, лише при подачі банком позову
до суду почали оскаржувати процентну
ставку по заборгованості за кредитом
та надавали письмові докази щодо
завищеної процентної ставки в
односторонньому порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5
просять рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 26.04.2013 скасувати та
постановити ухвалу, якою провадження у
справі закрити. Посилаються на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідачів ОСОБА_2
просив задовольнити апеляційну скаргу
з наведених у ній доводів. Представник
позивача МакаревичО.В. проти
задоволення апеляційної скарги
заперечувала, вважаючи, що рішення суду
першої інстанції є законним та
обґрунтованим.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених в суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054
ЦК України).

Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором
поруки поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі. Поручителем може бути одна
особа або кілька осіб.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(ч.1 ст.530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК
України).

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, відповідач ОСОБА_5 за
укладеним договором кредиту отримав
кредит в розмірі 54 000,00 доларів США, що
підтверджується меморіальним ордером
№ RKI/1257-9 від 17.06.2008 (т. 1, а.с.28). З метою
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_4 між Банком та ОСОБА_5 укладено
договір поруки. Проте, в порушення умов
вказаних договорів відповідачі
належним чином взяті на себе
зобов'язання не виконували, у зв'язку з
чим станом на 18.06.2012 утворилась
заборгованість в сумі 618 579,86 грн.
Позивач звертався до відповідача з
письмовою вимогою про дострокове
виконання грошових зобов'язань, а саме
повернути кредитні кошти, сплатити
проценти та пеню за користування
кредитними коштами. Проте у
добровільному порядку заборгованість
за кредитним договором відповідачем
погашена не була.

Пунктом 17 Постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30.03.2012р. визначено:
«...наявність виконавчого напису
нотаріуса, вчиненого за невиконання
кредитного договору, за відсутності
реального виконання боржником свого
зобов'язання, не свідчить про
припинення договірних правовідносин
сторін й не звільняє боржника від
відповідальності за невиконання ним
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання процентів
за користування кредитом і пені,
передбачених договором за несвоєчасну
сплату кредиту. У разі звернення
кредитодавця до суду після вчинення
виконавчого напису про звернення
стягнення на предмет іпотеки з вимогою
про стягнення кредитної
заборгованості, суд має з'ясувати
питання про виконання виконавчого
напису і з урахуванням цього вирішити
спір на підставі чинного законодавства
та умов кредитного договору...».

Станом на 20.02.2013р. виконавчий напис
вчинений 12.04.2010 року про звернення
стягнення на рухоме майно, автомобіль
марки Volvo д.р.н. НОМЕР_1, який належить
ОСОБА_4 не виконано.

Пунктом 1 ст. 33 ЗУ «Про виконавче
провадження» встановлено, що в разі
якщо в органі державної виконавчої
служби відкрито кілька виконавчих
проваджень про стягнення коштівз
одного боржника, вони об'єднуються у
зведене виконавче провадження і на
майно боржника накладається арешт у
межах загальної суми стягнення,
виконавчого збору, інших витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій, тому не
заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги щодо подвійного
стягнення боргу за кредитним
договором.

З огляду на наведене та виходячи з
наявних у матеріалах справи письмових
доказів, висновки суду першої
інстанції щодо порушення
відповідачами умов кредитного
договору та договору поруки, наявності
підстав для стягнення заборгованості
та штрафних санкцій, що зазначені
позивачем, відповідають обставинам
справи та положенням матеріального
закону.

Доводи апеляційної скарги не знайшли
свого підтвердження у судовому
засіданні, не спростовують висновків
суду першої інстанції, не впливають на
їх правильність та не можуть бути
прийняті до уваги.

Враховуючи вищевикладене, колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясував
обставини, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні та наявними в матеріалах
справи доказами, і, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, ухвалив
законне та обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 26 квітня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді