У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2013 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Гордійчук С.О., Оніпко
О.В.;

секретар судового засідання
Пиляй І.С.,

з участю представників
позивача та органу опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_1 - адвоката Бойчука
Костянтина Мефодійовича на заочне
рішення Рівненського районного суду
від 25 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а :

19 липня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в суд
з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення
батьківських прав відносно їх
неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2;
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_4. В обґрунтування позовних
вимог зазначала, що відповідач після
розірвання шлюбу з дітьми не
спілкується, від виконання своїх
обов'язків по їх вихованню ухиляється,
матеріальної допомоги на утримання
дітей не надає, станом на 1 червня 2013
року допустив заборгованість зі сплати
аліментів в сумі 59701,85 грн.

Заочним рішенням Рівненського
районного суду від 25 листопада 2013 року
у задоволенні позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що коли
діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в
літній період з відповідачем за місцем
його проживання, то між ними виникали
конфлікти на побутовому рівні. З
моменту розірвання шлюбу у 2008 році
батько лише один раз спілкувався з
дітьми, матеріально допомагати їм не
бажає, свого дозволу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
на виїзд на навчання за кордон не дав,
від виконання своїх батьківських
обов'язків ухиляється. На даний час
вона вийшла заміж удруге, її теперішній
чоловік піклується про дітей від її
першого шлюбу, проте не має можливості
їх удочерити через небажання
відповідача дати дозвіл на їх
усиновлення.

Покликаючись на ці обставини,
позивачка рішення місцевого суду
вважала незаконним та необґрунтованим
і просила апеляційний суд його
скасувати й ухвалити у справі нове
рішення про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Місцевим судом встановлено, що
батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та
малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, і
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, є сторони у справі.

Рішенням Рівненського районного суду
від 23 липня 2008 року шлюб між ОСОБА_8 і
ОСОБА_3, зареєстрований 5 травня 1995 року
відділом реєстрації актів цивільного
стану Рівненського міського
управління юстиції (актовий запис 466),
розірвано. Неповнолітніх дітей ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, і ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_4, залишено на виховання
матері.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 13 травня 2008
року розмір стягуваних з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_8 щомісячних аліментів на
утримання кожної із чотирьох дочок
зменшено з 350 грн. до 300 грн.

Орган опіки та піклування
Великоомелянської сільської ради
Рівненського району у своєму
письмовому висновку вважає за
недоцільне позбавляти відповідача
ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки він,
проживаючи в с. Вересневе Рівненського
району, характеризується позитивно,
неконфліктний, дані про його ухилення
від виконання обов'язків по вихованню
дітей відсутні (а. с.33-36).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано
достовірних доказів щодо умисного
ухилення відповідача від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини.

З таким висновком місцевого суду
колегія суддів погоджується.

З позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
позбавлення батьківських прав
вбачається, що свої вимоги до
відповідача позивачка обґрунтовувала
п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України (у позовній
заяві помилково зазначено ч. 2 п. 1 ст. 164
СК), відповідно до якого мати, батько
можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в
пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30
березня 2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав" роз'яснив, що
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно їх утримують та
інше), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавленні
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкується з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення, не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування своїми
обов'язками.

Між тим, таких обставин у даній справі
не встановлено.

Що ж стосується аліментної
заборгованості відповідача, який ніде
не працює та зареєстрований у центрі
зайнятості як такий, що шукає роботу, то
це питання підлягає вирішенню у
встановленому законом порядку.

Бажання теперішнього чоловіка
позивачки усиновити її дітей від
першого шлюбу також не є підставою для
позбавлення відповідача батьківських
прав стосовно цих дітей.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права
дитини, схваленої резолюцією 44 сесії
Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20
листопада 1989 року та ратифікованої
постановою Верховної Ради України №
789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях
щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з принципом 6 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитина
для повного і гармонійного розвитку її
особи потребує любові і розуміння. Вона
повинна, якщо це можливо, зростати під
опікою і відповідальністю своїх
батьків.

Тому за таких обставин суд першої
інстанції, на переконання колегії
суддів, прийшов до цілком правильного
висновку про те, що позбавлення
батьківських прав відповідача не
відповідатиме інтересам дітей, та не
знайшов у зв'язку з цим підстав для
задоволення пред'явленого ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 позову про позбавлення
батьківських прав.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно і
всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду
від 25 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: