Справа 206/5917/13-ц
Провадження 2/206/1283/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"26" грудня 2013 р. Самарський районний суд
м.Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя
Сухоруков А.О.

при секретарі
Віткалов А.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Восьма дніпропетровська державна
нотаріальна контора, про визнання
недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в:

27 серпня 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до Самарського районного
суду м. Дніпропетровська із позовом до
ОСОБА_2 про стягнення визнання
недійсним договору дарування.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилається на те, що 29 червня
2006 року вона подарувала свою
однокімнатну квартиру загальною
площею 35,6 м2 АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_3.
Її дочка ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла. У
квартирі позивач мешкала з 1985 року. У
будівництві квартири ні її донька, ні
зять не допомагали. Дочка перед смертю
склала заповіт на свою доньку ОСОБА_5,
яка мешкає у США. Ще за життя її зять
виганяв з квартири у м.Мурманську
Російської Федерації, хотів, щоб вона
пішла до будинку престарілих. Онука цю
квартиру хоче продати і вона
залишиться без житла.

На підставі викладеного просить суд
визнати договір дарування квартири
недійсним. (а.с.1).

Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала у повному обсязі,
обґрунтовуючи їх з тих же підстав, що
викладені у позовній заяві, просила суд
задовольнити позов. Додатково
пояснила, що після її смерті квартира і
так буде належати онуці, відповідачці
ОСОБА_5, бо вона єдина спадкоємиця.
Проте як їй відомо, онука уповноважила
свого батька ОСОБА_6, виконувати дії
стосовно її майна, в тому числі
спадщини, і позивач має побоювання, що
її колишній зять ОСОБА_6, оформивши
спадщину у м.Мурманську, вижене її і з
цієї квартири. Доказів існування такої
довіреності та оформлення спадщини
відповідачки позивачем не надано.

Відповідач в судове засідання на
слухання по справі не з'явилася, про час
та місце розгляду справи повідомлялася
належним чином, причини неявки суду не
відомі.

Таким чином, враховуючи вищезазначені
обставини, суд вважає можливим
розглянути справу у відсутність
відповідача згідно положень ст.ст. 169, 224
ЦПК України за правилами глави 8
розділу ІІ ЦПК України та винести по
справі заочне рішення.

Вислухавши доводи та пояснення
учасників судового процесу, покази
свідків, дослідивши матеріали справи в
їх сукупності, суд доходить до висновку
про необхідність в задоволенні позову
відмовити в повному обсязі з наступних
підстав, встановлених в судовому
засіданні.

В судовому засіданні було встановлено,
що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 є донькою
позивачки ОСОБА_1, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії
НОМЕР_1, актовий запис №106 від 07 січня 1951
року, повторно виданого відділом ЗАГС
адміністрації м.Мурманська. (а.с.8)

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
померла, що підтверджується свідоцтвом
про смерть серії НОМЕР_2, виданого
відділом ЗАГС адміністрації м.
Мурманськ, актовий запис 1242 від 30
квітня 2013 року (а.с. 9).

29 червня 2006 року ОСОБА_1 обдарувала
ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1, що
підтверджується договором дарування
квартири від 29 червня 2006 року,
посвідченого державним нотаріусам
Восьмої дніпропетровської держаної
контори Отроцюк О.В. за реєстровим №
3-1665 (а.с. 11).

Згідно довідки КП «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» від 07.06.2012р. № 14/1202
право приватної власності на нерухоме
майно зареєстровано за ОСОБА_3 на
підставі договору дарування (а.с. 14), що
також підтверджується і копією витягу
про реєстрацію права власності №11359952
від 27.07.2006 року, реєстраційний № 15146790
(а.с. 15).

В ході розгляду даної цивільної справи
судом було роз'яснено позивачці її
право на обов'язкову частку спадщини, і
22.10.2013 року ОСОБА_1 подала заяву до
Восьмої дніпропетровської державної
нотаріальної контори про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_3, що
підтверджується витягом про
реєстрацію в Спадковому реєстрі № 35483532
від 22.10.2013 року (а.с. 27).

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків, зокрема є договори й інші
правочини.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214
Цивільного процесуального кодексу
України, під час ухвалення рішення суд
зокрема має вирішити чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються.

В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Змістом ст. 57 Цивільного
процесуального кодексу України
визначено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного
процесуального кодексу України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

У відповідності до ст. 203 Цивільного
кодексу України, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 204 Цивільного кодексу
України встановлено, що правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Змістом ст. 205 Цивільного кодексу
України визначено, що правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків. У випадках, встановлених
договором або законом, воля сторони до
вчинення правочину може виражатися її
мовчанням.

Статтею 209 ЦК України передбачено
нотаріальне посвідчення правочину,
обов'язкове щодо договорів дарування
нерухомих речей згідно ст. 719 ЦК
України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи позивача ОСОБА_1 про можливість
розпорядження спадкоємцем обдарованої
особи подарованим нерухомим майном не
є такими, що свідчать про недійсність
оспорюваного договору дарування,
оскільки він укладений у визначеній
законом формі, волевиявлення
дарувальника не ставиться під сумнів.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ
групи (а.с. 16), а також ветераном війни -
учасником війни (а.с. 17), судові витрати
відповаідно до ст. 88 ЦПК України
компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 203, 209, 215 ЦК України,
ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 224-225
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
відмовити.

Судові витрати компенсувати зарахунок
держави.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яка може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на заочне рішення
суду може бути подана позивачем, а
відповідачем - у разі відмови судом
першої інстанції у задоволенні заяви
про перегляд заочного рішення, до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Самарський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя
А.О. Сухоруков