У х в а л а

іменем україни

25 грудня 2013 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: суддів: Євтушенко О.І.,
Євграфова Є.П., Іваненко Ю.Г.,
Завгородня І.М., Ситнік О.М.,розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання частково недійсним заповіту,
договору довічного утримання, визнання
права власності на частину житла і
будівельні матеріали, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення
Корольовського районного суду
Житомирської області від 30
квітня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області
від 23 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2010 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що перебувала з ОСОБА_8 у
зареєстрованому шлюбі до 1993 рік, під
час якого, вони за спільні кошти,
придбали квартиру АДРЕСА_1, а також
гараж НОМЕР_1 в кооперативі «Промінь».
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8
помер. Спільний заповіт щодо майна,
набутого під час шлюбу, не складали та
поділ спільного майна після 1993 року не
здійснювали. Посилаючись на те, що
після смерті колишнього чоловіка їй у
нотаріальній конторі стало відомо, що
все майно, в тому числі її частку у
цьому майні, колишній чоловік заповів
ОСОБА_7 і їй же за договором довічного
утримання у власність перейшла вся
квартира АДРЕСА_1, позивачка просила
задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира Житомирської області
від 30 квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 26 червня 2013
року, позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано недійсним договір довічного
утримання від 17 серпня 2006
року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7,
посвідчений та зареєстрований за № 4222
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
в частині передачі у власність
ОСОБА_7 Ѕ частини кв. АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ
частину кв. АДРЕСА_1.

У задоволенні позову в частині
визнання частково недійсним заповіту
від імені спадкодавця ОСОБА_8
на користь ОСОБА_7, посвідчений 16 грудня
2003 року приватним нотаріусом
Житомирського міського нотаріального
округу ОСОБА_12 відмовлено.

У задоволенні вимог про визнання за
ОСОБА_6 право власності на будівельні
матеріали, з яких побудований гараж в
кооперативі «Промінь» по АДРЕСА_2
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
в частині задоволення позовних вимог,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити.

Рішення суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог ніким не
оскаржується, тому не є предметом
касаційного розгляду.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 в
частині визнання недійсним договору
довічного утримання та визнання права
власності, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з їх
обґрунтованості та доведеності.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2
року помер ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті
відкрилась спадщина на квартиру
АДРЕСА_1, автомобіль та гараж НОМЕР_1 у
гаражному кооперативі «Промінь», який
не введений в експлуатацію.

ОСОБА_8 16 грудня 2003 року заповів все
належне йому майно відповідачці ОСОБА_7
та 17 серпня 2006 року їй же передав у
власність спірну квартиру на підставі
нотаріально посвідченого договору
довічного утримання.

Позивач просила суд визнати недійсними
оспорювані заповіт та договір
довічного утримання, оскільки вважає,
що спірними правочинами порушенні її
права на частину спільного майна
подружжя, право власності на яке
просить визнати за нею.

Судами на підставі наданої головою
ЖБК№2 довідки від 24 січня 2008 року № 42
встановлено, що починаючи з 1968 року
ОСОБА_8 був членом ЖБК №2 і в березні 1992
року ним повністю був сплачений пай за
спірну квартиру АДРЕСА_1. Право
власності на спірну квартиру за
померлим було зареєстроване у 2006 році.

Судами, також, встановлено, що
позивачка перебувала у шлюбі з
померлим до 1993 року, що підтверджено
свідоцтвом про розірвання шлюбу, а
пайові внески за спірну квартиру були
сплачені ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в період
шлюбу.

Відповідно до пункту 23 Постанови
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року судам, вирішуючи спори
між подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та ухвали апеляційного суду,
слід зазначити, що до правовідносин
стосовно укладення договору довічного
утримання підлягають застосуванню
правові норми як ЦК України, так і СК
України.

Отже, виходячи з наведених норм, які
були чинні на час розірвання шлюбу між
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та норм чинних на час
укладання договору довічного
утримання, спірна квартира є об'єктом
спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, за взаємною згодою.

Частиною 2 та 3 цієї статті передбачено,
що при укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України
правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Частиною 1 ст. 67 СК України передбачено,
що дружина, чоловік мають право укласти
з іншою особою договір купівлі-продажу,
міни, дарування, довічного утримання
(догляду), застави щодо своєї частки у
праві спільної сумісної власності
подружжя лише після її визначення та
виділу в натурі або визначення порядку
користування майном.

Як убачається з матеріалів справи, при
укладенні договору довічного
утримання від 17 серпня 2006 року ОСОБА_8
не отримав посвідчену письмову згоду
на відчуження спільного майна від
іншого співвласника ОСОБА_6

Таким чином, суди попередніх інстанцій
дослідивши всі доводи сторін у справі,
не порушуючи вимог ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод щодо справедливого судового
розгляду, дійшли обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
задоволення вимог в частині визнання
недійсним договору довічного
утримання від 17 серпня 2006 року,
укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін
Корольовського районного суду
Житомирської області від 30 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 23 червня 2013
року, оскільки судові рішення законні
та обґрунтовані, а доводи касаційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду
Житомирської області від 30 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 23 червня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко Судді:Є.П.
Євграфова І.М. Завгородня
Ю.Г.Іваненко О.М. Ситнік