АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Мірошниченко Н.В. Доповідач -
Слоквенко Г.П. Категорія 05
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року Апеляційний
суд Дніпропетровської області у
складі:

головуючого
судді - Слоквенка Г.П.,

суддів
- Кочкової Н.О., Максюти Ж.І.,

при секретарі
- Кочержинська А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа Восьма дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
визначення обов'язкових часток на
майно за апеляційною скаргою
Дніпропетровської міської ради на
рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 серпня 2013 року,-

В С Т А Н О В
И В:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом та просив
визначити частку в праві спільної
сумісної власності у квартирі АДРЕСА_1
за померлою дружиною ОСОБА_3.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 серпня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.
Визначено ? частку померлої ОСОБА_3 в
праві спільної сумісної власності у
квартирі АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська
міська рада посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просили скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволені позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 19 травня 1997 року,
позивачу та його дружині ОСОБА_3
належить квартира АДРЕСА_1 на праві
спільної сумісної власності (а.с. 8,9).
Жінка позивача - ОСОБА_3 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія
свідоцтва про смерть (а.с.7). Після її
смерті, позивач, як єдиний спадкоємець,
фактично прийняла спадщину, так як
проживав з нею за однією адресою та
була у цій квартирі зареєстрованим.
Позивач звернулася з заявою до Восьмої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори про видачу їй
свідоцтва про право на спадщину за
законом, однак постановою нотаріуса
від 22 червня 2013 року їй було відмовлено
у видачі свідоцтва у зв'язку з тим, що за
життя спадкодавця між співвласниками
не був укладений договір про поділ
нерухомого майна, а програмне
забезпечення Державного реєстру прав
на нерухоме майно не передбачає
технічної можливості реєстрації права
власності на спільну сумісну власність
на нерухоме майно без зазначення
частки цього майна (а.с.24).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1
інстанції виходив із того, що у разі
відмови нотаріуса видати свідоцтво про
право на спадщину спадкоємці учасника
спільної сумісної власності мають
право звернутися з позовом про
визначення частки майна, належної
померлому на праві спільної сумісної
власності. А зі змісту ст. 357 ЦК
вбачається, що під терміном
«визначення часток» законодавець
розуміє визначення (встановлення)
розміру частки співвласника у
спільному сумісному майні.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права: згідно із ч. 4 ст.
355 ЦК України спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно.

А у відповідності до ч. 1 ст. 357 ЦК
України частки у праві спільної
часткової власності вважаються
рівними, якщо інше не встановлено за
домовленістю співвласників або
законом.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК
України, передбачено, що у разі виділу
частки майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
кожного із співвласників у праві
спільної сумісної власності є рівними,
якщо інше не встановлене домовленістю
між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі
поділу майна, що є у спільній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив обставини по
справі, дав їм належну правову оцінку і
обґрунтовано задовольнив вимоги про
відшкодування майнової та моральної
шкоди.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються, судом першої інстанції у
досить повному обсязі з'ясовані
обставини справи, доводи сторін
перевірені та їм дана належна оцінка,
тому апеляційний суд приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, доводи апеляційної
скарги не спростовують правильність
висновків суду, тому рішення слід
залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги
зводяться до переоцінки доказів по
справі і незгоди з висновками суду по
їх оцінці, тоді як, згідно ст. 212 ЦПК
України, оцінка доказів є виключним
правом суду.

Керуючись ч.3 ст. 209, 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 серпня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: