Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2013 р. Дніпровський районний
суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Гончарука
В.П.

при секретарі - Погорілій К.В

розглянувши у відкритому судовому
засіданні залі суду цивільну справу за
позовом Державного підприємства
«Дарницький вагоноремонтний завод» до
ОСОБА_1 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду, з позовом
про визнання відповідача таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивує тим, що будинок
АДРЕСА_1 в якому розміщено гуртожиток
перебуває на балансі позивача ДП ДВРЗ
та обліковується за інвентарним
номером 510023.

Відповідач ОСОБА_1 з 14.09.1981 р. по 13.06.2008
р. працював в ДП ДВРЗ на посаді коваля -
штампувальника та був звільнений на
підставі наказу №579 від 13.06.2008 р. в
зв'язку з виходом на пенсію.

Понад 6 місяців відповідач ОСОБА_1 не
проживає в гуртожитку, що
підтверджується актами наданими до
суду, в зв»язку з чим позивач
посилається на вимоги ст.. ст.. 71, 72
Житлового Кодексу України та просить
визнати відповідача ОСОБА_1, таким, що
втратив право на користування жилим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити, надавши
пояснення, що викладені в позовній
заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в ході судового
розгляду заперечував щодо задоволення
вказаного позову, обґрунтовуючи це тим,
що вказаний позов не обґрунтований та
не ґрунтується на об'єктивних даних.

Кімната в гуртожитку, розташована за
адресою АДРЕСА_1 є єдиним його житлом в
якій він постійно проживає, але так - як
він працює на даний час охоронцем то в
деякі дні він може бути відсутній за
місцем свого проживання, крім того він
постійно сплачує комунальні послуги за
проживання в гуртожитку, зазначивши
при цьому, що йому нічого не відомо про
акти, що подані позивачем до
матеріалів справи, які підтверджують
його не проживання в зазначеному
гуртожитку.

В ході судового розгляду також були
допитані свідки: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
які підтвердили постійне проживання
відповідача ОСОБА_1 в гуртожитку,
розташованого по АДРЕСА_1, зазначаючи,
що останній мешкає в одній кімнаті зі
свідком ОСОБА_2 тривалий період часу.

Суд заслухавши учасників судового
процесу, свідків, дослідивши матеріали
справи встановив наступне, що
відповідно до вимог ст.. 6 Ж К
Української РСР передбачено, що жилі
будинки і жилі приміщення
призначаються для постійного
проживання громадян, а також для
використання у встановленому порядку
як службових жилих приміщень і
гуртожитків.

Статтею 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених позовних
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1 з 1981 р. та займає одне
койко - місце на 5 - му поверсі
гуртожитку.

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу
Україннської РСР при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається житлове
приміщення на протязі шести місяців, а
відповідно до ст. 72 Житлового кодексу
Українсьеої РСР визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщення внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки проводиться в
судовому порядку.

Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року за № 2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням,
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності суд може продовжити
пропущений строк.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального
кодексу України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Суд критично ставиться до доказів
наданих позивачем, а саме до актів
складених 21.01.2013 р., 4.02.2013 р., 11.03.2013 р.,
22.04.2013 р.,16.05.2013 р.,17.06.2013 р., 29.07.2013 р., що
підтверджують не проживання
відповідача за вказаною адресою, так
-як вказані акти складені у відсутність
коменданта гуртожитку, без огляду
кімнати відповідача, опитування
сусідів та ін.. та обставини вказані в
зазначених актах повністю
спростовуються доказами, що були
досліджені в ході судового розгляду.

Також відповідач ОСОБА_1 не втратив
користування житловим приміщенням у
відповідності до вимог ст.. 132 ЖК
Української РСР .

Таким, чином судом встановлено, що
позивачем не надано доказів в
обґрунтування своїх позовних вимог.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК
України

На підставі викладеного, керуючись 71,72
ЖК Української РСР, ст.ст.8, 10, 60, 209, 212, 215
ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Державного
підприємства «Дарницький
вагоноремонтний завод» до ОСОБА_1 про
визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням - відмовити.

Рішення суду, може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва протягом 10
днів з дня проголошення рішення.

Cуддя