Справа № 1327/790/12
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/3203/13
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи: 46
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і
Ванівського О.М.,

при секретарі Служалі А.Ю.,

за участю ОСОБА_3 і її представника
ОСОБА_4; ОСОБА_5 - представника
відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_7,
представника ОСОБА_3, на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 18 січня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2012 року ОСОБА_7 в інтересах
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
громадянина Італійської Республіки
ОСОБА_6 (позовні вимоги по якому
неодноразово уточнювались) про поділ
спільного майна подружжя, що
знаходиться на території України, у
якому в кінцевій редакції позовних
вимог просила суд виділити їй у
власність квартиру АДРЕСА_1 та квартиру
АДРЕСА_2, а решту майна (а саме -
нежитлове приміщення у АДРЕСА_3; 1/2
ідеальну частину нежитлової будівлі по
АДРЕСА_4; квартиру АДРЕСА_5; квартиру
АДРЕСА_6 та автомобіль марки „Toyota FJ
Cruiser”, д.н.з. НОМЕР_1) - залишити у
власності відповідача.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позовних вимог відмовлено і
представник позивачки ОСОБА_7
оскаржила його в апеляційному порядку.

Апелянт просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги, покликаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи та на
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Звертає увагу на те, що шлюбний
контракт між сторонами спору не
укладався та вважає, що при укладенні
шлюбу між ними не було здійснено вибору
права, за яким регулюється поділ
їхнього майна, у письмовій формі, як це
передбачено ст.ст. 61 і 62 Закону України
„Про міжнародне приватне право".

Вважає, що обраний подружжям позивачки
та відповідача при укладенні їхнього
шлюбу у Італійській Республіці режим
окремого володіння майном стосувався
лише майна, що знаходилося на території
Італії, оскільки не був приведений у
відповідність до норм українського
законодавства.

Вважає неправомірним посилання суду на
те, що судом Італійської Республіки вже
врегульовано питання поділу між
позивачкою та відповідачем спільного
майна, оскільки вважає, що жоден суд
Італії не вправі був приймати будь-яке
рішення стосовно майна, що знаходиться
на території України, оскільки це
питання - виключна компетенція
українського суду.

Вважає, що майно, що знаходиться на
території України і було придбаним
сторонами спору за час їхнього шлюбу,
ніколи не ділилося, а відтак вважає, що
позивачка вправі була пред'являти
позов про його поділ.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта і її представника на
підтримання доводів апеляційної
скарги та заперечення цих доводів зі
сторони представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Статтями 61 і 62 Закону України „Про
міжнародне приватне право" подружжю
надано право обрати для регулювання
майнових наслідків шлюбу право
особистого закону одного з подружжя
або право держави, у якій один з них має
звичайне місце перебування, або,
стосовно до нерухомого майна, право
держави, у якій це майно знаходиться, а
також встановлено, що вибір такого
права має бути здійснений у письмовій
формі або явно випливати з умов
шлюбного договору.

Сторонами спору визнається (зокрема -
стверджується у доводах апеляційної
скарги), що шлюбний договір між ними не
укладався і вибір права (для
регулювання майнових наслідків шлюбу)
у письмовій формі не здійснювався, а
відтак ці обставини (в силу норми ч.1 ст.
61 ЦПК України) доказуванню не
підлягають.

Оскільки позивачка по справі була і (на
її твердження) продовжує залишатися
громадянкою України, а відповідач - був
і продовжує залишатися громадянином
Італії, спільний особистий закон
подружжя (право держави, громадянином
якої вона є, - ч.1 ст. 16 „Про міжнародне
приватне право") між сторонами спору
був і є відсутнім.

Як стверджується матеріалами справи та
що визнала в суді апеляційної
інстанції сама позивачка, з 1998 року і по
даний час місцем її постійного
проживання є Італія.

Місцем проживання відповідача ОСОБА_6
також є Італія.

Таким чином, місцем постійного
проживання обох сторін спору з 1998 року
і по даний час є Італія, законами якої
вони керувалися, як при укладенні шлюбу
між собою, так і при процедурі їх
розлучення.

За вище наведених обставин слід
керуватися правовою нормою, яка
передбачена частиною 1 ст. 60 Закону
України „Про міжнародне приватне
право" і якою встановлено, що правові
наслідки шлюбу визначаються правом
держави, у якій подружжя мало останнє
спільне місце проживання, за умови, що
хоча б один з подружжя все ще має місце
проживання у цій державі.

Сторонами спору також визнається
(зокрема - стверджується у доводах
апеляційної скарги), що при укладенні
шлюбу між сторонами спору 21.02.1998 року в
Італії між згаданим подружжям було
обрано режим окремого володіння
майном, а відтак ця обставина (в силу
норми ч.1 ст. 61 ЦПК України) доказуванню
також не підлягає.

Позивачкою (апелянтом) не було подано
до суду будь-яких доказів, які можна
було б визнати належними і допустимими,
про те, що згаданий режим окремого
володіння майном стосується лише
майна, що знаходиться на території
Італії, і не розповсюджується на майно,
яке знаходиться за її межами, зокрема -
в Україні, а відтак доводи апеляційної
скарги в цій частині до уваги
прийматися не можуть.

В Короткому витягу з акту про одруження
між громадянином Італії ОСОБА_6 та
громадянкою України ОСОБА_3, виданому
відділом запису актів цивільного стану
комуни Кампогалліано провінції Модена
та поданому до суду в якості доказу і в
обгрунтування позовних вимог самою
позивачкою, міститься посилання на те,
що „Заявою, що знаходиться в акті про
одруження, ... подружжя обрало режим
поділу майна. 15/11/2007 р. Суд м. Модена
затвердив протокол розлучення,
зробленого за взаємною згодою, який був
підписаний 12/11/2007 р. між ОСОБА_6 і
ОСОБА_3, вказаного тут акту про
одруження" (т.1, а.с. 6).

Пунктом 15 Протоколу розлучення за
взаємною згодою, „який був підписаний
12/11/2007 р. між ОСОБА_6 і ОСОБА_3" та
затверджений 15.11.2007 року постановою
суду м. Модена (які також подані до суду
в якості доказів і в обгрунтування
позовних вимог самою позивачкою),
встановлено, що „15. Члени подружжя, в
режимі поділу майна, розуміють і
заявляють, що вже раніше визначили всі
економічно-майнові відносини між собою
і що вони не мають також більше ні на що
претендувати один в одного під жодним
приводом/причиною, а також в
майбутньому ..." (т.1, а.с. 96-98).

Як вбачається з вище наведеного,
сторони спору ще у листопаді 2007 року
досягли згоди щодо економічно-майнових
відносин між собою (без будь-яких
винятків, в т.ч. - і щодо місця
знаходження майна) та задекларували
відсутність будь-яких претензій один
до одного з цього приводу у майбутньому
і ця домовленість затверджена судом
відповідним судовим рішенням, яке є
чинним.

За вище наведених обставин колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дав належну оцінку всім обставинам і
доказам по справі в їх сукупності та
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому приходить до висновку про те, що
підстави для його скасування відсутні
і апеляційну скаргу на нього, яка не
спростовує висновків рішення суду,
слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7,
представника ОСОБА_3, відхилити та
залишити рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 18
січня 2013 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: