Номер провадження 2/259/1383/2013
Справа № 259/4965/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" грудня 2013 р.
м.
Донецьк

Куйбишевський районний суд міста
Донецька в складі:

головуючого судді:
Добнєва С.С.,

при секретарі:
Юркіній Ю.Є.,

за участю представника позивача:
ОСОБА_1,

відповідача:
ОСОБА_2,

представника відповідача:
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя, визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И В :

31 травня 2013 позивачка звернулася до
суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2
в якому просить визнати квартиру
АДРЕСА_1 сумісною власністю сторін та
визнати за кожним по ? частки
вищевказаної квартири.

Свої вимоги мотивує наступним. З 04.10.2002
по 27.09.2010 сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають
малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. 16.09.2010 року на
підставі рішення суду шлюб між
сторонами розірвано. Після розірвання
шлюбу сторони проживають окремо,
спільного господарства не ведуть.

Сторони мають майно, яке є об'єктом
правом спільної сумісної власності
подружжя, яке в добровільному порядку
відповідач ділити категорично
відмовляється, вважає, що усе майно
належить безпосередньо йому. На
сьогоднішній день сторони мають спір,
який находиться у провадженні
Кіровського районного суду м. Донецька
про поділ автомобілів.

Крім того, відповідачу належить на
праві власності трикімнатна квартира
АДРЕСА_1, яку було придбано у період
коли сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, на кошти, які
належали родині на праві спільної
сумісної власності.

Відповідно до кредитного договору №
56/К від 27.12.2007 Донецьким регіональним
управлінням Державної спеціалізованої
фінансової установи «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву» було надано сім`ї в особі
позичальника ОСОБА_2 прямий адресний
кредит у сумі 241439,00грн. строком
повернення 120кварталів з дати
укладання кредитного договору. Кредит
цим договором на давався на
будівництво (реконструкцію) житла
загальною площею 74,9 кв.м., згідно з
проектом за адресою АДРЕСА_1.
Відповідно до умов укладеного договору
позивальник має право разом з членами
сім`ї володіти та користуватися
збудованим (реконструйованим) житлом з
моменту оформлення свідоцтва про право
власності та укладання з фондом
договору про іпотеку, в якому
визначаються умови користування
житловим приміщенням протягом терміну
погашення кредиту позичальником.
Згідно з договором іпотеки від 30.04.2010
для забезпечення своєчасного
виконання зобов'язань за кредитним
договором № 56/К від 27.12.2007 ОСОБА_2
передає в іпотеку фонду цілу квартиру
АДРЕСА_1, збудовану за рахунок коштів
кредиту. На укладання цього договору
надана згода дружини ОСОБА_4 посвідчена
нотаріально, що свідчить предмет
іпотеки є спільною сумісною власністю
сторін.

У зв'язку з тим, що відповідач жодним
чином не визнає, що квартира АДРЕСА_1 є
об'єктом права спільної сумісної
власності та не бажає домовитися з
позивачем про порядок її поділу,
позивачка вимушена звернутися до суду.

Позивачка ОСОБА_4 до судового засідання
не з'явилася, про час та місце розгляду
справу була повідомлена належним
чином, надала до суду заяву в якій
просила розглянути справу та ухвалити
рішення без її участі.

Представник позивача ОСОБА_1, яка діє на
підставі договору про надання послуг
адвоката, у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала у повному обсязі,
просила їх задовольнити посилаючись на
обставини викладенні у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3, який діє на підставі
довіреності, у судовому засідання
позов не визнали у повному обсязі,
посилаючись на те, що вказаний позов є
необґрунтованим, оскільки по-перше
позивач звертається до суду із позовом
про поділ майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності, хоча позовними
вимогами є вимоги про визнання
квартири АДРЕСА_1 спільною власністю
позивача та відповідача та визнання за
цими ж особами права власності за
кожним на ? частку вказаної квартири.
Крім того, відповідач наголошував, що
за час шлюбу кредит за спірну квартиру
було погашено у незначному розмірі -
45144,79грн., а тому саме ці сума, в разі
поділу майна подружжя підлягає поділу,
проте позивач такої вимоги не висуває.
Надали до суду письмові заперечення
проти позову, які долучено до
матеріалів справи.

Суд, заслухавши пояснення учасників
процесу, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, приходить до
наступного.

З 04.10.2002 по 27.09.2010 сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі.
Рішенням Кіровського районного суду м.
Донецька від 16.10.2010 шлюб між сторонами
розірвано.

Від спільного шлюбу сторони мають
двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В судовому засідання достовірно
встановлено, що з моменту розірвання
шлюбу сторони проживають окремо,
шлюбні відносини не підтримують,
спільне господарство не ведуть.

27.12.2007 між Донецьким регіональним
управлінням Державної спеціалізованої
фінансової установи «Державний фонд
сприяння молодіжному житловому
будівництву» та сім`єю ОСОБА_6 в особі
позичальника ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № 56/К, відповідно до
якого позичальник отримав прямий
адресний кредит у сумі 241439,00грн.
строком повернення 120кварталів з дати
укладання кредитного договору. Кредит
цим договором надавався на будівництво
(реконструкцію) житла загальною площею
74,9 кв.м., згідно з проектом за адресою
АДРЕСА_1. Відповідно до умов укладеного
договору позивальник має право разом з
членами сім`ї володіти та
користуватися збудованим
(реконструйованим) житлом з моменту
оформлення свідоцтва про право
власності та укладання з фондом
договору про іпотеку, в якому
визначаються умови користування
житловим приміщенням протягом терміну
погашення кредиту позичальником.

В забезпечення своєчасного виконання
зобов'язань за кредитним договором №
56/К від 27.12.2007 між тими самими сторонами
30.04.2010 було укладено договір іпотеки
квартири, збудованої за рахунок коштів
пільгового довготермінового кредиту,
відповідно до якого ОСОБА_2 передає в
іпотеку фонду цілу квартиру АДРЕСА_1,
збудовану за рахунок коштів кредиту.

Відповідно до п. 1.9 вищевказаного
договору іпотеки зазначено, що предмет
іпотеки є спільною сумісною власністю
та на укладання цього договору надана
згода дружини іпотекодавця ОСОБА_4.
Вказаний договір іпотеки квартири є
нотаріально посвідченим.

Проте, як вбачається зі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно від
30.03.2010 та витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно спірна
квартира АДРЕСА_1 повністю належить на
праві приватної власності
відповідачеві по справі ОСОБА_2

Статтею 60 СК України встановлено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено,
що об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що
перебуває на праві спільної сумісної
власності подружжя, належить кожному з
них незалежно від того, в який момент
здійснюється поділ: під час шлюбу або
після його розірвання. Поділ може бути
здійснений як за домовленістю
подружжя, так і за судовим рішенням. В
основу поділу покладається презумпція
рівності часток подружжя, яка може бути
спростована домовленістю подружжя або
судовим рішенням.

Частинами 1,2 ст.70 СК України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Сутність поділу полягає в тому, що
кожному з подружжя присуджуються в
особисту власність конкретні речі, а
також здійснюється розподіл майнових
прав та обов'язків. При здійсненні
поділу в судовому порядку суд має
виходити з презумпції рівності часток.
При винесенні рішення суд має
керуватися "обставинами, що мають
істотне значення", якими можуть бути,
насамперед, ступінь трудової та (або)
фінансової участі кожного з подружжя в
утриманні спільного майна, зроблених
поліпшеннях, доцільність та
обґрунтованість укладених правочинів,
спрямованих на розпорядження спільним
майном, наявність або відсутність
вчинення одним з подружжя дій, що
порушують права другого з подружжя,
суперечать інтересам сім'ї,
матеріальне становище співвласників
тощо. Поділ спільного сумісного майна
подружжя здійснюється з визначення
кола об'єктів спільної сумісної
власності подружжя і встановлення
їхньої вартості. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи
(абзац перший пункту 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" від 21 грудня
2007 р. N 11). Поділу підлягає усе майно, що є
у спільній сумісній власності.

Оскільки судом достовірно встановлено,
що сторонами, як подружжям, набуто у
власність квартиру АДРЕСА_1, яка
відповідно до ч.1 ст. 60 СК України, є
спільною сумісною власністю подружжя,
і на яку сторони, як подружжя, мають
рівні права на володіння, користування
і розпорядження цим майном, тому суд
вважає можливим позов в частині
визнання спірної квартири спільною
сумісною власністю подружжя необхідно
задовольнити та в силу ст. 368 ЦК України,
відповідно до якої частки в праві
спільної сумісної власності
вважаються рівними, визнати за
позивачкою право власності на ? частку
спірної квартири.

Щодо вимоги позивача про визнання
права власності на ? частку спірної
квартири за ОСОБА_2 то вказана вимога
задоволенню не підлягає оскільки
задоволення даної вимоги порушуватиме
права та законні інтереси відповідача,
оскільки відповідно до статті 392
Цивільного кодексу України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, тобто з вимогою про
визнання права власності особа має
звернутися особисто.

Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню судові
витрати у вигляді сплаченого
позивачем судового у сумі 229,40грн.

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, визнання права власності -
задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судовий збір у розмірі 229 (двісті
двадцять дев'ять) гривень 40 копійок.

Повний текст рішення виготовлено 31
грудня 2013 року.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Донецької області на
протягом десятьох днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -