Справа № 463/63/13
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/4142/13
Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

При секретарі: Рванцовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 28 березня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до Науково -
дослідного економічного інституту,
третя особа - Ліквідаційна комісія
Львівського відділення науково -
дослідного інституту Міністерства
економіки України про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити
та стягнути з відповідача в його
користь 203063,01 грн., з яких 110 200 грн. -
заборгованість по заробітній платі,
69160, 54 грн. середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні з
роботи та 23 702,47 грн. індексації
заборгованої заробітної плати.

Апелянт вважає, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін на підтримання та
заперечення скарги, дослідивши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що така
підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України
передбачено, що в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

У відповідності до ст. 238 КЗпП України
при розгляді трудових спорів у
питаннях про грошові вимоги, крім вимог
про виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи
(стаття 235), орган, який розглядає спір,
має право винести рішення про виплату
працівникові належних сум без
обмеження будь-яким строком.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 працював на посаді директора
Львівського відділення Науково -
дослідного економічного інституту
Міністерства економіки України з 2001
року.

Згідно наказу ДП "НДЕІ МЕУ" №28 від 12
грудня 2006 року ЛВ НДЕІ було ліквідовано
та 18 квітня 2007 року внесено відповідний
запис в єдиний державний реєстр.

В лютому 2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до НДЕІ МЕУ про стягнення
заборгованості по заробітній платі в
сумі 110 200 грн. за період з березня 2005
року по грудень 2008 року, 74 400 грн.
середньої заробітної плати за час
затримки виплати розрахункових та 23 702
грн. 47 коп. індексації заробітної плати,
а всього просив стягнути в його користь
208 302, 47 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач без поважних причин пропустив
строк звернення до суду, а також не
представив належних доказів на
підтвердження своїх позовних вимог.

Однак в повній мірі з висновком суду
першої інстанції погодитись не можна.

У відповідності до ст. 238 КЗпП України
вирішуючи питання про грошові вимоги
суд має право винести рішення про
виплату належних працівнику сум без
обмеження будь - яким строком.

Оскільки ж позивач звернувся в суд з
позовом про стягнення заборгованості і
невиплаті заробітної плати, то строки
давності до цих позовних вимог
застосовуватися не можуть.

А відтак суд першої інстанції не міг
відмовити позивачу в задоволенні
позову з підстав пропуску строку
звернення до суду. Рішення суду в цій
частині слід скасувати.

Що ж стосується суті позовних вимог, то
відповідно до п. 7.1 Положення про ЛВ
НДЕІ МЕУ керівництвом діяльності
відділення здійснює її директор, який
дії на підставі цього положення та
доручення, яке видається виконавчим
органом НДЕІ.

Згідно п. 8.2.4 положення - умови оплати
праці та матеріальне забезпечення
визначаються контрактом.

Як зазначалося вище, позивач працював
директором ЛВ НДЕІ, де на нього
покладалась організація роботи
відділення (в тому числі нарахування і
виплата заробітної плати працівникам).
В той же час позивач звернувся в суд з
позовом про стягнення заборгованості
по заробітній платі за 2005 - 2008 р.р., через
6 років з часу виникнення такої на його
думку.

При цьому, як на єдиний доказ такої
заборгованості позивач посилається на
довідку від 15 листопада 2010 року (про
розрахунок заборгованості). Дана
довідка підписана самим позивачем від
імені і керівника та бухгалтера
установи.

Однак сам позивач стверджує, що він
працював в установі до грудня 2008 року, а
згідно витягу з ЄДР ЛВ НДЕІ ліквідоване
18 квітня 2007 року.

А відтак станом на 15 листопада 2010 року
(на час видачі довідки) позивач не
перебував і не міг перебувати в
трудових відносинах з ЛВ НДЕІ МЕУ та не
міг складати і підписувати документи
ліквідованої установи.

Довідка ЛВ НДЕІ МЕУ №10/11 від 15
листопада 2010 року про розрахунок
заборгованості заробітної плати перед
ОСОБА_2 не може бути належним та
допустимим доказом по справі.

Жодних інших доказів наявності
заборгованості по заробітній платі
позивачем не представлено.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

А тому колегія суддів не вбачає підстав
для її задоволення в частині
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст.. 303,307 ч.1 п.2,309 ч.1 п.п.1,2,
3,4, 314 ч.2,316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 28 березня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до
Науково - дослідного економічного
інституту, третя особа - Ліквідаційна
комісія Львівського відділення
науково - дослідного інституту
Міністерства економіки України про
стягнення заборгованості по
заробітній платі та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Головуючий:

Судді: