Справа №2- 1721/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2013 р.
Тернівський районний суд м. Кривого
Рогу

у складі: головуючого, судді
- Тарасенко
О.В.

при секретарі
-
Ковалевської Л.В.

за участю:

представника позивача:
- ОСОБА_1

відповідача
- ОСОБА_2

представника відповідача
- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кривому Розі
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про розподіл майна, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду, з позовом, який був уточнений
28.01.2013 року, до ОСОБА_5 про розподіл
майна.

В обґрунтування позову зазначив, що з
ОСОБА_5 перебував у фактичних шлюбних
відносин з початку 2000 року.

Спільне життя з відповідачкою не
склалось, шлюбні відносини були
припинені в вересні 2008 року.

З самого початку мешкали в квартирі
відповідачки, проживали однією сім'єю,
вели спільне господарство. В квартирі
він був зареєстрований як член сім'ї
відповідача. Факт перебування з
відповідачкою у фактичних шлюбних
відносинах підтверджується актом та
довідкою з місця проживання, які
додаються, та можуть підтвердити
свідки.

В період шлюбних відносин вони з ОСОБА_5
придбали спільно майно, а саме:
мікроавтобус ГА332213СПГ, державний
реєстраційний № НОМЕР_1, вартістю - 25 000
грн., який придбали 23.11.2006 року; легковий
універсал-В Фольксваген КАДІ,
державний реєстраційний НОМЕР_2,
вартістю 120 000 грн., який придбали 04.08.2006
року. Всього на загальну суму : 145 000 грн.

Все зазначене майно було придбано за
спільні кошти сторін та зареєстровано
на ім'я відповідачки.

Згідно зі ст.70 Сімейного кодексу
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Аналогічне положення закріплено в ч.2
ст.372 Цивільного кодексу України де
зазначено, що у разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними.

В разі, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі і між; ними
склалися установленні відносини, що
притаманні подружжю, то в силу ст. 74 СК
України майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між; ними. На це майно також
поширюються правила щодо спільної
сумісної власності подружжя,
встановлені для осіб, що перебувають в
зареєстрованому шлюбі.

З загального переліку майна яке
належить їм з відповідачкою на праві
спільної сумісної власності він
претендує на: легковий універсал-В
Фольксваген КАДІ, державний
реєстраційний НОМЕР_2, вартістю 120 000
грн., а відповідачці залишити:
мікроавтобус ГА332213СПГ, державний
реєстраційний НОМЕР_1, вартістю - 25 000
грн. Різницю 35 000,0 грн. він згоден
сплатити відповідачці.

Він пропонував відповідачці поділити
спільне майно, але відповідачка
відмовилась, чим вимусила звернутися
до суду. Те, що майно яке підлягає
розподілу було придбано у період шлюбу
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію 23.11.2006 року транспортного
засобу мікроавтобус ГА332213СПГ,
свідоцтвом про реєстрацію 04.08.2006 року
транспортного засобу легковий
універсал-В Фольксваген КАДІ.

Просить поділити майно набуте за час
спільного проживання виділивши йому
легковий автомобіль універсал-В
«Фольксваген КАДІ», державний
реєстраційний НОМЕР_2, вартістю 120 000
грн., стягнувши з нього на користь
відповідача різницю вартості майна 35
000,0 грн.

Відповідачу ОСОБА_5 виділити
мікроавтобус ГА332213СПГ, державний
реєстраційний НОМЕР_1, вартістю - 25 000
грн., а також стягнути з неї судовий
збір, витрати ІТЗ та 500 грн. за правову
допомогу.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала у
повному обсязі.

Відповідач і її представник позов не
визнали, ОСОБА_5 пояснила, що з ОСОБА_4 у
фактичних шлюбних відносинах не
перебувала, зареєстрований у її
квартирі він був по договору під найму,
стосунки були сугубо ділові. Спірне
майно вона придбала за власні кошти, що
підтверджується кредитними
договорами, які вона сплачувала
самостійно, а з січня 2008 року у зв'язку
із ремонтом, вона мешкала за адресою
АДРЕСА_2 і ніяких стосунків з позивачем
не підтримувала, у зв'язку з чим просить
застосувати строк позовної давності та
відмовити у позові.

Вислухавши учасників процесу,
допитавши свідків, дослідивши письмові
докази, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК
України факт проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу
встановлюється у судовому порядку.
Встановлення такого факту, як правило
здійснюється з метою розподілу спільно
набутого майна. Оскільки позивач
пов'язує встановлення такого факту із
наступним вирішенням спору про
визнання права власності на майно,
придбане за час спільного проживання
без реєстрації шлюбу, спір вирішується
в позовному провадженні.

Факт спільного проживання сторін
однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, з
березня 2000 року по вересень 2008 року, в
судовому засіданні, крім пояснень
позивача і викладених ним в позові
доводів, також доведений показами
свідків, документами справи.

Так, згідно акту від 08.02.2011 року ОСОБА_4
проживав разом з ОСОБА_5 однією сім'єю,
вели спільне господарство в квартирі
АДРЕСА_1 з березня 2000 року по вересень
2008 року. (а.с.13).

Свідок ОСОБА_6, яка підписала вказаний
акт, також підтвердила факт спільного
проживання сторін, пояснила, що ОСОБА_4
та ОСОБА_5, в період з березня 2000 року по
вересень 2008 року, проживали однією
сім'єю, без реєстрації шлюбу, вели
спільне господарство та разом
займалися підприємницькою діяльністю.
Під час ремонту квартири сторони
приходили на квартиру, як разом так і
окремо, цікавилися виконанням ремонту.

Суд критично відноситься до пояснень
свідка ОСОБА_7, яка в судовому засіданні
пояснила, що ОСОБА_5 її сусідка, разом
вони проживають в одному будинку з дня
його здачі в експлуатацію, ОСОБА_4 не
знає і ніколи його в їх будинку не
бачила. Але її свідчення протирічять не
тільки зібраним по справі доказам, але
і свідченням відповідача по справі
ОСОБА_5

Факт проживання сторін однією сім'єю,
без реєстрації шлюбу не заперечується
і самим відповідачем, про що вона
зазначила у своїй заяві про
застосування спливу позовної давності,
але заперечувала тільки кінцевий
період такого проживання однією сім'єю,
а саме по грудень 2007 року, зазначивши,
що з січня 2008 року проживала окремо за
адресою АДРЕСА_2, у зв'язку з ремонтом
квартири і з цього часу з позивачем не
спілкувалася. (а.с.290).

Разом з тим, з показів допитаного в суді
свідка ОСОБА_8 - сина сторони по справі -
відповідача ОСОБА_5, вбачається, що
сторони проживали однією сім'єю з
початку 2000 року, коли мати повідомила,
що познайомилася з ОСОБА_4 і має намір
створити сім'ю. Він не заперечував і в
березні 2000 року ОСОБА_4 переїхав
мешкати до них . Вони разом вели спільне
господарство, разом відпочивали та
працювали, оскільки ОСОБА_4 був
працевлаштований слюсарем по ремонту
автомобілів. У 2006 році ОСОБА_4 був
зареєстрований в їх квартирі. Коли вони
стали спільно мешкати, ОСОБА_4 мав
власний автомобіль «Вольво», але після
ДТП він її продав, а гроші за її продаж
були використали як перший внесок для
придбання автомобіля «Фольксваген»,
вони всі разом їздили у м.
Дніпропетровськ в автосалон, де
автомобіль був зареєстрований на
матір. Мати та ОСОБА_4 проживали як
чоловік та жінка і він би не дозволив
прописати до себе у квартиру чужу
людину. Крім того за його порадою вони
придбали автомобіль «Газель», в зв'язку
з початком ремонту який потребував
значних витрат ОСОБА_4 виїжджав на
заробітки в Західну Україну. 07.11.2008 року
він зареєстрував шлюб і став мешкати у
своєї тещі, мати та ОСОБА_4 були
присутні на його весіллі і вона
представляла ОСОБА_4 як свого чоловіка.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні
пояснила, що відповідач ОСОБА_5 її
сваха, коли вони познайомилися, то вона
вважала, що ОСОБА_4 батько ОСОБА_10, в
кінці 2008 року її донька вийшла заміж за
ОСОБА_10 , на весіллі були ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, якого вона представляла як
свого чоловіка, а ОСОБА_4 називав її
зятя своїм сином і лише пізніше вона
довідалася , що ОСОБА_4 не рідний батько
ОСОБА_10. Сторони постійно їздили на
закупки, разом відпочивали та
працювали, тобто проживали однією
родиною.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12
пояснила, що з січня по вересень 2008
року, у зв'язку з ремонтом, ОСОБА_5 та її
син ОСОБА_10 мешкали в її квартирі за
адресою АДРЕСА_2, як жили ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 їй не відомо, мешкали вони разом
мабуть один рік, вона приходила до них
рідко і бачила ОСОБА_4 декілька разів.

Але свідчення ОСОБА_12 не можуть бути
покладені в основу судового рішення,
оскільки остання в даному будинку не
мешкала і її свідчення спростовуються
свідком ОСОБА_10 який безпосередньо
мешкав у квартирі свідка.

З пояснень свідка ОСОБА_13 встановлено,
що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 знає понад п'ять
років, у них був цивільний шлюб. ОСОБА_5
розповідала, що складає гроші на
автомобіль, з її слів ОСОБА_4 ніякої
допомоги не надавав

Суд вважає, що доводи відповідача та її
заперечення щодо кінцевого періоду
проживання з позивачем однією сім'єю
спростовуються дослідженими в суді
доказами, а факт наявності сім'ї між
ними, в період з березня 2000 року по
вересень 2008 року, доводиться як
поясненнями свідків так і письмовими
доказами, а саме актом з місця
проживання сторін, реєстрацією
позивача в квартирі відповідача (а.с.12 -
14).

З наданих суду доказів, чітко
вбачається факт існування сімейних
відносин між сторонами, які проживали в
одному будинку за адресою АДРЕСА_1, були
пов'язані спільним побутом, мали
взаємні права та обов'язки по
відношенню один до одного, а факт
виїзду ОСОБА_4 на заробітки в м.
Східниця не може бути доказом
припинення фактичних шлюбних відносин
між сторонами.

Відповідно до вимог, передбачених ст.3
СК України, сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки. Сім'я створюється, як на
підставі шлюбу, кровного споріднення,
усиновлення, а також і на інших
підставах не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства.

Згідно п.,п. 3-4 ст.368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено договором або
законом; майно, набуте в результаті
спільної праці та за спільні грошові
кошти членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім`єю, але не перебувають у шлюбі між
собою, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу щодо права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об'єктами права
спільної сумісної власності подружжя
можуть бути будь-які речі, за винятком
тих, які виключені з цивільного
обороту.

Відповідно до вимог ст.,ст. 69, 70 СК
України майно підлягає поділу між
подружжям в рівних частинах.

Згідно з п. 20 Постанови пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»,
встановлено, що при застосуванні ст. 74
СК України, що регулює поділ майна осіб,
які проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно врахувати,
що правило зазначеної норми
поширюється на випадки, коли чоловік та
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі і між ними склались
уставлені відносини, що притаманні
подружжю.

Позивач, 15.01.2002 року розірвав шлюб (а.с.14
зворотна сторона), а тому майно
придбане сторонами після розірвання
позивачем шлюбу є спільною сумісною
власністю сторін.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_13
пояснили, що зі слів ОСОБА_5 їм відомо,
що остання збирає гроші для придбання
автомобіля , а ОСОБА_4 ніякої
матеріальної допомоги їй не надавав.

Разом з тим, в силу положень ст., ст. 60, 74
СК України правовий статус майна як
спільної сумісної власності подружжя
визначається не придбанням майна за
спільні кошти, а наявністю укладеного
відповідно до закону між жінкою та
чоловіком шлюбу або ж проживання
однією сім'єю.

В період фактичних шлюбних відносин
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали спільно
майно, а саме: мікроавтобус
ГА332213СПГ, державний реєстраційний №
НОМЕР_1, вартістю - 25 000 грн., який
придбали 23.11.2006 року; легковий
універсал-В Фольксваген КАДІ,
державний реєстраційний НОМЕР_2,
вартістю 120 000 грн., який придбали 04.08.2006
року. Всього на загальну суму : 145 000 грн.
(а.с.10-11).

Вартість спірного майна сторонами не
оспорюється.

Тому суд вважає, що вищевказане майно є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, і відповідно до
ст.ст. 69, 70 СК України підлягає поділу
між подружжям в рівних частинах.

На майно, що є об`єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналіз вказаних норм права свідчить
про те, що на майно, нажите під час
проживання однією сім`єю без
реєстрації шлюбу, поширюється принцип
рівності часток, незалежно від того,
обидві особи мали самостійний дохід, чи
тільки одна з них.

Таким чином , суд вважає необхідним
встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу та визнати
мікроавтобус ГАЗ 32213 СПГ, державний
реєстраційний № НОМЕР_1, вартістю - 25 000
грн. та легковий автомобіль універсал-В
Фольксваген КАДІ, державний
реєстраційний НОМЕР_2, вартістю 120 000
грн., спільним сумісним майном ОСОБА_4
та ОСОБА_5

Поділити майно набуте за час спільного
проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_5, виділивши:
ОСОБА_4 - легковий автомобіль
універсал-В Фольксваген КАДІ,
державний реєстраційний НОМЕР_2,
вартістю 120 000 грн.; ОСОБА_5 -
мікроавтобус ГАЗ 32213 СПГ,
державний реєстраційний № НОМЕР_1,
вартістю - 25 000 грн., а також стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 47 500,0 грн.

Згідно ст.. ст.. 84, 88 ЦПК України,
стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 500,0
грн. за надання правової допомоги, 1 200,
грн.. судового збору та 120,0 грн. витрат
за інформаційно - технічне
забезпечення розгляду справи, а разом 1
820,0 грн.

На підставі ст. 368 ЦК України, ст., ст..3, 60,
61, 69, 70 СК України, керуючись ст.10,27,31,60, 84,
88, 209, 213-214 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
розподіл майна - задовольнити у
повному обсязі.

Встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу.

Визнати мікроавтобус ГАЗ 32213 СПГ,
державний реєстраційний № НОМЕР_1,
вартістю - 25 000 грн. та легковий
автомобіль універсал-В Фольксваген
КАДІ, державний реєстраційний НОМЕР_2,
вартістю 120 000 грн., спільним сумісним
майном ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Поділити майно набуте за час спільного
проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_5, виділивши:

ОСОБА_4 - легковий автомобіль
універсал-В Фольксваген КАДІ,
державний реєстраційний НОМЕР_2,
вартістю 120 000 грн.;

ОСОБА_5 - мікроавтобус ГАЗ 32213 СПГ,
державний реєстраційний № НОМЕР_1,
вартістю - 25 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 47
500,0 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
судові витрати, а саме судовий збір в
сумі 1 200,0 грн., витрати за інформаційно -
технічне забезпечення розгляду справи
в сумі 120,0 грн. та 500,0 грн. витрат за
надання правової допомоги, а разом 1 820,0
грн.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Тернівський районний суд м. Кривого
Рогу. Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: