УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
cудової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого
Гончара В.П.,

суддів: Амеліна
В.І,, Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Олійник А.С.

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Алуштинської
міської ради Автономної Республіки
Крим, Кримського республіканського
підприємства «Сімферопольське
міжміське бюро реєстрації та технічної
інвентаризації», третя особа -
Алуштинське відділення Кримського
республіканського підприємства
«Сімферопольське міжміське бюро
реєстрації та технічної
інвентаризації», про поділ будинку в
натурі, визнання права власності в
порядку спадкування, визнання
недійсними відомостей та за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Кримського
республіканського підприємства
«Сімферопольське міжміське бюро
реєстрації та технічної
інвентаризації» про поділ допоміжних
приміщень, визнання права власності на
господарські споруди, знесення
самочинної споруди, визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом, відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 15
травня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2001 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із вищевказаним позовом, в
обґрунтування посилаючись на те, що їй
на підставі свідоцтв про право на
спадщину за законом після смерті
матері ОСОБА_11 та батька ОСОБА_12 від 14
грудня 1989 року та від 12 лютого 1998
року, відповідно, належить 23/100 частини
будинку АДРЕСА_1. До складу 23/100 частин
вказаного будинку входять: жила
кімната 1-3 площею 18,9 кв. м у жилому
будинку - літ. А, приміщення № 2 у
веранді - літ. а, підвал, вбиральня - літ.
Д. 77/100 частин вищевказаного будинку та
підсобних приміщень належать іншим
співвласникам. Уточнивши позовні
вимоги, позивач просила провести поділ
будинку шляхом виділення їй в натурі
23/100 частин будинку, а саме: жилу кімнату
1-3 площею 18,9 кв. м у жилому будинку - літ.
А, приміщення № 2 на веранді - літ. а,
підвал; визнати за ОСОБА_13 право
власності на підсобні приміщення:
сарай - літ. Д, площею 11,1 кв. м, сарай -
літ. Е, площею 8,4 кв. м, сарай - літ. Ж,
площею 3 кв. м; визнати такими, що не
відповідають дійсності та виключити з
технічної документації на будинок та
технічного паспорту на квартиру
АДРЕСА_1 у будинку відомості про
належність до даної квартири сараю
розміром 2,20x2,45 площею 5,39 кв. м, сараю
розміром 3,25x2,5 площею 8,125 кв. м,
вбиральні розміром 2,35x1,8 площею 4,23 кв. м,
гаража розміром 8,1x3,4 площею 27,54 кв. м.

ОСОБА_5 звернулась до суду із
зустрічним позовом про поділ
допоміжних приміщень будинку АДРЕСА_1,
визнання права власності на
господарські споруди, знесення
самовільно збудованої споруди,
відшкодування моральної шкоди. В
обґрунтування вимог посилалась на те,
що на підставі договору
купівлі-продажу від 14 липня 2006 року
вона є власником квартири АДРЕСА_1.
ОСОБА_4 самовільно зайняла сараї,
власником яких була ОСОБА_14,
гараж, вбиральню, та одноособово
використовує загальний підвал, що
знаходиться під квартирою АДРЕСА_1 у
спірному будинку. Крім того, ОСОБА_5
просила визнати частково недійсним
свідоцтво про право власності у
порядку спадкування за законом, видане
14 грудня 1989 року на ім'я ОСОБА_4 після
смерті ОСОБА_11, на підставі якого
ОСОБА_4 успадкувала 23/200 частини будинку
АДРЕСА_1. ОСОБА_5 вважала що віднесення
споруд, зазначених у вказаному
свідоцтві про право власності, до 23/200
частин спірного будинку є помилковим,
оскільки 23/200 частин будинку належали
спадкодавцеві ОСОБА_16 на підставі
свідоцтва про право на спадщину від 30
березня 1960 року після смерті ОСОБА_13, а
ОСОБА_13 набула у власність 23/100 частини
будинку на підставі рішення суду від 24
вересня 1957 року, яким за останньою
визнано право власності на 23/100 частин
будинку, що складається з: жилої
кімнати площею 18,9 кв. м, підвального
приміщення, веранди та вбиральні з
вигребом.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 21
лютого 2013 року у позові ОСОБА_4
відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено
частково. Визнано частково недійсним
свідоцтво про право на спадщину на 23/200
частини домоволодіння АДРЕСА_1,
виданого 14 грудня 1989 року на ім'я
ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_11, в частині
включення до спадщини частини
домоволодіння АДРЕСА_1, а саме: жилого
будинку - літ. А, приміщень - 1-2, 2-1, 4-2,
підвалу - літ. п/А; приміщення - № 2 (36/100
частини та 23/100 частини); веранди - літ. а,
приміщення - №? 1-1 (31/100 частини),
приміщення - № 4-1 (38/100 частини); жилого
приміщення - літ. Б, жилою площею 35,8 кв.
м, веранди - літ. б, тамбуру - літ. б1,
ганку; сараїв - літ. В, Т, Е, Ж, споруд та
жилого приміщення - літ. А, загальною
площею 36 кв. м. Визнано за ОСОБА_5 право
власності на підсобні приміщення:
сарай - літ. Д, площею 11,1 кв. м; сарай -
літ. Е, площею 8,4 кв. м; вбиральню - літ. И,
площею 2,88 кв. м; гараж - літ. З, площею 27,54
кв. м. Визнано за ОСОБА_5 право спільної
сумісної власності на підвал - літ. А, у
розмірі 32/100 частини. Зобов'язано ОСОБА_4
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні власністю - квартирою
АДРЕСА_1 належній на праві власності
ОСОБА_5, шляхом знесення за власний
рахунок самовільно збудованого
тамбуру на веранді - літ. а, та
демонтування фанерної дошки з боку
самовільного побудованого тамбуру. У
задоволенні решти вимог ОСОБА_5
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 15
травня 2013 року рішення Алуштинського
міського суду Автономної Республіки
Крим від 21 лютого 2013 року в частині
позову ОСОБА_4 про визнання права
власності в порядку спадкування,
виключення даних з технічної
документації та в частині зустрічних
позовних вимог скасовано і ухвалено в
цій частині нове рішення. У позові
ОСОБА_4 про визнання права власності в
порядку спадкування відмовлено.
Визнано невідповідними дійсності та
зобов'язано Сімферопольське міжміське
бюро реєстрації та технічної
інвентаризації виключити з технічного
паспорту на квартиру АДРЕСА_1 дані про
приналежність до цієї квартири сараю
розміром 2,2х2,45, сараю розміром 3,25х2,5,
вбиральні розміром 2,35х1,8, гаража
розміром 8,1х3,4, підвалу розміром 8х2,2. У
зустрічному позові ОСОБА_5 про визнання
частково недійсним свідоцтва про
право на спадщину, визнання права
власності на підсобні приміщення,
зобов'язання усунути перешкоди у
користуванні та розпорядженні
квартирою АДРЕСА_1 шляхом знесення
тамбуру відмовлено. У решті рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на
невідповідність висновків
апеляційного суду обставинам справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи у позові ОСОБА_4, суд першої
інстанції, виходив з того, що виділення
ОСОБА_4 в натурі 23/100 частин будинку
неможливе, у зв'язку з відсутністю
технічних можливостей. Рішенням
народного суду Алуштинського району
Кримської області від 24 вересня 1957 року
за ОСОБА_13 визнано право власності на
23/100 частини будинку, які складаються з:
жилої кімнати площею 18,9 кв. м.,
підвального приміщення, веранди до
кімнати та вбиральні. До належної
ОСОБА_13 частини домоволодіння сараї -
літ. «Д», «Е», «Ж», не увійшли, тому
відсутні підстави для визнання за
ОСОБА_4 права власності у порядку
спадкування за законом на вказані
сараї. Крім того, спірні господарські
споруди не відносяться до частини
домоволодіння, що належить ОСОБА_4,
тому внесення їх до технічної
документації на частину домоволодіння,
яка належить ОСОБА_5 Л Я., не порушує
прав ОСОБА_4

Задовольняючи частково зустрічний
позов, суд першої інстанції виходив : з
того, що спірні господарські споруди на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 04 березня 1994 року були
приватизовані ОСОБА_17 та ОСОБА_18 разом
з приватизацією квартири АДРЕСА_1. У
подальшому квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
14 липня 2006 року придбала ОСОБА_5 разом
зі спірними допоміжними приміщеннями.
Самовільно зведеним тамбуром на
веранді - літ. а, користується ОСОБА_4,
тому остання повинна знести самовільну
будову, оскільки вона перешкоджає
ОСОБА_5 у користуванні її власністю.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині позову
ОСОБА_4 про визнання права власності в
порядку спадкування, виключення даних
з технічної документації та в частині
зустрічного позову, та ухвалюючи в цій
частині нове рішення про відмову у
позові ОСОБА_4 про визнання права
власності в порядку спадкування та
задоволення позову в частині
виключення даних з технічної
документації, та про відмову у
зустрічному позові про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину, визнання права власності
на підсобні приміщення, зобов'язання
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні квартирою, виходив із
того, що визнання за ОСОБА_13,
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 права власності на
господарські приміщення згідно до
положень ч. 4 ст. 25 ЦК України не можливе,
оскільки їх цивільна правоздатність
припинилась, у зв'язку зі смертю.
Господарські приміщення є спільною
сумісною власністю співвласників
багатоквартирного будинку, тому
відсутні підстави для визнання за
ОСОБА_5 права власності на частину
господарських приміщень без поділу
цього майна та припинення права
спільної сумісної власності. Доводи
зустрічного позову про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом знесення тамбуру на веранді не
заслуговують на увагу, оскільки на
момент придбання ОСОБА_5 квартири
спірний тамбур був побудований з
дозволу інших співвласників та ОСОБА_5
не надала доказів будівництва
вказаного тамбуру саме ОСОБА_4

Однак з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна, оскільки суд
дійшов їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами встановлено та не заперечується
сторонами, що домоволодіння АДРЕСА_1
складається з: жилого приміщення - літ.
А, підвалу - літ. п/а, веранди - літ. а,
жилого приміщення - літ. Б, веранди - літ.
б/, тамбура - літ. б1, ганків - літ. а1, а2,
сараїв - літ. В, Г, Д, Е, Ж, З, Л, навісів -
літ. И та К, інших споруд.

На підставі рішення Народного суду
Алуштинського району Кримської
області від 24 вересня 1957 року ОСОБА_13 на
праві власності належало 23/100 частини
домоволодіння АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 30 березня 1960 року
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 успадкували після
померлої ОСОБА_13 у рівних частках 23/100
частини домоволодіння АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право
на спадщину за законом після смерті
ОСОБА_11 від 14 грудня 1989 року та ОСОБА_12
від 12 лютого 1998 року, відповідно,
належить 23/100 частини будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 14 грудня
1989 року вказане домоволодіння
розміщене на земельній ділянці площею
719 кв. м, яка знаходиться у власності
Алуштинської міської ради, та
складається з: жилого приміщення - літ.
А, підвалу - літ. п/а, веранди - літ. а,
жилого приміщення площею 35,8 кв. м - літ.
Б, веранди - літ. б, тамбура - літ. б1,
ганку, сараїв - літ. В, Г, Е, Ж, споруд,
загальною площею 54,9 кв. м.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 12 лютого
1998 року вказане домоволодіння
складається з: жилого приміщення - літ.
А, підвалу - літ. п/а, веранди - літ. а,
ганків - літ. а1, а2, жилого приміщення -
літ. Б, веранди - літ. б1, тамбура, сараїв -
літ. В, Г, Д, Е, Ж, споруд.

38/100 частини вказаного домоволодіння
знаходились у володінні Алуштинського
відділу комунального господарства
(далі - Алуштинського ВКГ) та зазначені
в матеріалах інвентарної справи як
квартира АДРЕСА_1.

Згідно довідки Сімферопольського бюро
технічної інвентаризацій 18 серпня
1961 року співвласниками домоволодіння
АДРЕСА_1 є: Алуштинський відділ
комунального господарства - 38/100 частин,
ОСОБА_21 - 39/100 частин, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 -
23/100 частин.

Між співвласниками спірного
домоволодіння 09 лютого 1959 року було
укладено договір про зміну ідеальних
часток, відповідно до якого до 38/100
частин спірного домоволодіння,
належних Алуштинському ВКГ, входить:
кімнати 1-1, 1-2 будинку - літ. А, 31 % веранди
- літ. а, 32 % підвалу - літ. А, кімнати 1-1, 2-1
будинку - літ. Б, 48 % веранди - літ. б,
сарай - літ. В, вбиральня з вигребом -
літ. є; до 39/100 частин домоволодіння,
належних ОСОБА_21, входить: кімната 2-1
будинку - літ. А, 36 % підвалу - літ. А, 38 %
веранди - літ. а, кімнати 3-1, 3-2 будинку -
літ. Б, 52 % веранди - літ. б, сарай - літ.
Г, вбиральня з вигребом - літ. ж; до 23/100
частин домоволодіння, належних ОСОБА_13
входить: кімната 1-3 будинку - літ. А, 31 %
веранди - літ. а, 32 % підвалу - літ. А,
вбиральня з вигребом - літ. Д.

У 1994 та 1995 роках квартира АДРЕСА_1 була
приватизована сім'ями ОСОБА_18 та
ОСОБА_23, відповідно.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 647
від 29 грудня 2012 року останніми
власниками 38/100 частини квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом від 21
грудня 1995 року, частка якої становить
40,7 кв. м загальної площі та 23,9 кв. м
жилої площі, та ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу від 14 липня 2006
року, частка якої становить 22,9 кв. м
загальної площі та 11,9 кв. м жилої площі.

39/100 частин спірного домоволодіння
належить на праві власності ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва
про право на спадкування від 09 червня
1987 року в рівних частках.

За наслідками технічної
інвентаризації спірного домоволодіння
у 1960-1964 роках до інвентарної справи
були внесені сараї: літ. Д, площею
11,1 кв. м, літ. Е, площею 8,4 кв. м, літ. Ж,
площею 3 кв. м, літ З, площею 7,2 кв. м,
літ. Л, площею 6,2 кв. м, навіс - літ. И,
площею 2,9 кв. м, та навіс - літ. К, площею
8,9 кв. м.

Вказані споруди були збудована після
встановлення між співвласниками
ідеальних часто у домоволодінні та при
їх визначені не бралися до уваги,
зазначені споруди не значаться як
самочинне будівництво.

Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР
(чинного на момент отримання ОСОБА_4
свідоцтва про право на спадщину за
законом) право власності - це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном.

Згідно зі свідоцтвами про право на
спадщину за законом від 14 грудня 1989
року та від 12 лютого 1998 року, виданих на
ім'я ОСОБА_4, остання успадкувала 23/100
частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 14 липня 2006 року ОСОБА_5 придбала у
ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_1, яка
складається із: жилої кімнати - № 3
жилою площею 11,8 кв. м, коридору -
АДРЕСА_1, кухні - № 2, загальною площею 22,9
кв. м.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК
України).

Частиною 1 ст. 656 ЦК України передбачено,
що предметом договору купівлі-продажу
може бути товар, який є у продавця на
момент укладення договору або буде
створений (придбаний, набутий)
продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Згідно зі ст. 186 ЦК України річ,
призначена для обслуговування іншої
(головної) речі і пов'язана з нею
спільним призначенням, є її
приналежністю.

Відповідно до положень ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Положеннями ст. 367 ЦК України
передбачено, що майно, що є у спільній
частковій власності, може бути
поділене в натурі між співвласниками
за домовленістю між ними. Договір про
поділ нерухомого майна, що є у спільній
частковій власності, укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 8 постанови від 04 жовтня 1991
року № 7 «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює
право приватної власності громадян на
жилий будинок», різні господарські
будівлі (літні кухні, сараї тощо) є
підсобними будівлями і складають з
будинком одне ціле. Тому при
відчуженні жилого будинку вони
переходять до нового власника разом з
будинком, якщо при укладенні договору
про відчуження не було обумовлено їх
знесення або перенос попереднім
власником.

Апеляційний суд, задовольняючи позов
ОСОБА_4 в частині визнання
невідповідними дійсності та
зобов'язання виключити відомості з
технічного паспорту на квартиру,
належну ОСОБА_5, щодо господарських
приміщень, на вказані норми закону
уваги не звернув; не з'ясував, чи
знаходяться спірні приміщення сараїв,
вбиральні та підвалу у власності
ОСОБА_5 чи ОСОБА_4 та залишив поза увагою
те, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтв
про право на спадщину за законом та
ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу набули належне їм
нерухоме майно в тому обсязі, в якому
вказане майно належало попереднім
власникам, та у вказаних
правовстановлюючих документах
відсутні відомості про спірні
господарські споруди.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того апеляційним судом
встановлено, що відповідно до
інвентарної справи на домоволодіння
АДРЕСА_1 за вказаним домоволодінням не
закріплені приміщення сараю розміром
2,2х2,45, сараю розміром 3,25х2,5, вбиральні
розміром 2,35х1,8, гаража розміром 8,1х3,4,
підвалу розміром 8х2,2.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України, скасовуючи
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову ОСОБА_4 про
визнання невідповідними дійсності та
зобов'язання виключити з технічного
паспорту дані та в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину та ухвалюючи в цій частині
нове рішення, на вищевказані обставини
справи та вимоги закону уваги не
звернув; не з'ясував, чи створює ОСОБА_4
перешкоди ОСОБА_5 у користуванні її
власністю; чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин та яка
правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

В іншій частині позовних вимог доводи
касаційної скарги про порушення судами
норм матеріального та процесуального
права є безпідставними, не
спростовують висновків апеляційного
суду та не дають підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду
апеляційного суду.

Відповідно до ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки апеляційним судом допущені
порушення норм матеріального і
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, рішення апеляційного
суду в частині задоволення позову
ОСОБА_4 про визнання невідповідними
дійсності та зобов'язання виключити з
технічного паспорту дані про допоміжні
приміщення та в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину та усунення перешкод в
користуванні власністю підлягає
скасуванню з направленням справи в цій
частині на новий судовий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 15 травня 2013 року в
частині задоволення позову ОСОБА_4 про
визнання невідповідними дійсності та
зобов'язання виключити з технічного
паспорту дані та в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину та усунення перешкод в
користуванні власністю скасувати,
справу в цій частині направити на новий
судовий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П.
Гончар

Судді:

В.І. Амеліна

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник