УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2013 року Іллічівський районний
суд м.Маріуполя під головуванням судді
Матвєєвої Ю. О при секретарі Кадимовій
А.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі клопотання
стягувача Товариства з обмеженою
відповідальністю «Дальнафтатранс», м.
Хабаровськ до боржника ОСОБА_1
акціонерного товариства «Торговий Дім
Азовзагальмаш», м. Маріуполь про
надання дозволу на примусове виконання
рішення арбітражного суду
Хабаровського краю, прийнятого на
території іноземної держави, по справі
№ А73-12295/2010 від 30 січня 2012 року, -

В С Т А Н О В И В:

Cтягувач ТОВ «Дальнафтатранс», м.
Хабаровськ звернувся до Іллічівського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області з клопотанням про надання
дозволу на примусове виконання рішення
арбітражного суду Хабаровського краю,
прийнятого на території іноземної
держави по справі № А73-12295/2010 від 30
січня 2012 року.

В обґрунтування поданого клопотання
заявник вказав, що 30 січня 2012 року
Арбітражним судом Хабаровського краю
на території Російської Федерації було
прийнято рішення по справі № А73-12295/2010,
яке дозволяє у відношенні Закритого
акціонерного товариства «Торговий Дім
Азовзагальмаш» примусове виконання
стягнення на користь ТОВ
«Дальнафтатранс» суми збитків у
розмірі – 511 695,90 рублів РФ, а також
витрат по сплаті державного мита в
розмірі 2 978,04 рублів РФ. Вказане судове
рішення набрало законної сили 13 червня
2012 року, але боржник в добровільному
порядку призначені до сплати суми не
виплачує. В зв'язку з чим, стягувач
вимушений був звернутись до суду з
клопотанням, в якому просив: виконати
рішення Арбітражного суду
Хабаровського краю від 30 січня 2012 року
по справі № А73-12295/2010.

Представник ТОВ «Дальнафтатранс» в
судовому засіданні підтримав доводи,
вказані в клопотанні та додаткових
поясненнях від 18 грудня 2013 року, просив
суд надати дозвіл на примусове
виконання рішення Арбітражного суду
Хабаровського краю від 30 січня 2012 року
по справі № А73-12295/2010 про стягнення з
ПрАТ «Торговий Дім Азовзагальмаш» (як
правонаступника) на користь ТОВ
«Дальнафтатранс» суми збитків у
розмірі – 511 695,90 рублів РФ, а також
витрат по сплаті державного мита в
розмірі 2 978,04 рублів РФ. В обґрунтування
своїх вимог стягувач посилається на
норми розділу VIII Цивільного
процесуального кодексу України, статті
7, 8 Угоди про порядок вирішення спорів,
пов’язаних із здійсненням
господарської діяльності від 20 березня
1992 року, Конвенцію про правову допомогу
та правові відносини у цивільних,
сімейних та кримінальних справах,
Угоду про порядок взаємного виконання
рішень арбітражних, господарських та
економічних судів на територіях
держав-учасниць Співдружності від 06
березня 1998 року.

Представник ПрАТ «Торговий Дім
Азовзагальмаш» в судовому засіданні
заперечував проти задоволення
клопотання стягувача з підстав,
викладених в письмових запереченнях,
наданих боржником згідно ч. 1-2 ст. 395
ЦПК України, та доповненнях до
заперечень, які залучені до матеріалів
справи.

Суд, заслухавши представника ТОВ
«Дальнафтатранс», ПрАТ «Торговий Дім
Азовзагальмаш», дослідивши матеріали
справи, вважає, що клопотання про
надання дозволу на примусове виконання
рішення арбітражного суду, прийнятого
на території іноземної держави, не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 396 ЦПК України
клопотання про надання дозволу на
примусове виконання рішення
іноземного суду не задовольняється у
випадках, передбачених міжнародними
договорами, згода на обов’язковість
яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту в) ст. 9 Угоди про
порядок вирішення спорів, пов’язаних
із здійсненням господарської
діяльності від 20 березня 1992 року у
виконанні рішення може бути відмовлено
на прохання Сторони, проти якої воно
направлене, тільки якщо ця Сторона
надасть компетентному суду за місцем,
де виклопочується виконання рішення,
докази того, що спір згідно з цією
Угодою вирішений некомпетентним судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 396 ЦПК України, у
задоволені клопотання про надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземного суду може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за
законодавством держави, на території
якої воно постановлено, не набрало
законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої
постановлено рішення іноземного суду,
була позбавлена можливості взяти
участь у судовому процесі через те, що
їй не було належним чином повідомлено
про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалено у справі,
розгляд якої належить виключно до
компетенції суду або іншого
уповноваженого відповідно до закону
органу України;

4) якщо ухвалене рішення суду України у
спорі між тими самими сторонами, з того
ж предмета і на тих же підставах, що
набрало законної сили, або якщо у
провадженні суду України є справа у
спорі між тими самими сторонами, з того
ж предмета і на тих же підставах до часу
відкриття провадження у справі в
іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, та цим Законом строк
пред'явлення рішення іноземного суду
до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами
України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б
інтересам України;

8) в інших випадках, встановлених
законами України.

Таким чином, наявність обставин,
передбачених, серед іншого ч. 2 ст. 396,
зокрема, пунктом 2) ч. 2 ст. 396 ЦПК України,
та п. в) ст. 9 Угоди про порядок вирішення
спорів, пов’язаних із здійсненням
господарської діяльності від 20 березня
1992 року (Угоду ратифіковано Постановою
Верховної Ради України № 2889-XII від 19
грудня 1992 року) є підставами для
відмови в задоволенні клопотання про
надання дозволу на примусове виконання
рішення іноземної держави.

При вирішення питання про надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземної держави чи відмову в
задоволенні клопотання суд керується
нормами ЦПК України, зокрема, Розділом
VIII «Про визнання та виконання рішень
іноземних судів в Україні», глава 1, а
також міжнародними договорами України,
згода на обов’язковість яких надана
Верховною Радою України, а саме, Угодою
про порядок вирішення спорів,
пов’язаних із здійсненням
господарської діяльності (Угоду
ратифіковано Постановою Верховної
Ради України № 2889-XII від 19 грудня 1992
року та Конвенцію про правову допомогу
і правові відносини у цивільних,
сімейних і кримінальних справах від 22
січня 1993 року (ратифіковану Законом
України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994
року).

Статтею 5 Угоди про порядок вирішення
спорів, пов’язаних із здійсненням
господарської діяльності (Угоду
ратифіковано Постановою ВР № 2889-XII
(2889-12) від 19 грудня 1992 року) компетентні
суди та інші органи держав-учасниць
Співдружності Незалежних Держав
зобов'язуються надавати взаємну
правову допомогу.

Взаємне надання правової допомоги
включає вручення і пересилання
документів і виконання процесуальних
дій, зокрема проведення експертизи,
заслуховування Сторін, свідків,
експертів та інших осіб.

При наданні правової допомоги
компетентні суди та інші органи
держав-учасниць Співдружності
Незалежних Держав зносяться одна з
одною безпосередньо.

При виконанні доручень про надання
правової допомоги компетентні суди та
інші органи, в яких просять допомоги,
застосовують законодавство своєї
держави.

При зверненні про надання правової
допомоги і виконання рішень документи,
що додаються, викладаються мовою
держави, яка запитує, або російською
мовою.

Відповідно до ст. 9 Конституції України
чинні міжнародні договори, згоду на
обов'язковість яких надано Верховною
Радою України, входять до
національного законодавства України.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
міжнародні договори України» ці
договори застосовуються в Україні в
порядку, передбаченому для норм такого
законодавства.

Згідно із п. 3 ч. 3 ст. 394 ЦПК України до
клопотання додається документ, який
засвідчує, що сторона, стосовно якої
постановлено рішення іноземного суду і
яка не брала участі в судовому процесі,
була належним чином повідомлена про
час і місце розгляду справи.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами клопотань про визнання
й виконання рішень іноземних судів та
арбітражів і про скасування рішень,
постановлених у порядку міжнародного
комерційного арбітражу на території
України» № 12 від 24 грудня 1999 року до
клопотання мають бути додані всі
документи, передбачені відповідним
міжнародним договором, зокрема:

- рішення іноземного суду або його
засвідчена копія та офіційний документ
про те, що рішення набрало законної
сили і підлягає виконанню, або про те,
що воно підлягає виконанню до набрання
законної сили (якщо цього не видно з
самого рішення), а також належно
засвідчені оригінал арбітражного
рішення або його копія, а якщо цього
вимагає відповідний міжнародний
договір, і офіційний документ про те, що
воно набрало законної сили;

- документ, із якого видно, що сторона,
проти якої постановлено рішення і яка
не брала участі у процесі, була в
належному порядку і своєчасно
викликана в суд, а в разі її
процесуальної недієздатності була
належним чином представлена (мала
уповноваженого представника). Виклик у
судове засідання може
підтверджуватись оригіналом або
засвідченою копією документа, за
допомогою якого мав здійснюватися
виклик згідно з міжнародним договором
або законодавством держави, де
розглядалася справа;

- документ, що підтверджує часткове
виконання рішення на час його
пересилання, а згідно з Київською
Угодою - ще й виконавчий документ.

Як свідчать матеріали справи, рішення
про надання дозволу на примусове
виконання якого подане відповідне
клопотання, та ухвала Арбітражного
суду Хабаровського краю від 27 серпня 2013
року, які прийняті на території
Російської Федерації, відповідно до
норм діючого процесуального
законодавства Російської Федерації.

Частиною 5 ст. 121
Арбітражно-процесуального Кодексу
Російської Федерації встановлено, що
іноземні особи повідомляються
арбітражним судом в порядку глави 12 АПК
РФ, якщо інше не передбачено АПК або
міжнародним договором РФ.

Розділом V АПК РФ «Провадження по
справі за участю іноземних осіб»,
зокрема, частиною 3 ст. 253 АПК РФ
передбачено, що у випадках, якщо
іноземні особи, які приймають участь у
справі, що розглядається арбітражним
судом в Російській Федерації,
знаходяться або проживають поза межами
Російської Федерації, такі особи
повідомляються про судовий розгляд
ухвалою арбітражного суду шляхом
направлення доручення в заклад юстиції
або інший компетентний орган іноземної
держави.

Згідно п.18 Постанови № 8 від 11 червня 1999
року «Про дію міжнародних договорів РФ
стосовно питань арбітражного процесу»,
затвердженої пленумом Вищого
арбітражного суду РФ «судам слід
враховувати, що п. 5 «Угоди про порядок
вирішення спорів, пов’язаних із
здійсненням господарської діяльності»
(м. Київ, 20 березня 1992 року) передбачений
особливий порядок виконання судових
доручень, що направляються, в тому
числі, в Україну. Судові доручення
арбітражних судів Росії направляються
в названі держави поштовим зв’язком,
без перекладу, безпосередньо до судів,
що компетентні вирішувати економічні
спори на території цих держав».

При цьому судами, компетентними
вирішувати економічні спори на
території України, є господарські суди
України, що створюються на рівні
областей.

З урахуванням місцезнаходження ПрАТ
«Торговий Дім Азовзагальмаш» (Донецька
область, м. Маріуполь, пл.
Машинобудівельників, 1), судом, до
територіальної підсудності якого
належить ПрАТ «Торговий Дім
Азовзагальмаш» є Господарський суд
Донецької області (м. Донецьк, вул.
Артема, 157).

Виходячи зі змісту загальних положень
Арбітражно-процесуального Кодексу
Російської Федерації про час та місце
судового засідання, в якому буде
розглядатися питання про
правонаступництво, повинні бути
повідомлені особи, що приймають участь
у справі, та особа, у відношенні якої
постає питання про визнання її
правонаступником особи, що приймає
участь у справі.

Вказані положення знайшли своє
закріплення в пункті 22 Інформаційного
листа Президіуму Вищого Арбітражного
суду Російської Федерації від 22 грудня
2005 року № 99 «Про окремі питання
застосування Арбітражного
процесуального Кодексу Російської
Федерації».

Вищий Арбітражний суд РФ вказав на те,
що особи, які приймають участь у справі
та особа, у відношенні якої постає
питання про визнання її
правонаступником, мають бути
повідомлені належним чином про час та
місце судового засідання, в якому буде
розглядатися питання про
правонаступництво.

Проте матеріалами справи та наданими
боржником поясненнями не
підтверджується той факт, що ПрАТ
«Торговий Дім Азовзагальмаш» був
належним чином повідомлений про
розгляд Арбітражним судом
Хабаровського краю 27 серпня 2013 року
заяви стягувача про процесуальне
правонаступництво, зокрема відсутні
докази направлення Арбітражним судом
Хабаровського краю судового доручення
до Господарського суду Донецької
області про вручення ухвали про
призначення справи до розгляду, та
докази того, що судове доручення
виконане Господарським судом
Донецької області, а відповідна ухвала
Арбітражного суду Хабаровського краю
– вручена уповноваженому представнику
ОСОБА_1 акціонерного товариства
«Торговий Дім Азовзагальмаш».

З наданої стягувачем ухвали
Арбітражного суду Хабаровського краю
від 03 квітня 2013 року та ухвали
Господарського суду Донецької області
від 28 травня 2013 року вбачається, що ці
судові акти не мають посилання на
повідомлення такого учасника справи як
Приватне акціонерне товариство
«Торговий Дім Азовзагальмаш», адже
такий учасник справи взагалі
відсутній, та в самій ухвалі
Господарського суду Донецької області
від 28 травня 2013 року зазначено, що
відповідне повідомлення прийнято
вважати врученим саме Закритому
акціонерному товариству «Торговий Дім
Азовзагальмаш», а не ПрАТ «Торговий Дім
Азовзагальмаш», як вказує стягувач.

Таким чином, в тексті наданої
стягувачем ухвали Арбітражного суду
Хабаровського краю від 03 квітня 2013
року, ухвали господарського суду
Донецької області від 28 травня 2013 року
взагалі відсутнє посилання на те, що до
участі у справі залучалось Приватне
акціонерне товариство «Торговий Дім
Азовзагальмаш», як особа, у відношенні
якої постало питання про визнання її
правонаступником.

Будь-яких інших доказів належного
повідомлення ПрАТ «Торговий Дім
Азовзагальмаш» як правонаступника
матеріали справи не містять.

Вирішуючи питання про надання дозволу
на примусове виконання рішення
іноземного суду, прийнятого на
території іноземної держави, суд також
зазначає наступне.

Відповідно до пункту в) ст. 9 Угоди про
порядок вирішення спорів, пов’язаних
із здійсненням господарської
діяльності від 20 березня 1992 року у
виконанні рішення може бути відмовлено
на прохання Сторони, проти якої воно
направлене, тільки якщо ця Сторона
надасть компетентному суду за місцем,
де виклопочується виконання рішення,
докази того, що спір згідно з цією
Угодою вирішений некомпетентним судом.

Згідно із приписами ч. 2 статті 3
вказаної Угоди компетентним судом є
суд, арбітражний (господарський) суд,
третейський суд та інші органи, до
компетенції яких належить

вирішення справ, зазначених у статті 1
цієї Угоди.

Компетентний суд держави - учасниці
Співдружності Незалежних Держав має
право розглядати зазначені в статті 1
цієї Угоди спори, якщо додержано ряд
ознак (зазначених в ч. 1 ст. 4 Угоди), за
наявності хоча б одної з яких,
відповідний суд є компетентним
розглядати спір, а також у випадках,
якщо про це є письмова угода сторін про
передачу спору до суду (ч. 2 ст. 4 Угоди).

Так, боржником до матеріалів справи був
наданий Договір поставки (копія) № 54 ТД
від 20 березня 2008 року, із змісту якого
(зокрема, пункт 8.4) вбачається, що
відповідно до умов укладеного між ТОВ
«Дальнафтатранс» та ЗАТ «Торговий Дім
Азовзагальмаш» Договору поставки у
випадку неможливості вирішення спорів
та розбіжностей шляхом переговорів,
про що одна сторона письмово
повідомляє іншу сторону, вони
підлягають розгляду в Арбітражному
суді м. Москви, у відповідності до
діючого законодавства Російської
Федерації. Матеріальним правом, що
застосовується, є матеріальне право
Російської Федерації.

Тобто, згідно із встановленою
Договором поставки підсудністю, судом,
уповноваженим розглядати спори,
підставою виникнення яких є Договір
поставки № 54 ТД, є Арбітражний суд м.
Москви.

З тексту рішення Арбітражного суду
Хабаровського краю, щодо якого подане
клопотання про надання дозволу на його
примусове виконання, також вбачається,
що право вимоги ТОВ «Дальнафтатранс»
на відшкодування витрат, спричинених в
результаті ремонту неякісного товару в
межах гарантійного строку, ґрунтується
та випливає з умов укладеного Договору
поставки № 54 ТД від 20 березня 2008 року.

Відповідно до ст. 249 АПК РФ у випадку,
якщо сторони, хоча б одна з якої є
іноземною особою, уклали угоду, в якій
визначили, що арбітражний суд в
Російській Федерації має компетенцію
розглядати спір, який виник або може
виникнути, пов’язаний з виконанням
ними підприємницької або іншої
економічної діяльності, арбітражний
суд в Російській Федерації буде мати
виключну компетенцію з розгляду даного
спору за умови, що така угода не змінює
виключну компетенцію іноземного суду.
Угода про визначення компетенції має
бути укладена в письмовій формі.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджується факт, що між сторонами
така угода була укладена в письмовій
формі, та міститься в п. 8.4 Договору
поставки № 54 ТД. Доказів існування
іншого сторонами надано не було.

Матеріали справи також містять надані
боржником докази того, що боржник
заперечував проти компетенції
Арбітражного суду Хабаровського краю
щодо розгляду справи № А73-12295/2010.

З наведеного, суд дійшов висновку про
наявність підстав, зазначених в п. в) ст.
9 Угоди про порядок вирішення спорів,
пов’язаних із здійсненням
господарської діяльності від 20 березня
1992 року, оскільки зацікавленою
стороною були надані докази того, що
спір згідно з вказаною Угодою
вирішений некомпетентним судом.

Вивчивши надані документи, суд
приходить до висновку, що в даному
випадку наявні підстави для відмови у
задоволенні клопотання про надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземного суду, передбачені п. 2) ч. 2 ст.
396 ЦПК України, та п. в) ст. 9 Угоди про
порядок вирішення спорів, пов’язаних
із здійсненням господарської
діяльності від 20 березня 1992 року.

Керуючись ст. 390, 391, ч. 1-3 ст. 394, ч. 1 ст. 396,
п. 2) ч. 2 ст. 396 ЦПК України, п. 7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами клопотань про
визнання й виконання рішень іноземних
судів та арбітражів і про скасування
рішень, постановлених у порядку
міжнародного комерційного арбітражу
на території України» № 12 від 24 грудня
1999 року, п. в) ст. 9 Угоди про порядок
вирішення спорів, пов’язаних із
здійсненням господарської діяльності
від 20 березня 1992 року, суд –

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Дальнафтатранс», м. Хабаровськ,
Російської Федерації, про надання
дозволу на примусове виконання рішення
Арбітражного суду Хабаровського краю
від 30 січня 2012 року по справі № А73-12295/2010
про стягнення на користь ТОВ
«Дальнафтатранс» суми збитків у
розмірі 511 695,90 рублів РФ, а також витрат
по сплаті державного мита в розмірі 2
978,04 рублів РФ, - відмовити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може
бути подана протягом п’яти днів з дня
її оголошення до Апеляційного суду
Донецької області через Іллічівський
районний суд м. Маріуполя. У разі якщо
ухвалу було постановлено без участі
особи яка її оскаржує, апеляційна
скарга може бути подана протягом п’яти
днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя:

ОСОБА_2