Провадження №2/761/7532/2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 жовтня 2013 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді
Пономаренко Н.В.

при секретарі
Клим Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Мегабанк» в особі Київської філії,
треті особи: ОСОБА_2 про визнання
договору поруки припиненим, суд, -

в с т а н о в и в :

представник позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним
позовом в якому посилаючись на вимоги
ч.4 ст.559 ЦК України просив визнати
припиненим договір поруки №104в-п/2007-п
від 18.07.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та
ВАТ КБ «Мегабанк», укладений для
забезпечення виконання зобов»язань по
кредитному договору №104в-п/2007 від 18.07.2007
між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_2

В обґрунтування своїх вимог
посилається на те, що відповідачем
порушені строки звернення з вимогами
про стягнення суми боргу до поручителя,
оскільки тільки один раз було
направлено вимогу банком до поручителя
з вимогою від 18.05.2010 щодо погашення
заборгованості за кредитним договором
в якій він просив виконати вимогу в
строк до 1.06.2010.

Позивач та його представник в судові
засідання не з»являлись жодного разу,
про день, час і місце розгляду справи
повідомлялись належним чином.
Натомість, представником позивача
направлено на адресу суду клопотання
про проведення судового розгляду
справи у відсутність позивача і його
представника (в суді вх.№72115 від 17.10.2013).

Третя особа в судове засідання
також не з»явився, про день, час і місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, причину неявки суду не
повідомив.

Суд, вивчивши матеріали справи,
дослідивши та оцінивши письмові докази
по справі у їх сукупності, приходить до
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що в забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором №104в-п/2007 від 18.07.2007 між ВАТ
«Мегабанк» та ОСОБА_2 (а.с.9-10) було
укладено договір поруки між позивачем
ОСОБА_1 та ВАТ «Мегабанк» від 18.08.2007 за №
104в-п/2007-п.

Вимоги ч.3 ст.61 ЦПК України
вказують на те, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Шевченківського
районного суду м.Києва від 12.12.2011 року
задоволені позовні вимоги ПАТ
«Мегабанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4
яким стягнуто з відповідачів солідарно
на користь позивача борг по кредитному
договору в розмірі 1156578,56 грн. , - зі
змісту якого і вбачається наявність
договору поруки між сторонами в даному
спорі (а.с.16-17).

Слід зазначити, що вимоги ч.2 ст. 64 ЦПК
України передбачають, що письмові
докази, як правило, подаються в
оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу.

Однак, стороною позивача не надано ні
оригіналу, ні належним чином завіреної
копії оспорюваного договору поруки
№104в-п/2007-п від 18.07.2007 року, укладений
між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Мегабанк».

Натомість, до матеріалів позовної
заяви долучена копія договору поруки
№104в-п/2007-п-1 від 18.07.2007 між ВАТ
«Мегабанк» та ОСОБА_5 (а.с.11).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
-відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником.

Порука є способом забезпечення
виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Отже, укладений договір поруки - є
підставою, відповідно до якої між
позивачем і відповідачем виникли
взаємні права та обов'язки. Таким чином,
договір, укладений сторонами з
дотриманням вимог, необхідних для
чинності правочину, має обов'язкову
силу для самих сторін.

Норми ч.4 ст.559 ЦК України
передбачають, що порука припиняється
після закінчення строку, встановленого
в договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня

настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Якщо строк основного
зобов'язання не встановлений або
встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Згідно вимог ст.526 ЦК України
зобов»язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Як стверджує в позовній заяві
представник позивача, вимоги п.2.1.1
договору поруки передбачають, що
поручитель зобов»язаний сплатити
нараховані проценти та комісійні
винагороди, повернути кредит (інші
випадки передбачені умовами договору).
Поручитель зобов»язаний відповідати
перед кредитором за порушення
боржником зобов»язань за кредитним
договором, а саме: повернення кредиту в
сумі 113623,00 доларів США у строк до 17.07.2014
року.

Тобто, як умовами договору поруки, так і
умовами кредитного договору (п.3.3.4)
чітко визначений строк виконання
основного зобов»язання: кінцевий
термін повернення кредиту та відсотків
по ним - до 17 липня 2014 року.

В зв'язку з невиконанням належним чином
своїх зобов'язань за кредитним
договором позичальником, виникла
заборгованість перед банком, внаслідок
чого останній вимогою від 18.05.2010 року
вих.№05-752 звернувся до поручителя
ОСОБА_1 із досудовою вимогою про
погашення наявної заборгованості, що
позивачем і не заперечувалось (а.с.15).

При цьому, суд вважає за необхідне
зазначити, що дата припинення
позичальником своїх зобов»язань в
частині несплати чергового платежу та
дата пред»явлення вимоги - являються
різними по своїй правовій природі.
Оскільки строк виконання основного
зобов»язання визначений умовами
договору поруки та кредитного договору
- 17.07.2014 року, то дострокове стягнення
усієї суми заборгованості - це право
банку, що виникає у процесі дії
кредитного договору у зв»язку із
неналежним виконанням боржником своїх
зобов»язань.

В цьому випадку, пред»явлення банком
досудової вимоги до позичальника не
являється настанням початку строку
виконання основного зобов»язання, а
лише правом на дострокове стягнення
всієї суми за кредитним договором. Тому
з моменту отримання вимоги
поручителем - не можна відраховувати
шестимісячний термін звернення до суду
по стягненню заборгованості з
поручителя.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012 року "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
при вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково.

Таким строком не може бути лише
несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору
про дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Натомість, у спірному договорі поруки
чітко встановлений строк повернення
кредиту і виконання грошового
зобов»язання - 17.07.2014., а тому висновок
сторони позивача, що договір поруки
припинив свою дію через шість місяців
від дня встановлення в досудовій
вимозі строку - є помилковим і таким, що
не відповідає дійсним обставинам
справи.

Крім того, в даному випадку відбулась
несплата чергового платежу, що, в свою
чергу, потягло утворення кредитної
заборгованості.

Однак, такі підстави припинення
договору поруки, на які посилається
позивач і які передбачені ч.4 ст.559 УК
України, в даному випадку не знайшли
свого підтвердження, оскільки кредитні
кошти надані строком до 17.07.2014 року, а
тому строк виконання основного
зобов»язаня ще не настав, що, в свою
чергу, наразі не дає підстав для
застосування вказаної норми Закону.

Також, в даному випадку слід зазначити,
що посилання представника позивача на
те, що позивач ОСОБА_1 не усвідомлювала
значення своїх дій при підписанні
договору, відповідач ввів в оману
позивача, позивач помилялась щодо
обставин, які мають істотне значення,
що умови договору поруки є
необмеженими, посилання на те, що
позивач при підписанні договору не
погоджувалась на встановлені в
кредитному договорі умови, що позивач
при підписанні договору перебував в
стані непоінформованості щодо умов
самого кредитного договору між
відповідачем та третьою особою, а також
некредитоспроможності
підприємства-позичальника, - не
підтверджені жодним належним і
допустимим доказом в розумінні
положень ст.ст.57-59 ЦПК України, а також,
не являються підставою припинення
договірних зобов»язань поручителя
відповідно до вимог чинного
законодавства, та не пов»язані із
предметом позову.

Відповідно до ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 3
ст. 10 Цивільного процесуального
кодексу України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Таким чином, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, та враховуючи
те, що обставини, на які посилається
позивач як на підставу задоволення
позовних вимог, не знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні,
суд прийшов до висновку про відмову у
задоволенні позову у повному обсязі.

Судові витрати розподіляються
судом у відповідності до ст.88 ЦПК
України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
15, 509, 524, 525, 526, 530, 549, 554, 559,575, 589, 599, 625, 627, 629,
638, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 179,
209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Мегабанк» в особі Київської філії,
треті особи: ОСОБА_2 про визнання
договору поруки припиненим - відмовити.

Рішення суду може бути
оскаржено до Апеляційного суду м. Києва
через Шевченківський районний суд м.
Києва протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :