АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Перекопський М.М. Доповідач -
Слоквенко Г.П. Категорія 30
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
- Слоквенка Г.П.

суддів
- Кочкової Н.О., Максюти Ж.І.

при секретарі
- Кочержинська А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа товариство
з обмеженою відповідальністю "ТК
Верона" про відшкодування збитків за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 06
листопада 2013 року,-

В С Т А Н О В
И В:

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом. В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що отримав урожай зерна пшениці у
кількості 45680 кг., вартістю 100496 грн.,
який 15 липня 2011 р. за усною
домовленістю передав на зберігання
представнику ТОВ "ТК Верона" ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 Останній за вказівкою
відповідача ОСОБА_3 доставив зерно в ДП
ДАК "Хліб України" Павлоградський КХП. У
квітні 2012 р. відповідачі сплатили йому
лише 20000 грн., зерно не повернули Просив
стягнути з відповідачів у солідарному
порядку в рахунок відшкодування
збитків 80496 грн. та судові витрати.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 06 листопада 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов в повному
обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
ОСОБА_2 є власником земельного паю
загальним розміром 8,590 га, який
розташований на території
Богданівської сільської ради
Павлоградського району
Дніпропетровської області. Позивач
стверджував, що 15 липня 2011 р. звернувся
до ОСОБА_4 з проханням зберігання зерна
пшениці, який у свою чергу домовився в
усному порядку про зберігання зерна з
представником ТОВ "ТК Верона" -
відповідачем ОСОБА_3. В усному порядку,
за погодженням з позивачем, ОСОБА_4
домовився з ОСОБА_3 про зберігання
зерна пшениці, зі сплатою 30 грн. на
місяць за зберігання однієї тони зерна.
Після досягнення усної згоди, позивач
передав зерно відповідачу ОСОБА_4, який
за вказівкою відповідача ОСОБА_3
доставив зерно в ДП ДАК "Хліб України"
Павлоградський КХП. Без відома
позивача ОСОБА_3 продав зерно невідомим
позивачу особам, а позивачу зазначене
зерно не повернув.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
останній не надав суду належних
доказів в підтвердження своїх вимог
про укладання між сторонами договору
зберігання, а товарно-транспортні
накладні - №21647 від 16.07.2011 р. та №21633 від
16.07.2011 р. не є підтвердженням факту
укладання договору зберігання,
оскільки відомостей про власника
товару зазначені документи не містять.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права: стаття 205 ЦК
України вказує, що правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом. За винятком прямо
передбачених випадків, у законодавчих
актах недодержання сторонами простої
письмової форми правочину не тягне за
собою його недійсність. За загальним
правилом у випадку спору дане
порушення позбавляє сторони права
посилатися в підтвердження вчинення
правочину і дійсності його умов на
показання свідків, але не перешкоджає
сторонам надавати письмові й інші
докази, передбачені законодавством.

Крім того, відповідно до ст. 208 ЦК
України, у письмовій формі належить
вчиняти: правочини між юридичними
особами; правочини між фізичною та
юридичною особою, крім правочинів,
передбачених частиною першою статті 206
цього Кодексу; правочини фізичних осіб
між собою на суму, що перевищує у
двадцять і більше разів розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, крім правочинів,
передбачених частиною першою статті 206
цього Кодексу; інші правочини, щодо
яких законом встановлена письмова
форма.

Статтею 936 ЦК України, визначено, що за
договором зберігання одна сторона
(зберігач) зобов'язується зберігати
річ, яка передана їй другою стороною
(поклажодавцем) і повернути її
поклажодавцеві у схоронності .

Згідно ст. 937 ЦК України, договір
зберігання укладається у письмовій
формі у випадках, встановлених статтею
208 цього Кодексу. Договір зберігання, за
яким зберігач зобов'язується прийняти
річ на зберігання в майбутньому, має
бути укладений у письмовій формі,
незалежно від вартості речі, яка буде
передана на зберігання. Письмова форма
договору вважається дотриманою, якщо
прийняття речі на зберігання
посвідчене розпискою, квитанцією або
іншим документом, підписаним
зберігачем.

Відповідно до ст. 218 ЦК України,
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може ґрунтуватися на свідченнях
свідків. Якщо правочин, для якого
законом встановлена його недійсність у
разі недодержання вимоги щодо
письмової форми, укладений усно і одна
із сторін вчинила

дію, а друга сторона підтвердила її
вчинення, зокрема шляхом прийняття
виконання, такий правочин у разі спору
може бути визнаний судом дійсним.

Стаття 60 ЦПК України вказує, що кожна із
сторін зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції встановив, що позовні вимоги
ОСОБА_2 не підлягають до задоволення, з
чим і погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, зміст оскаржуваного судового
рішення, не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального права і порушення
норм процесуального права, які
передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення.

Колегія суддів не встановила
порушення, невизнання або оспорювання
прав апелянта, а тому прийшла до
висновку про необґрунтованість та
недоведеність апеляційної скарги, яка
підлягає відхиленню.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суду відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 209, ст. 307, ст. 308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 06 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: