Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2013 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С. ,

при секретарях - Власенко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Мішелін Україна»
про визнання наказів недійсними,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Мішелін Україна»
(далі - ТОВ «Мішелін Україна») про
визнання наказів недійсними,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Зазначав, що з 2009 року працював в ТОВ
«Мішелін Україна» на посаді
генерального директора, а з 2010 року на
посаді фінансового директора
товариства.

21 травня 2013 року було видано наказ про
зміни організації праці, яким
запроваджено дві нові посади та
затверджено новий штатний розклад, а 29
травня 2013 року прийнято рішення про
скорочення штату на підставі переходу
функцій стратегічного планування
господарської діяльності до головного
офісу групи компаній «Мішелін» в
Російській Федерації та викликану цим
подальшу економічну недоцільність
існування посади фінансового
директора в товаристві.

Листом від 3 червня 2013 року
відповідачем його було повідомлено про
звільнення з посади фінансового
директора у зв'язку з скороченням штату
працівників з посиланням на наказ № 7к
від 30 травня 2013 року.

Наказом від 29 липня 2013 року № 66-В йому
було надано за його заявою частину
невикористаної щорічної відпустки з
наступним звільненням.

Під час перебування у відпустці він
захворів та у зв'язку з необхідністю
стаціонарного лікування, лікарняний
було продовжено до 11 жовтня 2013 року.

14 жовтня 2013 року він прибув на роботу,
проте до робочого місця його не було
допущено.

15 жовтня 2013 року йому було надано наказ,
який передбачав звільнення з виплатою
компенсації за 7 днів невикористаної
відпустки. Оскільки він відмовився від
отримання компенсації за
невикористану відпустку та подав
відповідачу письмову заяву про бажання
отримати невикористану відпустку,
відповідач переробив наказ про
звільнення, розділивши його на 2
частини: наказ від 14 жовтня 2013року № 87-В
про надання 2 днів невикористаної
відпустки з 14 жовтня 2013року по 15 жовтня
2013року, та наказ від 15 жовтня 2013року про
звільнення та компенсацію 5
використаної відпустки.

При його звільненні були порушені
наступні норми чинного законодавства.

Так, незважаючи на висловлене ним
категоричне бажання отримати
невикористану відпустку та відмову від
її заміни грошовою компенсацією,
відповідач відмовився надавати
невикористану відпустку та видав наказ
про звільнення із виплатою грошової
компенсації невикористаної відпустки,
порушивши тим самим ч. 1 ст. З Закону
України «Про відпустки».

Оскільки лікарняний було закрито в
п'ятницю, 11 жовтня 2013 року, наступний
робочий день - понеділок 14 жовтня 2013
року - мав бути днем звільнення.
Незважаючи на це, а також на
відсутність відповідної його заяви,
відповідач, замість звільнення,
наказом від 14 жовтня 2013 року
надав йому 2 дні невикористаної
відпустки, з 14 жовтня 2013 року до 15
жовтня 2013 року, при цьому наказ
від 14 жовтня 2013 року про надання йому
двох днів відпустки був виданий заднім
числом та про нього його було
повідомлено 15 жовтня 2013 року.

Як вбачається з наказу про звільнення
та довідок про роботу, виданих
відповідачем, він протягом
серпня-жовтня 2013року перебував на
посаді фінансового директора. В той же
час, як повідомила страхова компанія
ПрАТ «Провідна» відповідач своїм
листом виключив його та членів його
родини з переліку застрахованих
працівників з 02 серпня 2013 року,
обґрунтувавши це звільненням позивача,
яке відбулося, хоча насправді
звільнення відбулося лише 15 жовтня
2013року. Зазначені обставини, разом з не
допуском позивача на робоче місце,
свідчать про грубе порушення трудових
прав позивача відповідачем та
намагання звільнити позивача будь-яким
шляхом.

Скорочення штату було фіктивним,
оскільки 21 травня 2013 року відповідачем
було затверджено новий штатний
розклад, яким збільшено кількість
працівників та введено нові штатні
посади, незважаючи на це, 29 травня 2013
року, відповідачем прийнято рішення
про скорочення штату па підставі
«переходу функцій стратегічного
планування господарської діяльності
до головного офісу групи компаній
Мішелін в Російській Федерації» та
викликану цим «подальшу економічну
недоцільність існування посади
фінансового директора в товаристві»,
однак він ніколи не займався
стратегічним плануванням. Ні укладеним
між ним і відповідачем контрактом, ні
посадовою інструкцією, ні будь-якими
іншими документами не було передбачено
виконання ним, як фінансовим
директором, функцій стратегічного
планування. Він виконував функції
фінансового директора, зокрема,
займався сервісним плануванням, а так
зване «стратегічне планування» весь
час з моменту створення відповідача
здійснювала дочірня компанія
«Мішелін» в Російській Федерації, хоча,
формально, вона не має жодного
відношення до відповідача, не є його
учасником, не має відповідних
договірних відносин з відповідачем.

Крім того, в повідомленні про
заплановане звільнення зазначено про
відсутність в ТОВ «Мішелін Україна»
вільних посад, які відповідали б
спеціальності та рівню кваліфікації
позивача, внаслідок чого ТОВ «Мішелін
Україна» не може запропонувати йому
іншу роботу згідно вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП
України. В той же час, як стало йому
відомо, надана відповідачем інформація
про відсутність вільних посад є
недостовірною, оскільки у відповідача
існували посади, які відповідали
спеціальності та рівню його
кваліфікації, жодну з яких не було
запропоновано позивачу, так існували:
посада заступника генерального
директора, посада комерційного
директора, посада начальника відділу
регіональних продажів, посада
генерального директора.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив визнати недійсними:
наказ від 14 жовтня 2013 року №87-В
про надання двох днів невикористаної
відпустки з 14 жовтня 2013 року по
15 жовтня 2013 року та наказ від 15 жовтня
2013 року №13-К про звільнення, поновити
його на посаді фінансового директора
та стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

У судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позов з
викладених у ньому підстав та просили
позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову
заперечив, просив у задоволенні позову
відмовити в повному обсязі, зазначивши,
що питання законності проведеного у
ТОВ «Мішелін Україна» скорочення штату
працівників було предметом судового
розгляду та відповідно до рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 30 вересня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва
від 21 листопада 2013 року, визнано дії
адміністрації ТОВ «Мішелін Україна»
щодо скорочення штату працівників та
звільнення позивача у зв'язку з
скороченням штату такими, що не
порушують трудові права позивача та
відповідають чинному законодавству
України.

Щодо визнання недійсним наказу від 14
жовтня 2013 року № 87-В про продовження
відпустки ОСОБА_1 з подальшим
звільненням зазначав наступне: під час
наданої відпустки з 5 серпня 2013
року по 8 серпня 2013 року позивач
захворів та з 7 серпня 2013 року перебував
на лікарняному. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЗУ
«Про відпустки» щорічна відпустка
повинна бути перенесена на інший
період або продовжена в разі
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку, а тому після
закінчення дії причин, що перервали
відпустку, а саме: тимчасової
непрацездатності позивача, йому було
продовжено відпустку з наступним
звільненням на час тимчасової
непрацездатності - на 2 дні на період з 14
по 15 жовтня 2013 року, про що було видано
зазначений наказ. Твердження позивача
про його небажання отримати 2 дні
відпустки з наступним звільненням з 14
по 15 жовтня є безпідставним, оскільки
надання відпустки тривалістю 4
календарні дні (з 5 по 8 серпня 2013 року) з
наступним звільненням відбулося
відповідно до наказу № 66-В від 29 липня
2013 року, який видано на підставі заяв
позивача, а не оскаржуваного наказу
№87-В від 14 жовтня 2013 року, яким дану
відпустку було лише продовжено в
установленому законодавством порядку,
на що згода позивача і не вимагалася.

Останнім робочим днем позивача перед
відпусткою з наступним звільненням
було 2 серпня 2013 року, а 15 жовтня 2013 року
є останнім днем відпустки і днем його
звільнення, протягом якого позивач
знаходився в офісі відповідача у
кімнаті для зустрічей виключно з метою
проведення передбачених
законодавством процедур, пов'язаних з
його звільненням, і не може вважатися
робочим днем. Тому, твердження
представника позивача про те, що
позивач майже весь робочий день 15
жовтня 2013 року перебував на робочому
місці не відповідає дійсності не
підтверджене жодними доказами.

Щодо визнання недійсним наказу від 15
жовтня 2013 року № 13-К про звільнення
ОСОБА_1, поновлення позивача на посаді
фінансового директора ТОВ «Мішелін
Україна» та стягнення середнього
заробітку за час прогулу, представник
відповідача зазначав наступне.

Рішенням Святошинського районного
суду міста Києва від 30 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 21
листопада 2013 року, встановлено, що
скорочення посади фінансового
директора ТОВ «Мішелін Україна» дійсно
відбулося та було здійснене з чітким
дотриманням встановленої
законодавством процедури, вакантні
посади, які могли бути запропоновані
позивачу як такі, що відповідають рівню
його кваліфікації, у відповідача
відсутні. Переважне право позивача на
залишення на роботі відповідачем
досліджене. Позивача належним чином
повідомлено про наступне вивільнення
за 2 місяці. До того ж, в період з 30
вересня 2013 року по 15 жовтня 2013 року
включно вакантні посади, які могли б
бути запропоновані позивачу як такі, що
відповідають рівню його кваліфікації,
у відповідача не з'явилися, що
підтверджується штатними розписами
станом на 4 вересня 2013 року та 3 жовтня
2013 року, що діяли протягом цього
періоду.

Припинення надання роботодавцем пільг
у вигляді медичного страхування
працівників та членів їх сімей не
належить до предмета доказування в
справах про визнання звільнення у
зв'язку зі скороченням штату
незаконним, а тому, докази щодо
припинення медичного страхування,
надані представником позивача, не є
предметом розгляду даної справи як
такі, що не відповідають частині 3
статті 58 ЦПК України.

В позовній заяві не наведено жодних
посилань на положення чинного
законодавства, які було порушено
відповідачем, та не зазначено, яким
чином недопуск позивача до офісу
відповідача 14 жовтня 2013 року та
пропозиція прийти до офісу ТОВ
«Емерджекс Аутсорсінг» для
формалізації документів, пов'язаних із
звільненням, є підставою для визнання
звільнення позивача незаконним та
скасування наказу про звільнення.

Відповідно до частини 1 статті З Закону
України «Про відпустки» за бажанням
працівника у разі його звільнення йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.

Наказом № 66-В «Про надання відпустки
ОСОБА_1 з наступним звільненням»
позивачу було надано відпустку
тривалістю 4 календарні дні з 5 по 8
серпня 2013 року з наступним звільненням.
Наказом № 87-В від 14 жовтня 2013 року цю
відпустку було продовжено на час його
тимчасової непрацездатності, що
припала на час відпустки, - 2 дні.
Розрахунок із заробітної плати за дні
відпустки, включно з днями її
продовження, з позивачем було
проведено. Оскільки законодавство не
передбачає кількаразового надання
відпустки з наступним звільненням, в
повторному наданні такої відпустки
позивачу 15 жовтня 2013 року відповідачем
було відмовлено. За 5 днів
невикористаної відпустки, що
накопичилися за час його тимчасової
непрацездатності, позивачу було
виплачено компенсацію.

Право позивача на отримання
невикористаної частини щорічної
основної відпустки з наступним
звільненням було забезпечене
відповідачем в повній мірі. Крім того,
представником позивача взагалі не
зазначено, яким чином ненадання
невикористаної частини щорічної
основної відпустки, що нарахована за
час його тимчасової непрацездатності,
доводить незаконність звільнення
позивача у зв'язку зі скороченням
штату.

У Протоколі загальних зборів учасників
ТОВ «Мішелін Україна» від 29 травня 2013
року № 22 зафіксоване рішення
Загальних зборів учасників
відповідача про виключення зі штатного
розпису відповідача посади
Фінансового директора. Даний Протокол
належним чином оформлений, засвідчений
підписами уповноважених осіб
учасників відповідача і є дійсним. Крім
того, Протоколом засвідчені
правовідносини між учасниками
юридичної особи ТОВ «Мішелін Україна».
Учасники жодним чином не оспорюють
даний протокол, так як не вважають, що
він порушує їх права, та повністю з ним
згодні. Висновок позивача щодо
«фальсифікації» даного протоколу
ґрунтується на припущеннях, доказів
фальсифікації зазначеного протоколу
позивачем не надано.

Відповідачем чітко забезпечено
виконання вимог законодавства в
частині проведення процедури
скорочення штату працівників та
звільнення позивача, у зв'язку з таким
скороченням, позивачем не було
наведено обставини та факти порушення
його прав та не надано доказів на
підтвердження своїх позовних вимог
(а.с. 183-189).

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у розгляді справи,
дослідивши письмові докази у їх
сукупності, дійшов наступного
висновку.

Судом установлено, що з 5 липня 2010 року
ОСОБА_1 працював у ТОВ «Мішелін
Україна» на посаді фінансового
директора (а.с. 9).

15 жовтня 2013 року ОСОБА_1 було звільнено
з посади фінансового директора у
зв'язку зі скороченням штату
працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП
України (наказ від 15 жовтня 2013 року № 13 -
К) (а.с. 248).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею
61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 19 постанови від 6 листопада
1992 року N 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» (далі -
постанова) розглядаючи трудові спори,
пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40
КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Як установлено судом згідно з
протоколом загальних зборів учасників
ТОВ «Мішелін Україна» від 29 травня 2013
року № 22 у зв'язку з переходом функції
стратегічного фінансового планування
господарської діяльності ТОВ «Мішелін
Україна» до головного офісу Мішелін в
Російській Федерації, а відтак з
подальшою економічною недоцільністю
існування посади фінансового
директора в ТОВ «Мішелін Україна»
прийнято рішення про виключення з 6
серпня 2013 року посади фінансового
директора із штатного розпису (а.с. 205).

Відповідно до наказу № 7К від 30 травня
2013 року у зв'язку з переходом функції
стратегічного фінансового планування
господарської діяльності ТОВ «Мішелін
Україна» до головного офісу Мішелін в
Російській Федерації, а відтак з
подальшою економічною недоцільністю
існування посади фінансового
директора в ТОВ «Мішелін Україна»,
відповідно до рішення позачергових
загальних зборів учасників ТОВ
«Мішелін Україна» прийнято рішення про
виключення з 6 серпня 2013 року посади
фінансового директора із штатного
розпису (а.с. 18).

Згідно з наказом № 9-ш від 6 серпня 2013
року виведено зі штатного розпису
посаду фінансового директора та
затверджено новий штатний розпис, який
введений в дію з 6 серпня 2013 року (а.с.
207-209).

Таким чином, суд дійшов висновку про те,
що зміни в організації виробництва і
праці у ТОВ «Мішелін Україна»
підтверджені належними доказами.

Посилання позивача на фіктивний
характер скорочення штату працівників
доказами не підтверджено.

До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Обставина проведених змін в
організації виробництва і праці у ТОВ
«Мішелін Україна» та скорочення посади
фінансового директора встановлена
також рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 30 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 21
листопада 2013 року (а.с. 191-199).

Частинами 1-3 ст. 49-2 КЗпП України
передбачено, що про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці.

При вивільненні працівників у випадках
змін в організації виробництва і праці
враховується переважне право на
залишення на роботі, передбачене
законодавством.

Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації. При відсутності роботи за
відповідною професією чи
спеціальністю, а також у разі відмови
працівника від переведення на іншу
роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації працівник, за
своїм розсудом, звертається за
допомогою до державної служби
зайнятості або працевлаштовується
самостійно. Водночас власник або
уповноважений ним орган доводить до
відома державної служби зайнятості про
наступне вивільнення працівника із
зазначенням його професії,
спеціальності, кваліфікації та розміру
оплати праці.

Згідно з актом ТОВ «Мішелін Україна»
від 31 травня 2013 року у товаристві
відсутні вільні посади, які
відповідали б спеціальності та рівню
кваліфікації ОСОБА_1 (а.с. 210).

Відповідно до наказу від 31 травня 2013
року прийнято рішення про підготовку
письмового повідомлення ОСОБА_1 про
заплановане звільнення (а.с. 214).

3 червня 2013 року ОСОБА_1 було
повідомлено про заплановане
вивільнення у зв'язку зі скороченням
штату працівників з посади фінансового
директора на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України, а також повідомлено про те, що
у зв'язку з відсутністю в ТОВ «Мішелін
Україна» вільних посад, які
відповідали б його спеціальності та
рівню кваліфікації, йому неможливо
запропонувати іншу роботу (а.с. 17).

Таким чином, позивач відповідно до
вимог чинного законодавства
попереджувався за 2 місяці
про наступне вивільнення, а також його
було повідомлено про відсутність
вільних посад, які відповідали б його
спеціальності та рівню кваліфікації, у
зв'язку з чим, запропонувати іншу
роботу йому було неможливо.

Посилання позивача на те, що у ТОВ
«Мішелін Україна» існували посади, які
відповідали спеціальності та рівню
його кваліфікації, жодну з яких йому не
було запропоновано, а саме: посада
заступника генерального директора,
посада комерційного директора, посада
начальника відділу регіональних
продажів, посада генерального
директора суд не приймає до уваги,
оскільки доказів того, що зазначені
посади відповідали спеціальності та
рівню кваліфікації позивача суду не
надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про відпустки» за бажанням працівника
у разі його звільнення (крім звільнення
за порушення трудової дисципліни) йому
має бути надано невикористану
відпустку з наступним звільненням.
Датою звільнення в цьому разі є
останній день відпустки.

Відповідно до наказу № 66-В від 29 липня
2013 року ОСОБА_1 було надано відпустку з
наступним звільненням загальною
тривалістю 4 календарні дні з 5 серпня
2013 року по 8 серпня 2013 року включно з
наступним звільненням (а.с. 28).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
відпустки» передбачено, що щорічна
відпустка повинна бути перенесена на
інший період або продовжена в разі
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку.

З 7 серпня 2013 року до 11 жовтня 2013 року
ОСОБА_1 перебував на лікарняному
(а.с. 244-245).

Відповідно до наказу № 87-В від 14 жовтня
2013 року продовжено ОСОБА_1 частину
невикористаної відпустки загальною
тривалістю 2 календарних днів в зв'язку
з перебуванням на лікарняному з 14
жовтня 2013 року до 15 жовтня 2013 року
включно з наступним звільненням (а.с.
246).

Таким чином, продовжуючи відпустку
ОСОБА_1 у зв'язку з його тимчасовою
непрацездатністю роботодавець діяв
відповідно до вимог чинного
законодавства.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов
висновку про те, що у товаристві
відбулася зміна в організації
виробництва, відбулося скорочення
посади фінансового директора
товариства, позивач відповідно до КЗпП
України про звільнення був
попереджений за 2 місяці, крім того,
його було повідомлено про відсутність
вільних посад, які б відповідали його
спеціальності та кваліфікації, наказ
про продовження відпустки позивача
відповідав вимогам Закону України «Про
відпустки», а тому звільнення ОСОБА_1 з
посади фінансового директора у зв'язку
зі скороченням штату працівників,
згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України є
законним, накази про його звільнення з
роботи та про продовження відпустки
були прийняті відповідно до норм
чинного законодавства, у зв'язку з чим,
підстав для задоволення позову про
визнання наказів недійсними,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу немає.

Керуючись ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України, ст.
ст. 3, 11 Закону України «Про відпустки»,
ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 61, 88,
209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Мішелін Україна»
про визнання наказів недійсними,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя С. С. Захарчук