Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2013 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Буцяка З.І., Василевича В.С.

секретар судового засідання Пилй
І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Рівненського
міського суду від 12 квітня 2012 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу за договором позики,
сплату відсотків та інфляційних
збитків за прострочення грошового
зобов"язання, процентів за
користування чужими грошовими коштами,
-

в с т а н о в и л
а :

Рішенням Рівненського міського суду
від 12 квітня 2012 року поновлено ОСОБА_2
строк звернення до суду та стягнуто з
ОСОБА_1 на його користь 11556 грн. боргу за
договором позики, 28042 грн. 80 коп. - 3%
річних за користування коштами, які
передбачені розпискою, 885 грн. - 3% річних
відповідно до ст. 625 ЦК України за
прострочення грошового зобов"язання,
11201 грн. 91 коп. інфляційних збитків та 235
грн. 56 коп. судових витрат та 1000 грн.,
понесених на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 в прибуток держави 401
грн. 30 коп. судових витрат

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_1
подав на нього апеляційну скаргу.

Вказує, що в судовому засіданні не
був присутній, оскільки жодної
повістки про час та місце розгляду
справи він не отримував. При цьому
покликається на те, що позивачу відоме
місце його фактичного проживання,
оскільки така адреса зазначена в
наданій ним розписці.

Зазначає, що судом неправомірно
поновлено строк звернення до суду,
оскільки позивачем не наведено
поважних підстав пропуску такого
строку та не надано належних доказів з
цього приводу. У зв"язку з тим, що він не
був присутній в судовому засіданні,
заявити про застосування строків
позовної давності не мав можливості.

Стверджує, що неодноразово отримані
ним кошти від позивача він повертав
йому вчасно.

Вважає, що вимоги про сплату
відсотків за весь період, 3% річних,
інфляційних втрат, правової допомоги є
безпідставними. При цьому вказує, що
визначаючи еквівалент зобов"язання в
національній валюті по курсу на день
звернення, суд не врахував, що
визначений НБУ по суті включає індекс
інфляції.

Крім того, зазначає, що позивачем не
надано доказів оплати наданої йому
правової допомоги, а договір про
надання юридичних послуг не
підтверджує факту оплати цих послуг.

Просить оскаржуване рішення скасувати
та ухвалити нове рішення.

Перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, беручи до уваги
пояснення учасників процесу, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
позичив у ОСОБА_2 кошти в сумі,
еквівалентній 2 000 доларів США під 3% в
місяць на строк 6 місяців, що
підтверджується розпискою від 12
березня 2004 року (а.с. 8).

З тексту даної розписки вбачається, що
500 доларів США ОСОБА_1 повернув.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1,2,3 ст. 545 ЦК України
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Наявність оригіналу розписки у
позивача є доказом неповернення боргу
по договору позики відповідачем.

Сума боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_4 складає:
11556 грн боргу за договором позики, 28042
грн 80 коп. 3% річних за користування
коштами, 885 грн. - 3% річних відповідно до
ст. 625 ЦК україни за прострочення
грошових зобо"язань.

В порушення вимог ст. 1049 ЦК України
ОСОБА_1 кошти в повному обсязі не
повернув, а тому суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
наявність такого боргу.

Статтею 533 ЦК України передбачено,
що грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Інфляція - це знецінення грошей і
безготівкових коштів, що
супроводжується

зростанням цін на товари і послуги (п. 2
Методологічних положень щодо
організації статистичних спостережень
за змінами цін (тарифів) на спожиті
товари (послуги) і розрахунку індексу
споживчих цін, що затверджені наказом
Державного комітету статистики
України від 14 листопада 2006 року N 519).
Показником, який характеризує рівень
інфляції, є індекс споживчих цін, який
характеризує зміни у часі загального
рівня цін на товари та послуги, що купує
населення для невиробничого
споживання. Він є показником зміни
вартості фіксованого набору споживчих
товарів та послуг у поточному періоді
порівняно з базовим. Відповідно до ст.
625 ЦК України встановлений індекс
інфляції враховується при обчисленні
суми боргу в разі наявності між
сторонами грошових зобов'язань у
грошовій одиниці України, тобто в
гривні.

В даному випадку, визначаючи
еквівалент зобов'язання в національній
валюті по курсу на день звернення, суд
не врахував, що, курс визначений НБУ по
суті вже включає індекс інфляції.

Тому судом неправомірно нараховано
інфляційні збитки.

Статтями 256 і 257 ЦК України передбачено,
що позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

З розписки ОСОБА_1 вбачається, що він
отримав від ОСОБА_2 в борг кошти строком
на шість місяців, тобто до 12 вересня 2004
року.

Оскільки ОСОБА_2 не отримав вчасно
позичені ОСОБА_1 кошти, з позовом про
стягнення боргу в судовому порядку він
мав право звернутися до 12 вересня 2007
року.

Однак з матеріалів справи вбачається,
що такий позов ОСОБА_4 подав до суду 27
липня 2011 року, тобто з пропуском
встановленого законом трирічного
строку звернення до суду.

Суд першої інстанції, поновлюючи
позивачу строк звернення до суду,
визнав поважними наведені позивачем
причини пропуску строку, однак колегія
суддів апеляційного суду з таким
висновком суду не погоджується з
наступних підстав.

Згідно копії Довідки МСЕК, серії МСЕК
№209994, вбачається, що ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 встановлена друга група
інвалідності. При цьому вказана
довідка не містить жодної вказівки на
те, що ОСОБА_5 потребує постійного
догляду.

Інших причин пропуску строку позовної
давності позивачем не наведено.

З урахуванням наведеного колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції безпідставно визнано
причини пропуску строку звернення до
суду поважними.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року №14 "Про судове рішення у цивільній
справі", встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважних причин, суд у рішенні зазначає
про відмову в позові з цих підстав, якщо
про застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

У зв"язку з тим, що ОСОБА_1 не брав
участі в судових засіданнях при
розгляді справи судом першої
інстанції, він був позбавлений
можливості заявити про застосування
позовної давності та заявив про неї при
поданні апеляційної скарги.

За таких обставин, враховуючи
наведене вище, колегія суддів вважає
за необхідне на підставі ст. 309 ЦПК
України скасувати оскаржуване рішення
та постановити нове рішення про
відмову в задоволенні позову у зв"язку
з пропуском строку звернення з позовом
до суду.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 261, 267 ЦК України, ст. ст. 11, 303, 304, 309,
313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від
12 квітня 2012 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча
А.М. Шеремет

Судді:
З.І. Буцяк

В.С.
Василевич