Справа № 463/141/13
Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/4733/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, представників
ВАТ «Управління механізації № 1» -
Бойка С.М. та Федюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 18 квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного
товариства «Управління механізації №
1» про поновлення на роботі та
стягнення середньомісячного заробітку
за весь час вимушеного прогулу, -

в с т а
н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 18 квітня 2013
року в позові ОСОБА_2 до Відкритого
акціонерного товариства «Управління
механізації № 1» про поновлення на
роботі та стягнення середньомісячного
заробітку за весь час вимушеного
прогулу - відмовлено.

Рішення оскаржив представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_3, вважає його незаконним,
необґрунтованим та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права. Під час
ухвалення рішення суд взяв до уваги
докази, які отримані з порушенням
порядку встановленого ЦПК України, а
відтак не мав права вкладати їх в
основу рішення, не дав правової оцінки
тому факту, що відповідачем порушено
ст. 149 КЗпП України, оскільки в
матеріалах справи немає жодних доказів
про те, що власник або уповноважений
ним орган зажадав в будь-якій формі
пояснення від ОСОБА_2 причин невиходу
на роботу. Наявний в матеріалах справи
акт про відмову від дачі пояснень
підписаний бухгалтером ОСОБА_6 та двома
сторожами ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не є належним
доказом, оскільки судом не перевірено
наявність повноважень цих осіб
вимагати від порушника дисципліни
письмові пояснення. Крім цього, не
взято до уваги свідчення ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 про те, що вони не були присутні
при телефонній розмові, в якій від
позивачки вимагались пояснення, а
також свідчення ОСОБА_9, яка не
підтвердила факту, що мала вказівку від
керівництва брати пояснення у ОСОБА_2
Суд не звернув увагу, що ОСОБА_2 не була
ознайомлена з наказом про звільнення
та такий не був виданий їй на руки.
Також судом не з'ясовані обставини
зазначені в п. 22 Постанови Пленуму ВСУ
№ 9 від 06.11.1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів, у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни». Крім цього, стверджує, що
позивачка працювала прибиральницею, а
відтак виконувала свою роботу не під
час робочого дня, а до його початку, або
після закінчення. На думку апелянта,
оскільки відсутній письмовий трудовий
договір, а також враховуючи те, що
позивачці проводилась оплата виключно
за об'єм та чистоту прибирання, а не за
кількістю відбутих на підприємстві
годин, немає жодних підстав вважати
доведеним факт невиконання нею
трудових обов'язків, які полягають у
невиході на роботу. Також стверджує, що
суд повинен був взяти до уваги її тяжкі
сімейні обставини, які підтверджені
письмовими доказами, і вважати що строк
звернення до суду був пропущений з
поважних причин. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, представників
ВАТ «Управління механізації № 1» -
Бойка С.М. та Федюк Л.М., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити,
виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону з
огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що згідно з
табелем обліку робочого часу,
відомостями про нарахування
заробітної плати, оригінали яких
оглянуті в судовому засіданні,
індивідуальними відомостями про
застраховану особу, заробітна плата
позивачці не нараховувалась та не
проводилось відрахування. Зазначив, що
цими ж документами спростовується
пояснення ОСОБА_2, що вона з вересня по
січень допускалась до роботи і
виконувала обов'язки прибиральниці та,
що такі твердження також
спростовуються показаннями свідків
допитаними в суді, та прийшов до
переконання, що пояснення позивачки
щодо невидачі їй трудової книжки
спростовуються відповіддю Управління
пенсійного фонду у Личаківському
районі м. Львова, відповідно до якої
трудова книжка була представлена їм
позивачкою для оформлення пенсії.
Також послався на те, що твердження
позивачки про те, що представляла
Управлінню механізації № 1 лікарняні
листки на підтвердження відсутності на
роботі, спростовується відповіддю 1-шої
міської клінічної лікарні ім. Князя
Лева, відповідно до якої жодного разу
позивачка не отримувала листа
непрацездатності протягом вересня 2010
року - грудня 2011 року.

Судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03
січня 1990 року наказом № 2-к по
управлінню механізації № 1 тресту
«Львівпромбуд» імені 60-річчя СРСР
«ОСОБА_2 прийнято на роботу по переводу
з БУ-18 на посаду секретаря-друкарки на
час декретної відпустки штатної
працівниці із 3-го січня 1990 року…» (а.с.
42) .

Згідно табелів обліку робочого часу по
ВАТ «Управління механізації № 1» за
січень, лютий, березень, квітень,
травень, червень, липень - 2010 року,
ОСОБА_2 на роботі була відсутня - не
табелювалась (а.с. 118-124).

Згідно наказу по ВАТ «Управління
механізації № 1» від 26 липня 2010 року за
№ 10.07/1к ОСОБА_2 - прибиральниці, надано
щорічну відпустку за час з 01.2007 року по
01.2008 року на 24 календарні дні з 02 серпня
по 26 серпня 2010 року (а.с. 25, 125).

Згідно наказу по ВАТ «Управління
механізації № 1» від 25 серпня 2010 року за
№ 10.08/2к ОСОБА_2 - прибиральниці, надано
щорічну відпустку за час з 01.2008 року по
01.2009 року на 24 календарні дні з 31 серпня
по 23 вересня 2010 року (а.с. 24, 126).

Згідно табелів обліку робочого часу по
ВАТ «Управління механізації № 1» за
січень 2011 року, 01 лютого 2011 року ОСОБА_2
на роботі була відсутня - не
табелювалась (а.с. 127,179)

З повідомлення Львівської обласної
організації профспілки працівників
будівництва і промисловості
будівельних матеріалів від 12 квітня 2013
року за № 1-28/30 вбачається, що первинна
профспілкова організація ВАТ
«Управління механізації № 1» виключена
із організаційної структури і знята з
профспілкового обліку на підставі
Статуту Профспілки працівників
будівництва і промисловості
будівельних матеріалів України (за
невиконання статутних вимог) 11.12.2009
року постановою Президії обласної
організації профспілки № 27-2 (а.с. 184).

З відомості (витягу) нарахування
заробітної плати ОСОБА_2 з вересня 2008
року по грудень 2010 року вбачається, що в
період з січня 2010 року по грудень 2010
року, заробітна плата ОСОБА_2 не
нараховувалась, в серпні проведено
нарахування відпускних згідно
вищевказаних наказів. Профспілкові
внески із заробітної плати в період з
листопада 2008 року не утримувались.
Згідно примітки «профспілкові внески
не утримувались, не перераховувались в
об'єднаний обласний комітет профспілок
будівельних організацій м. Львова з
усіх працюючих ВАТ «УМ-1» з листопада 2008
року в зв'язку із саморозпуском
профспілкової організації» ( а.с. 178).

Відповідно до повідомлення-відповіді
головного лікаря КП Львівської 1-шої
міської клінічної лікарні ім. Князя
Лева від 25 березня 2013 року за № 382,
ОСОБА_2 на протязі вересня 2010 - грудня 2011
р.р. не знаходилась на стаціонарному
лікуванні, лікувалась виключно в
домашніх умовах та не отримувала листа
непрацездатності, який би засвідчував
її тимчасову непрацездатність, - яким
спростовано інформацію, що викладена 18
лютого 2013 року в повідомленні лікаря
ОСОБА_10 КП Львівської 1-шої міської
клінічної лікарні ім. Князя Лева, щодо
перебування ОСОБА_2 на амбулаторному
лікуванні в період 2010-2011 років (а.с. 152,
177).

З довідки, виданої виконкомом
Цегівської сільської ради
Горохівського району Волинської
області від 12.12.2011 року за № 2216
вбачається, що ОСОБА_2 проживала з липня
2010 року без реєстрації в АДРЕСА_1 і
доглядала матір ОСОБА_11, яка
потребувала цілодобового стороннього
догляду і лікування та померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 12).

З акту про відмову у дачі пояснення від
01.02.2011 року вбачається, що ОСОБА_2
відмовилась дати письмове пояснення
про причину невиходу на роботу (а.с. 46).

01.02.2011 року наказом № 11.02/1к, виданим ВАТ
«Управління механізації № 1» ОСОБА_2 -
прибиральницю звільнено з роботи за
прогули без поважних причин на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.
Підстава - неявка на роботу ОСОБА_2.(усно
і по телефону повідомляла що хворіє,
однак жодних підтверджуючих
документів не надала). Додатком є акт
про відмову ОСОБА_2 у дачі пояснень щодо
відсутності на роботі.(а.с. 7).

З повідомленням від 21.02.2012 року
Управління пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова за №
2567/03-20, вбачається, що ОСОБА_2 20.01.2010 року
звернулась до Управління із заявою про
призначення пенсії за віком з
оригіналом трудової книжки, про що було
зроблено запис у журналі реєстрації
заяв про призначення пенсії за № 31/03.
Після призначення пенсії трудову
книжку ОСОБА_2 отримано особисто 28.12.2011
року, про що засвідчує її підпис у
зазначеному вище журналі (а.с. 44).

З позовом в суд ОСОБА_2 звернулась 29
грудня 2011 року.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП
України, трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Таким чином, за змістом зазначеної
норми вирішальне значення для
припинення трудового договору із
зазначених підстав має факт
відсутності на роботі працівника без
поважних причин.

Колегією суддів безспірно встановлено
факт прогулу - невиходу позивачкою на
роботу без повідомлення відповідача
про причини своєї неявки та
підтвердження поважності невиходу на
роботу в період з 27 вересня 2010 року по 01
лютого 2011 року, а тому твердження
апелянта про те, що невихід на роботу
був вчинений з поважних причин - є
необґрунтованими і безпідставними.

Відповідно до змісту ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП
України, може мати місце лише за
попередньою згодою виборного органу
первинної професійної організації, яка
утворена та діє на підприємстві, членом
якої є працівник.

З матеріалів справи вбачається, що
первинна профспілкова організація на
підприємстві не діє.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України
передбачено обов'язок власника або
уповноваженого ним органу видати
працівнику в день звільнення належно
оформлену трудову книжку.

Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України в
разі затримки видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї
норми права необхідно наявність двох
умов: затримки у видачі трудової
книжки; наявність вини власника або
уповноваженого ним органу.

Ухвалюючи рішення, районний суд,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну правову оцінку зібраним
доказам, дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність вини
відповідача у затримці видачі трудової
книжки позивачці, оскільки така
позивачкою була подана в Управління
пенсійного фонду України в
Личаківському районі м. Львова 20.01 2010
року і після призначення пенсії дану
трудову книжку ОСОБА_2 отримала
особисто 28.12.2011 року.

Безпідставною є відповідно і вимога
позивачки щодо виплати їй середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного (міського)
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення у місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП
України строків звернення до суду за
вирішенням трудового спору суд,
відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» з'ясовує не
лише причини пропуску зазначеного
строку, а й усі обставини справи, права
та обов'язки сторін. При
необґрунтованості вимог суд відмовляє
в позові з цих підстав без посилання на
строки звернення до суду, оскільки вони
стосуються захисту порушеного права.
При обґрунтованості вимог і поважності
причин пропуску строку звернення до
суду суд поновлює пропущений строк на
звернення за вирішенням трудового
спору і вирішує його по суті. При
пропуску строку без поважних причин
суд наводить у рішенні мотиви, чому він
вважає неможливим його поновити, та
зазначає, що відмовляє в позові саме з
цих підстав.

За таких обставин, посилання районного
суду на ст. 233 КЗпП України є зайвим,
оскільки суд відмовив в задоволенні
зазначених позовних вимог за їх
безпідставністю.

Проте це не призвело до неправильного
вирішення справи.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом та позивачкою не
представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 18 квітня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.