Справа № 1522/4473/12
Провадження № 2/522/3625/13
РІШЕННЯ

Іменем                    УКРАЇНИ

« 17» грудня 2013 року

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого           – судді
Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання –
Малини-Муравенко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які діють від
свого імені та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6, Публічного
акціонерного товариства «ОСОБА_7
Аваль», за участі третіх осіб –
Одеської міської ради, Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради як органу опіки та
піклування, про встановлення факту
родинних відносин, визнання недійсним
договору купівлі-продажу, визнання
права власності, зобов’язання усунути
та не чинити перешкоди у користуванні,
виселення, вселення, визнання
недійсним іпотечного договору та
вилучення запису з державного реєстру
іпотек, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання добросовісним
набувачем та визнання права власності,
за позовом ОСОБА_3 до Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про визнання права на
спадщину, –

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із
вказаним позовом до відповідачів, за
уточненою позовною заявою просила
встановити факт, що ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідною тіткою ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 06 листопада 2006
року; визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 23 травня 2007 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_1,
зареєстрований в реєстрі за № 1360;
визнати за ОСОБА_2 право власності на
квартиру АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_4,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 усунути та не чинити
перешкоди ОСОБА_2 у користуванні
квартирою №15 в будинку №57 по вулиці
Фонтанська дорога в місті Одесі;
виселити ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_6 із
квартири АДРЕСА_2; вселити ОСОБА_2 в
квартиру АДРЕСА_3 дорога в місті ОСОБА_1;
визнати недійсним іпотечний договір,
укладений 23.05.2007 року між відкритим
акціонерним товариством «ОСОБА_7
Аваль» та ОСОБА_4, посвідчений ОСОБА_1,
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу,
зареєстрований в реєстрі за №1363. В
обґрунтування позову посилалась на
наступне. 06.11.2006 року помер ОСОБА_8, який,
за твердженням позивачки є її
племінником. Позивачка є єдиною
спадкоємицею майна, яке залишилось
після смерті ОСОБА_8, а саме квартири
АДРЕСА_2. 25.11.2006 року ОСОБА_2 звернулась
до державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, на
підставі якої була відкрита спадкова
справа № 886/2006, однак, свідоцтво про
право на спадщину, яка залишилась після
смерті ОСОБА_8, не було видане ОСОБА_2,
оскільки вона не змогла надати до
нотаріальної контори всі необхідні
документи, які підтверджують її
родинні відносини із ОСОБА_8 Таким
чином, встановлення факту родинних
відносин позивачці необхідне для
вирішення справи по суті, оскільки
встановлення зазначеного факту стане
підставою для визнання за ОСОБА_2 права
власності на спадкове майно - квартиру
№15 в будинку №57 по Фонтанській дорозі
у місті ОСОБА_1. При цьому, 23.05.2007 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу спірної квартири, який
ним вчинено на підставі рішення по
цивільній справі № 2-4342/07/10 за позовом
ОСОБА_3 до Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради
про визнання права власності в порядку
спадкування. Зазначеним рішенням за
ОСОБА_3 було визнано право власності на
квартиру №15 в будинку № 57 по
Фонтанській дорозі у місті ОСОБА_1 в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_8 Втім, ухвалою Приморського
районного суду міста ОСОБА_1 від 04.06.2007
року вказане рішення було переглянуто
у зв'язку з нововиявленими обставинами
та скасоване. В подальшому, позов
ОСОБА_3 був залишений без розгляду
ухвалою суду від 07.10.2009 року. У зв’язку
із зазначеним позивач змушений
звернутись до суду із вказаним позовом
за захистом своїх інтересів.

В судове засідання з’явились
представники позивачки, позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, просили
суд їх задовольнити.

В судове засідання з’явились
відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_9, а також їх
представник. Позовні вимоги позивачки
не визнали у повному обсязі з огляду на
їхню необґрунтованість, просили суд у
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

Відповідачі ПАТ «ОСОБА_7 Аваль», ОСОБА_3
в судове засідання не з’явились, про
час та дату судового слухання
повідомлялись належним чином, про
причини неявки суд не повідомили.

Представник третьої особи Одеської
міської ради в судове засідання не
з’явився, про час та дату судового
слухання повідомлявся належним чином,
про причини неявки суд не повідомив.

Представник Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради в
судове засідання не з’явився,
відповідно до раніше поданої позовної
заяви просив слухати справу за його
відсутності.

В розглядуваній судом справі за весь
час її перебування в суду були
об’єднані в одне провадження наступні
позови: позов ОСОБА_3 до Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради про визнання права на
спадщину; заява ОСОБА_2 про
встановлення факту родинних відносин,
визнання договору недійсним; позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
добросовісним набувачем та визнання
права власності.

Ухвалою суду від 07.10.2009 року позов
ОСОБА_3 до Приморської районної
адміністрації ОМР про визнання права
на спадщину залишено без розгляду.
Зазначена ухвала оскаржена не була та
набрала законної сили.

Ухвалою суду від 13.12.2013 року позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також
позов ОСОБА_2 в частині вимог про
вилучення із державного реєстру іпотек
запису про спірне майно – залишено без
розгляду.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що в задоволенні
позовної заяви необхідно відмовити з
наступних причин. Судом встановлені
такі фактичні обставини на підставі
представлених письмових доказів.

У першу чергу суд має встановити
належність спірного майна до
виникнення досліджуваних відносин, а
також кола можливих заінтересованих
осіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_4 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 27.11.2001
року державним нотаріусом Першої
одеської державної нотаріальної
контори ОСОБА_12 за номером в реєстрі
№6-3727, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та
РОН» 03.12.2001 року під №1746-стр.69-кн.108 доп.

06.11.2006 року ОСОБА_8 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим 08.11.2007 року Першим відділом
РАЦС Приморського районного
управління юстиції м. Одеси, актовий
запис №10084.

25.11.2006 року позивачка ОСОБА_2 звернулася
до державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини,
внаслідок чого була відкрита спадкова
справа №886/2006р, що підтверджується
листом Шостої державної нотаріальної
контори №910 від 27.04.2007 року. При цьому з
листа вбачається, що інші заяви про
прийняття спадщини, окрім заяви ОСОБА_2,
відсутні.

Щодо доведеності факту родинних
відносин.

Судом з'ясовано, що ОСОБА_2 народилася 22
травня 1924 року у с. Єфремівка,
Якимівського району Запорізької
області, що підтверджується паспортом
громадянина України, серії КК 247660,
виданим 29.03.1999 року Малиновським РВ ОМУ
УМВС України в Одеській області.

Із свідоцтва про народження ОСОБА_8,
виданого Одеським міським ЗАГСом 02.03.1946
року, вбачається, що його матір'ю є
«Волкова Вера Лукьяновна» батьком
«Волков Дмитрий Андреевич».

В автобіографії та анкеті ОСОБА_8, що
знаходяться в матеріалах його
особистої справи в Одеському міському
управлінні ГУМВС України в Одеській
області, він зазначав свою матір, як
ОСОБА_13.

Згідно ордеру №1128 від 01.07.1963 року, що
виданий на ім'я ОСОБА_13, до складу її
сім'ї включено: ОСОБА_8, як сина; ОСОБА_14,
як матір; ОСОБА_2, як сестру.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтвердили факт
родинних відносин між позивачкою та
ОСОБА_8

Крім того в матеріалах справи наявний
заповіт, складений 13 травня 2005 року,
згідно якого позивачка ОСОБА_2 заповіла
усе своє майно померлому ОСОБА_8, який
доводився її племінником. Згідно
довідки ВАТ «Державний ощадний банк
України» протягом 1996 - 2005 роках
померлий ОСОБА_8 видавав довіреність
позивачці ОСОБА_2 на розпорядження
своїм вкладом.

Наведені обставини у своїй сукупності
дають підстави суду дійти висновку про
наявність родинних відносин між ОСОБА_2
та ОСОБА_8, які є, відповідно, тіткою та
племінником.

Стосовно обставин вибуття спірної
квартири з володіння попереднього
власника.

За правилом ст. 388 ЦК України, якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом. Таким чином,
відповідно до ст.388 ЦК України
витребування майна від добросовісного
набувача, окрім інших умов, є можливим
лише в тому випадку, якщо спірне майно
вибуло з володіння власника без його
волі.

Як визнала позивачка та підтвердила її
представник ОСОБА_17, ОСОБА_2 – до
виникнення між ними спору – особисто
була знайома з ОСОБА_3, який потрапив у
її довіру, скористалася його допомогою
після смерті її племінника, в
результаті чого позивачка переважною
мірою поклалася на ОСОБА_3 з приводу
поховання її племінника та прийняття
спадкового майна. З її пояснень слідує,
що також й її племінник ОСОБА_8 був
знайомим з вказаною особою,
користувався її допомогою.

В результаті таких дії позивача ОСОБА_2
щодо пошуку та обрання особи, яка була
знатна їй допомогти, у володіння
відповідача ОСОБА_3 потрапили ключі від
спірної квартири, а разом з ними й сама
ця квартира. Враховуючи відсутність
звернень позивача ОСОБА_2, вчинених
негайно або хоча б у розумні строки, до
органів внутрішніх справ або суду за
захистом від таких дій ОСОБА_3, цей суд
має виходити з того, що таке
потрапляння спірного майна у володіння
названої особи відбулося з волі
позивача, яка не заперечувала такого
стану.

Отже, як слідує з пояснень сторони
позивача у сукупності з іншими
доказами, зібраними по справі, суд може
зробити висновок, що спірна квартира
фактично потрапила у володіння ОСОБА_3
спершу з волі, або принаймні не
всупереч волі позивачки ОСОБА_2,
оскільки вона власноруч передала ключі
від квартири відповідачу ОСОБА_3

При цьому, суд відкидає як безпідставні
посилання сторони позивача на
звернення до Прокуратури Приморського
району м. Одеси у зв’язку із злочинними
діями ОСОБА_3, у зв’язку з існуванням
значного проміжку часу між смертю
спадкодавця, моментом потрапляння
спірної квартири у володіння ОСОБА_3, з
однієї сторони, та часом звернення
позивача до компетентних
правоохоронних органів: зокрема,
ОСОБА_8 помер 06.11.2006 року, а до органів
прокуратури позивачка звернулася лише
01.06.2007 року.

Наведені обставини, встановлені у
судовому засіданні та визнані стороною
позивача, доводять той факт, що спірна
квартира фактично потрапила у сферу
повного господарського відання ОСОБА_3
зі згоди та волі позивачки ОСОБА_2, яка і
має зазнати усіх негативних наслідків
у зв’язку із обранням неналежного
контрагента у таких цивільних
відносинах.

Суд має оцінювати поведінку учасника
цивільних відносин, виходячи з
критеріїв його обачності, розумності,
та розсудливості. Таким критерієм
поведінка ОСОБА_2 не відповідає,
оскільки позивачка звернулася до
неналежної сторони, не маючи повної
інформації та позитивної
характеристики обраної особи.

Судом також враховано, що причиною
смерті ОСОБА_8 згідно довідки, виданої
ОСОБА_3 Першим відділом реєстрації
актів цивільного стану, причиною
смерті ОСОБА_8 була алкогольна
кардіоміопатія. Виходячи з наведеного,
суд може зробити висновок, що померлий
зловживав спиртними напоями, що могло
створити передумови для виникнення
спірної ситуації.

Стосовно обґрунтованості
добросовісності набувача.

Оскільки зі всіх обставин справи
випливає, що відповідачка ОСОБА_4 не
знала та не повинна була знати про те,
що набуває квартиру від
неуповноваженої особи, суд визнає
ОСОБА_4 добросовісним набувачем. У
цьому висновку суд враховує наступне.

На час здійснення відчуження спірної
квартири відповідачка набула право на
неї від ОСОБА_3, право якого
ґрунтувалося на рішенні Приморського
районного суду від 27 березня 2007 року, що
було чинним на час посвідчення
договору купівлі-продажу. Зазначене
рішення виступило в якості
правовстановлюючого документа на
спірну квартиру, посвідчуючи права
ОСОБА_3 на її відчуження.

Враховуючи, що згідно чинного
законодавства рішення, що набрало
законної сили підлягає виконанню усіма
юридичними та фізичними особами,
ОСОБА_4 не могла передбачати того, що
рішення суду від 27 березня 2007 року
могло бути скасованим та втратить свою
чинність у подальшому, а тому мала
покладися на авторитет судової влади,
втілений у певному акті правосуддя.

Як визнала сторона позивача, після
вибуття спірної квартири з її
володіння, ОСОБА_2 до спірної квартири
не навідувалася, потрапити в неї не
намагалася, що дало можливість
продавцю ОСОБА_3 надавати цю квартиру
для огляду потенційним покупцям, діючи
у власному інтересі та як її власник,
створюючи повною мірою враження
правомірності та добросовісності
своїх дій.

Таким чином, відповідач ОСОБА_18 діяв як
повноправний власник квартири, не
даючи підстав для сумнівів покупцю, що
він є не уповноваженою особою на
відчуження спірного майна.

Додатково суд має врахувати, що спірну
квартиру придбано в порядку здійснення
банківською установою іпотечного
кредитування, квартира перебуває в
іпотеці банку, що дало відповідачу
ОСОБА_4 додаткові обґрунтовані
підстави для впевненості в
правомірності її дій, а також дій
продавця ОСОБА_18

Резюмуючи, суд має констатувати, що за
наслідками судового розгляду не
отримано належних доказів того, що
набувач ОСОБА_4 діяла під час придбання
квартири недобросовісно, мала або за
всіма обставинами повинна була мати
підстави для сумнівів в правомірності
дій ОСОБА_18

Згідно п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року відповідно до частини п'ятої
статті 12 ЦК добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Втім, зазначені обставини, що могли б
свідчити про недобросовісність
набувача, судом встановлені не були, з
огляду на що така вимога не підлягає
задоволенню.

Щодо визначення належного способу
захисту прав позивача.

Суд визнає належним способом захисту
прав позивача його вимогу про
витребування майна з чужого
незаконного володіння (незалежно від
наслідків задоволення цього позову).

В цьому суд виходить з того, що ОСОБА_2
не була стороною оспорюваного нею
договору купівлі-продажу, що
узгоджується із правовою позицією,
викладеною Верховним Судом України у
своєму рішенні по справі № 6-107 цс 12 від 7
листопада 2012 року, відповідно із якою, у
разі, якщо позивач, не будучи стороною
оспорюваного ним договору, домагається
відновлення свого права на річ, яка
була предметом цього договору, то
виходячи з правової природи спірних
правовідносин між сторонами існують
речово-правові відносини, і належним
способом захисту в такому разі є один
із способів, передбачених главою 29 ЦК
України: віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК
України) - якщо річ перебуває у
володінні відповідача; визнання права
власності (ст. 392 ЦК України) - якщо річ
не вибула з володіння позивача, однак
його право на неї не визнається
відповідачем.

Додатково суд має врахувати, що
визнання правочину недійсним має своїм
наслідком повернення сторін у
первинний стан, хоча позивач просить
повернути спірне майно не у володіння
ОСОБА_18, а у своє володіння. При цьому
такий наслідок мав би бути
застосований суд поза залежністю від
заявлення такої вимоги позивача, з
власної ініціативи.

Таким чином, вимога про визнання
правочину недійсним конкурує з вимогою
про витребування майна з чужого
незаконного володіння, з огляду на що
перша вимога про визнання оспорюваного
договору недійсним задоволенню не
підлягає.

Стосовно оцінки дій ОСОБА_3

Разом з тим, суд, встановивши
відсутність правових підстав для
витребування з володіння квартири від
відповідачів, за ст.388 ЦК України, має
визнати, що ОСОБА_3 набув цю квартиру
без достатніх правових підстав.

На сьогоднішній момент рішення суду, що
послужило підставою відчуження ним
спірного майна, скасовано, його позов
залишено без розгляду. Такі обставини
дають підстави для висновку суду, що
ОСОБА_3 отримав грошову суму за продаж
спірної квартири без достатньої
правової підстави, оскільки така
підстава – титул власника – у
подальшому відпала (припинилася).

Неможливість витребування за
правилами цивільного законодавства
спірної квартири з володіння ОСОБА_4
створює підстави для стягнення
отриманої грошової суми на користь
позивача з ОСОБА_3 Визначаючи розмір
отриманої грошової суми за продаж
спірної квартири суд має виходити з
наступного.

Зі змісту попереднього договору
сторони зобов’язалися здійснити
купівлі-продаж за 55000,0 доларів США, у
гривневому еквіваленті. Проте, у
договорі купівлі-продажу від 23 травня
2007 року його сторони визначили розмір
купівельної ціни сумою в 202000,0 гривень,
що на час платежу за курсом НБУ
відповідає сумі в 40 000,0 доларів США.

Доказів оплати інших грошових коштів
відповідач ОСОБА_4 суду не надала, таким
чином, суд має виходити з доведеності –
за допомогою письмових доказів –
отримання ОСОБА_3 грошових коштів за
продаж спірної квартири в розмірі
еквівалентному 40 000,0 доларів США.

Саме право вимагати на повернення
такої грошової суми від ОСОБА_3 має
позивачка ОСОБА_2, про право на такий
позов судом роз’яснюється цим
рішенням.

Щодо правового значення встановлення
факту родинних відносин.

Під час судового розгляду судом
встановлено родинні відносини між
позивачем ОСОБА_2 та її племінником
ОСОБА_8 Як зазначено вище, це доводиться
наданими суду письмовими доказами у
своїй сукупності, а також показаннями
свідків. Проте, вимога про встановлення
факту родинних відносин у цій справі
позовного провадження не є самостійною
позовною вимогою, а є лише підставою
для розгляду та можливого задоволення
вимоги про визнання права власності на
спадкове майно за позивачем.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку
про відмову у задоволенні позову про
визнання за позивачкою права власності
на спадкове майно з інших підстав,
вимога про встановлення факту родинних
відносин не має самостійного правого
значення у спірних правовідносинах, а
тому задоволенню не підлягає.

За правилом частини 2 статті 256 ЦПК
України, у судовому порядку можуть бути
встановлені також інші факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення. Отже, враховуючи, що
встановлення певного юридичного факту
має бути обґрунтоване певною правовою
метою, то безпідставність останньої
виключає самостійне значення такої
вимоги в цьому провадженні.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. У цьому випадку судом не
встановлено обставин, за яких позивач
може бути звільнений від доказування
обставин, на які він посилається.

Таким чином, суд вважає позовну заяву
необґрунтованою та такою, яка не
підлягає задоволенню у повному обсязі.

За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 3, 13, 15, 16, 203, 215, 216, 386-388,
391, 392, ЦК України, ст. ст. 3, 4, 11, 37, 61, 110,
212-215 Цивільного процесуального кодексу
України, беручи до уваги положення
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», СУД –

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які діють
від свого імені та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6, Публічного
акціонерного товариства «ОСОБА_7
Аваль» про встановлення факту родинних
відносин, визнання недійсним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності, зобов’язання усунути та не
чинити перешкоди у користуванні,
виселення, вселення, визнання
недійсним іпотечного договору – в
повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ

С.О. ПОГРІБНИЙ

17.12.2013