Справа № 136/836/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"22" листопада 2013 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування шкоди
заподіяної злочином, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Липовецького
районного суду Вінницької області із
позовом до ОСОБА_2 про відшкодування
шкоди заподіяної злочином.

На обґрунтування своїх позовних вимог
позивач вказує у позовній заяві на те,
що вироком Липовецького районного суду
Вінницької області від 26 жовтня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 06 березня 2013 року, ОСОБА_2 було
визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та
засуджено до 2-х років виправних робіт з
відрахуванням 15% його заробітку в дохід
держави. Зазначеним вироком було
встановлено, що ОСОБА_2 03.12.2011 року
навмисно наніс удар дерев'яним
предметом йому, ОСОБА_1, по правій кисті
руки, спричинивши згідно висновку
експерта №158 від 27.01.2011 року тілесні
ушкодження у вигляді відкритого
багато-уламкового перелому 3-ої п'ясної
кістки та рани на долонній поверхні в
проекції головки 3-ої п'ясної кістки
правої кисті, які належать до тілесних
ушкоджень середньої тяжкості. Оскільки
через отриману травму він і досі не
може нічого робити правою рукою,
вважає, що у зв'язку з втратою загальної
працездатності ОСОБА_2 має
відшкодувати йому завдану шкоду в
розмірі мінімальної заробітної плати
за кожен місяць втрати (зменшення)
загальної працездатності, рахуючи з
дня вчинення злочину і по даний час.
Розмір цієї шкоди згідно доданого
позивачем розрахунку складає 18 769 грн.,
які він просив суд стягнути з
відповідача.

В ході розгляду справи позивач
неодноразово зменшував та збільшував
розмір заявлених ним позовних вимог, а
тому в останній редакції заяви про
збільшення розміру позовних вимог
просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його,
ОСОБА_1, користь шкоду в розмірі 1 282 грн.,
а також в подальшому щомісячно до
моменту одужання стягувати шкоду в
сумі 5%, виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, зіславшись на обставини, що
наведені ним були у позовній заяві в
останній редакції. Просив суд позов
задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на
його, ОСОБА_1, користь шкоду в розмірі 1
282 грн., а також в подальшому щомісячно
до моменту одужання стягувати шкоду в
сумі 5%, виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнали, вказавши на те, що
позивачем не надано жодного доказу, що
ним було втрачено дохід або заробіток,
оскільки позивач є пенсіонером, а
відтак не міг втратити заробіток або
дохід. При цьому доказів про
підприємницьку діяльність ним також не
надано. Безпідставними є посилання
позивача на ч.3 ст.1195 ЦК України,
оскільки він не є працюючою особою, а
також не обґрунтованими є вимоги щодо
стягнення в подальшому щомісячно до
моменту його одужання шкоди в сумі 5%
виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати, оскільки термін
закінчення таких виплат не визначений.
Ураховуючи наведене просили суд в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у
повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
та дослідивши матеріали справи, повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, судом
встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

26 жовтня 2012 року вироком Липовецького
районного суду Вінницької області
ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні
злочину, передбаченого ст. 122 ч.1 КК
України та призначено йому покарання у
виді виправних робіт на строк 2 (два)
роки з відрахуванням з його заробітку 15
(п'ятнадцяти) % в дохід держави. Цим же
вироком було задоволено цивільний
позов потерпілого ОСОБА_1 та стягнуто
із засудженого ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1,
користь у відшкодування моральної
шкоди 30 000 (тридцять тисяч) гривень. За
наслідками перегляду вироку суду,
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 06 березня 2013 року
зазначений вирок суду було залишено
без змін.

Відповідно до вищевказаного вироку,
судом було встановлено, що 03.12.2011 року
біля 12 години 30 хвилин, ОСОБА_2, маючи
намір на спричинення тілесних
ушкоджень, під час раптово виниклої
суперечки із своїм сусідом ОСОБА_1,
знаходячись на території свого
домогосподарства, що розташоване в
АДРЕСА_1, наніс удар дерев'яним
предметом по правій кисті руки ОСОБА_1,
який знаходився на території свого
домогосподарства та тримався правою
рукою за верхівку металевого
стовпчика, який знаходиться біля їх
спільної межі, внаслідок чого заподіяв
ОСОБА_1 тілесні ушкодження середнього
ступеню тяжкості у вигляді відкритого
багато уламкового перелому 3-ої п'ясної
кістки та рани на долонній поверхні в
проекції головки 3-ої п'ясної кістки
правої кисті. ОСОБА_1 визнаний був
потерпілим у даній кримінальній
справі.

Статтею 61 ЦПК України, передбачено
підстави звільнення від доказування,
відповідно до частини 4 якої
унормовано, що вирок у кримінальному
провадженні, що набрав законної сили,
або постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено вирок
або постанову суду, з питань, чи мали
місце ці дії та чи вчинені вони цією
особою.

Ураховуючи те, що вирок суду від 26
жовтня 2012 року у кримінальній справі
про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні
ним злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК
України набрав законної сили 06.03.2013
року, а відтак має для суду преюдиційне
значення.

Стаття 3 Конституція України
проголошує людину, її життя і здоров'я,
честь і гідність, недоторканість і
безпеку найвищою соціальною цінністю в
державі.

Загальні підстави
відповідальності за завдану майнову
шкоду встановлені ст.1166 ЦК України,
якою унормовано, що будь-яка майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам або майну
фізичної або юридичної особи,
відшкодовується особою, яка її завдала,
в повному обсязі.

З аналізу вказаної норми слідує, що
якщо мають місце спеціальні підстави,
що надають можливість застосовувати до
правовідносин положення інших статей §
1 Глави 82 ЦК, треба застосовувати
спеціальні норми.

Спеціальною нормою, яка підлягає до
застосування до правовідносин, які
виникли між сторонами даного спору є ч.
1 ст. 1195 ЦК України, відповідно до якої,
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

У п.18 постанови від 27.03.1992, № 6 "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" Пленум Верховного Суду України
надав судам наступні роз'яснення щодо
визначення ступеня втрати загальної
працездатності, де зазначено, що
ступінь втрати загальної
працездатності визначається
судово-медичною експертизою.

На виконання положень ст.145 ЦПК України,
судом було призначено судово - медичну
експертизу, відповідно до якої
експертом було надано висновок, в силу
якого медична експертна комісія дійшла
висновку, що у ОСОБА_1 мали місце
тілесні ушкодження у вигляді
відкритого багатоуламкового перелому
3-ої п'ясної кістки та рани на долонній
поверхні в проекції головки 3-ої п'ясної
кістки правої кисті. Вищевказані
тілесні ушкодження у ОСОБА_1 виникли
від дії тупого твердо го предмету
(предметів), по давності могли бути
спричинені в строк, вказаний у
постанові про призначення
судово-медичної експертизи - 03.12.2011
року. При теперішньому обстеженні у
ОСОБА_1 на долонній поверхні правої
кисті виявлено рубець, як наслідок
загоєння забитої рани та помірне
порушення функції правої кисті.
Вказані наслідки травми правої кисті у
ОСОБА_1 стоять в причинному зв'язку з
названими вище у п.1 тілесними
ушкодженнями і становлять 5 (п'ять) %
стійкої втрати загальної
працездатності.

Висновок експерта за №113-к (а.с. 34-37), суд
приймає як належний та допустимий
доказ, а відтак погоджується, що
ступінь втрати загальної
працездатності позивача ОСОБА_1
становить 5 (п'ять) % стійкої втрати
загальної його працездатності та
стоїть в причинному зв'язку з тілесними
ушкодженнями у вигляді відкритого
багатоуламкового перелому 3-ої п'ясної
кістки та рани на долонній поверхні в
проекції головки 3-ої п'ясної кістки
правої кисті, які виникли від дії
тупого твердого предмету (предметів),
що по давності могли бути спричинені в
строк - 03.12.2011 року, тобто коли ОСОБА_2
було вчинено злочин, який
кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК України та
за який його було засуджено згідно
вироку суду від 26.10.2012 року.

Частиною 2 ст. 1195 ЦК України,
передбачено, що у разі каліцтва або
іншого ушкодження здоров'я фізичної
особи, яка в момент завдання шкоди не
працювала, розмір відшкодування
визначається виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати.

Разом з цим, у п.22 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди", зазначено, що
відшкодування шкоди у зв'язку з
ушкодженням здоров'я складається з
щомісячних платежів (страхових
виплат), що виплачуються протягом
строку, на який встановлено втрату
працездатності, а тому в рішенні суду
мають бути зазначені строки виплати
присуджених до стягнення сум для
відшкодування такої шкоди.

З огляду на викладене та у контексті
приведених правових норм регулювання
предмета спору, суд, визначаючи розмір
відшкодування шкоди, яка підлягає до
стягнення з відповідача на користь
позивача, приходить до переконання, що
позовні вимоги позивача підлягають до
часткового задоволення, виходячи з
того, що судово - медична експертиза
підтвердила втрату позивачем
працездатності у її відсотковому
відношенні саме з 03.12.2011 року, тобто
день коли відповідачем було вчинено
протиправні дії стосовно позивача, що
доведено вироком суду від 26.10.2012 року,
проте наведений позивачем розрахунок
не відповідає фактично об'єктивним
даним, а тому відповідно до зроблених
розрахунків суду за період з 03.12.2011 року
по 28.10.2013 року, 5% з урахуванням розмірів
мінімальної заробітної плати на
конкретно визначений період становить
1272, 03 гривень, а не 1282 гривні, які просив
стягнути позивач. Крім того, суд вважає,
що підлягають до задоволення вимоги
позивача щодо присудження на його
користь із відповідача щомісячних
платежів у розмірі 5 (п'яти) %
мінімальної заробітної плати,
встановленої законами України на
відповідний місяць, до моменту його
одужання.

Вирішуючи питання судових витрат, суд
керується правилами ст.88 ЦПК України, а
оскільки позивач при пред'явленні
позову був звільнений від сплати
судового збору, тому суд стягує його з
відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись
ст.1166, 1195 ЦК України, п.18 постанови
Пленум Верховного Суду України від
27.03.1992, № 6 "Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди", ст.10, 11, 58-61, 88, 143 208,
209, 212-215 ЦПК України, cуд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за
період з 03.12.2011 року по 28.10.2013 року в
відшкодування шкоди заподіяної
каліцтвом 1 272 грн. 03 коп. ( одна тисяча
двісті сімдесят дві гривні три
копійки).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
щомісячно, починаючи з 29.10.2013 року до
моменту одужання ОСОБА_1 відшкодування
шкоди заподіяної каліцтвом в розмірі 5
(п'яти) % мінімальної заробітної плати,
встановленої законами України на
відповідний місяць.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в розмірі 229 (двісті
двадцять дев'ять ) грн. 40 (сорок) коп.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: