Справа № 755/6058/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2013 р. Дніпровський
районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді
Гончарука В.П.,

при секретарі
Лисенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виділення
майна в натурі, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, звертаючись з
позовом до суду, просять визнати
порядок користування квартирою
АДРЕСА_1, а саме виділити ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 в користування кімнату житловою
площею 17,0 кв.м, ОСОБА_2 виділити в
користування кімнату житловою площею
15,75 кв.м, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виділити в
користування кімнату житловою площею
12,1 кв.м, ОСОБА_5 виділити в користування
кімнату житловою площею 8,1 кв.м, місця
загального користування залишити у
спільному користуванні, мотивуючи свої
вимоги тим, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 ОСОБА_5 є співвласниками
вказаної квартири в рівних долях, яким
належить по 1/5 частини квартири, ОСОБА_6
при цьому, зареєстрована у вказаній
квартирі. З початку 2009 року між
сторонами по справі почали виникати
конфлікти стосовно користування
квартирою, відповідачі не сплачують за
комунальні послуги, провокують
конфлікти, псують речі, створюють
безлад, а тому посилаючись на ст.ст. 358,
391 ЦК України просили вирішити питання
щодо користування квартирою в судовому
порядку.

11.07.2013 року позивачами в судовому
засіданні подано заяву про збільшення
позовних вимог, відповідно яких,
просили виділити у натурі частки майна
із суспільної сумісної власності на
користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у
розмірі 3/5 чотирьохкімнатної квартири
АДРЕСА_1, що становить дві кімнати
площею 17,0 кв.м та 15,7 кв.м, виділивши їх
вказаним особам у конкретне
користування; стягнути різницю у 0,96
кв.м житлової площі що складає 8 962,00
грн. з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у рівних
частинах на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 по
4481,00 грн. кожній; стягнути з ОСОБА_4,
ОСОБА_5 витрати на судовий збір на
користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у сумі
3441,00 грн., з кожного по 1728,50 грн.;
стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 витрати
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката у сумі 5000,00 грн., по 2500,00 грн. з
кожного на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 (а.с. 42-43)

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі, з підстав викладених у позовній
заяві з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог, додатково
пояснив, що відповідачі порушують
права позивачів на право володіння
спільною квартирою, провокують
конфлікти, сварки, тому він змушений
проживати окремо, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
почувають себе у безпеці, добровільно
домовитись з відповідачами не
вдається, при цьому відповідачі
займають більшу житлову площу.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі, з підстав викладених у
позовній заяві з урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог та пояснень
ОСОБА_1

Представник відповідача ОСОБА_7 в
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечувала в повному обсязі з
підстав, викладених у запереченнях на
позовну заяву, долучених до матеріалів
справи. (а.с. 67-68)

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечувала в повному обсязі з
підстав, викладених у запереченнях на
позовну заяву, додатково пояснила, що
відповідачі проживають в кімнатах на
підставі рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 22.12.2008 року,
яким визначено порядок користування
спірним житловим приміщенням, в
кімнатах проживання вони провели
облаштування та ремонтні роботи, при
цьому кімнати позивачів в неналежному
стані, зазначила, що за комунальні
послуги сплачують окремо та вчасно
відповідно своїх часток власності,
твердження позивачів, про те, що саме з
вини відповідачів виникають
конфліктні ситуації не відповідає
дійсності, крім того зазначила, що
відповідач ОСОБА_6, яка являється її
матір'ю проживала в Російській
Федерації, однак на прохання позивача
ОСОБА_1 продала свою квартиру та
допомогла коштами на придбання спірної
квартири, після чого почала проживати в
ній, а тому вважає позов
необґрунтованим та безпідставним.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечували в повному обсязі з
підстав, викладених у запереченнях на
позовну заяву, надали аналогічні
пояснення ОСОБА_4

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного
процесуального кодексу України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, інших
відносин, крім випадків, коли розгляд
таких справ проводиться за правилами
іншого судочинства.

Відповідно до ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло. Таке право
реалізується в порядку визначеному
законодавством.

Конституція України у ст. 47 закріплює,
що ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше, як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої ст. 358
Цивільного кодексу України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитись про
порядок володіння та користування
майном, що є їх спільною частковою
власністю.

За нормою частини першої ст. 360
Цивільного кодексу України
співвласник відповідно до своєї частки
у праві спільної часткової власності
зобов'язаний брати участь у витратах на
управління, утримання та збереження
спільного майна, у сплаті податків,
зборів (обов'язкових платежів), а також
нести відповідальність перед третіми
особами за зобов'язаннями, пов'язаними
із спільним майном.

Дана правова норма кореспондується з
положеннями ст. 150 Житлового кодексу
України, відповідно до якої визначено,
що громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатись цією власністю на свій
розсуд: проживати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Як роз'яснено у п.14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року №20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності», квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення із самостійними виходами,
які можуть використовуватись як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщенням квартири,
якщо про це заявлено позов.

Судом встановлено, що на підставі
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 22.12.2008 року, яке набрало
законної сили, визнано за ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 право
власності за кожним на 1/5 частину
квартири АДРЕСА_1; визначено в квартирі
АДРЕСА_1 конкретний порядок
користування - виділено в користування
ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 кімнати
площами 17,0 кв.м, 12,1 кв.м, 8,1 кв.м; ОСОБА_4
та зареєстрованій в квартирі ОСОБА_6
виділити кімнату площею 15,7 кв.м. (а.с.
78-80)

Відповідно до п. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких
беруть участь ті самі особи або особа,
щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини першої ст.383
Цивільного кодексу України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має право
використовувати його для промислового
виробництва.

Як визначено рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 22.12.2008 року
та довідкою Форми 3 від 13.03.2013 року № 183,
відповідачка ОСОБА_6- є особою, яка
зареєстрована в спірній квартирі у
встановленому законодавством порядку,
у зв'язку з чим має право користування
квартирою АДРЕСА_1, і це її право не
оспорюється сторонами по справі в
розрізі даного спору.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійснені лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до правових позиції
Європейського суду з прав людини, а
саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції
про захист прав людини та основних
свобод (далі - Конвенція), яка гарантує
кожній особі окрім інших прав право на
повагу до її житла. Воно охоплює
насамперед право займати житло, не бути
виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її
державних органів зобов'язання
«вживати розумних і адекватних заходів
для захисту прав» (рішення у справі Powell
and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий
загальний захист поширюється як на
власника квартири (рішення у справі Gillow
v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача
(рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

У п. 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" роз'яснено, що в силу ст. 104
Житлового кодексу УРСР суд вправі
задовольнити вимоги члена сім'ї
наймача про поділ жилого приміщення,
якщо жилу площу, що припадає на нього
(або з урахуванням укладеної угоди про
порядок користування жилим
приміщенням), може бути виділено у
вигляді ізольованого приміщення, яке
складається з однієї або кількох
кімнат, розмір якого не менше
встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за
вимогою члена сім'ї наймача йому може
бути виділено ізольоване жиле
приміщення, розміром меншим за жилу
площу, що припадає на нього. Однак поділ
не може бути допущений, коли це
призведе до штучного погіршення
житлових умов позивача і викличе
необхідність постановки його на облік,
як такого, що потребує поліпшення
житлових умов.

Таким чином, аналізуючи наявні у справі
докази, враховуючи пояснення та
заперечення сторін, керуючись
вищенаведеними правилами діючого
законодавства України, суд дійшов
висновку про те, що твердження
позивачів щодо виділення за ними права
на користування кімнат площею 17,0 кв.м
та 15,7 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 - є
безпідставними, оскільки судом
встановлено, що рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 22.12.2008 року
виділено в користування ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 кімнати площами 17,0 кв.м,
12,1 кв.м, 8,1 кв.м, ОСОБА_4 та
зареєстрованій в квартирі ОСОБА_6
виділено кімнату площею 15,7 кв.м., при
цьому відповідачі не заперечують проти
такого їх розміщення в ізольованих
кімнатах, провели у них ремонтні
роботи, а визначений позивачами
порядок буде порушувати їх житлові
права, при цьому можливість виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення із самостійними виходами,
які можуть використовуватись як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири, суд не вбачає за можливе,
а тому позовні вимоги позивачів не
підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для
задоволення вимог позивача про
відшкодування витрат на правову
допомогу в сумі 5000,00 грн. за рахунок
відповідача, оскільки позивачем не
надано доказів, які мали підтвердити,
що правова допомога надана позивачу
саме особою, яка є фахівцем у галузі
права і за законом має право на надання
правової допомоги та саме в цій сумі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України, суд не
вирішує питання розподілу судових
витрат, оскільки судом ухвалене
рішення про відмову у задоволенні
заявлених позовних вимог у повному
обсязі.

Оскільки суд дійшов до висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог,
суд вирішує питання про повернення
позивачам кошти внесені ними на
депозитний рахунок Дніпровського
районного суду м. Києва, відповідно до
квитанцій від 14.11.2013 року.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47
Конституції України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року №20 «Про судову практику
у справах за позовами про захист права
приватної власності», Постановою від 12
квітня 1985 р. за № 2 Пленуму Верховного
Суду України "Про деякі питання, що
виникли у практиці застосування судами
Житлового кодексу України", ст.ст. 104, 150
Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 321, 358, 360,
381, 323 Цивільного кодексу України, ст.ст.
1, 4, 15, 10,11, 58, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
виділення майна в натурі - відмовити.

Повернути ОСОБА_2 і/н НОМЕР_1 кошти
внесені на депозитний рахунок суду в
розмірі 2987 грн. 34 коп. (дві тисячі
дев'ятсот вісімдесят сім грн. 34 коп.),
відповідно до квитанцій від 14.11.2013 року.

Повернути ОСОБА_1 і/н НОМЕР_2 кошти
внесені на депозитний рахунок суду в
розмірі 2987 грн. 34 коп. (дві тисячі
дев'ятсот вісімдесят сім грн. 34 коп.),
відповідно до квитанцій від 14.11.2013 року.

Повернути ОСОБА_3 і/н НОМЕР_3 кошти
внесені на депозитний рахунок суду в
розмірі 2987 грн. 34 коп. (дві тисячі
дев'ятсот вісімдесят сім грн. 34 коп.),
відповідно до квитанцій від 14.11.2013 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

С у д д я :