Апеляційний суд міста Севастополя
Справа №22ц-797/3058/13р.
інстанції Лемешко А.С.
Доповідач у апеляційній
інстанції Птіціна В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

головуючого судді -
Птіціної В.І.,

суддів -
Колбіної Т.П.,Сундукова В.М.,

за участю:

секретаря - Малахової
Н.В.,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Севастополі
цивільну справу за позовом прокурора
Нахімовського району м.Севастополя в
інтересах держави в особі
Севастопольської міської Ради до
ОСОБА_4, третя особа: Головне управління
Держземагентства в м.Севастополі про
визнання заповіту та державного акту
про право власності на землю,
недійсними, за апеляційною скаргою
заступника прокурора м. Севастополя на
заочне рішення Нахімовського
районного суду м.Севастополя від 04
вересня 2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року прокурор звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа:
Головне управління Держземагенства в
м. Севастополі в якому просив визнати
заповіт та державний акт про право
власності на землю недійсними.

Вимоги мотивовані тим, що в ході
проведення перевірки законності
видачі державних актів про право
власності на земельну ділянку було
встановлено, що відповідачем, ОСОБА_4
11.05.2011 р. був отриманий державний акт
серії ЯЛ № 340201 на право власності на
земельну ділянку площею 0,0448 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Зазначений державний акт був отриманий
на підставі довіреності складеної від
імені ОСОБА_5, як померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р.
Таким чином відповідач, ОСОБА_4 отримав
державний акт після смерті ОСОБА_5 Крім
того, підставою для видачі та
реєстрації державного акту
послугувала заява складена від імені
ОСОБА_5 21.02.2011 р. та підписана нею. За
життя ОСОБА_5 склала заповіт на ім'я
ОСОБА_4 в якому заповіла йому зазначену
земельну ділянку. Оскільки права на
спірну земельну ділянку були оформлені
після смерті ОСОБА_5, то на думку
прокурора вона не могла бути
заповідана, тому складений заповіт є
недійсним. Крім того, оскільки
державний акт про право власності на
земельну ділянку був отриманий після
смерті власника, то державний акт також
є недійсним.

Заочним рішенням Нахімовського
районного суду м.Севастополя від 04
вересня 2013р. у задоволені позову
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
прокурор подав апеляційну скаргу, в
якій ставить питання про скасування
ухваленого по справі рішення суду,
вказуючи на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Просить ухвалити нове рішення
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача,
вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що остання підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволені позовних вимог, суд першої
інстанції дійшов висновку, що позовні
вимоги необґрунтовані, а тому
задоволенню не підлягають.

З такими висновками суду у повній мірі
не може погодитися колегія суддів.

Відповідно до положень ст.1233 ЦК
України, заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

Заповідач має право охопити заповітом
права та обов'язки, які йому належать на
момент складення заповіту, а також ті
права та обов'язки, які можуть йому
належати у майбутньому. Чинність
заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини (ст. 1236 ЦК України).

Стаття 56 Закону України "Про нотаріат"
передбачає, що нотаріуси або посадові
особи, які вчиняють нотаріальні дії,
посвідчують заповіти дієздатних
громадян, складені відповідно до вимог
законодавства України і особисто
подані ними нотаріусу або посадовій
особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а
також забезпечують державну
реєстрацію заповітів у Спадковому
реєстрі відповідно до порядку,
затвердженого Кабінетом Міністрів
України. При посвідченні заповіту від
заповідача не вимагається подання
доказів, які підтверджують його право
на майно, що заповідається.

За загальними правилами, встановленими
ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦПК України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК
України).

Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі (ч.2 ст.1257 ЦК
України).

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_5 на підставі рішення
Нахімовської районної в м. Севастополі
Ради № С2-14/45 від 24.12.2010 р. була виділена
земельна ділянка площею 0,0448 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла. За
життя останньою був складений заповіт
на ім'я ОСОБА_4, якому померла заповіла
земельну ділянку площею 0,0448 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов висновку, з яким
погоджується колегія суддів, що
обраний позивачами спосіб захисту -
визнання заповіту недійсним як такого,
що складений особою, яка не мала право
на спірну земельну ділянку, суперечить
нормам матеріального та
процесуального права, тому ці вимоги не
підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги щодо визнання
державного акту недійсним, в цій
частині рішення колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1236 Цивільного
кодексу України заповідач має право
охопити заповітом права та обов'язки,
які йому належать на момент складання
заповіту, а також ті права та обов'язки,
які йому можуть належати у майбутньому.

Згідно зі статтею 125 Земельного Кодексу
України, право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Як вбачається з матеріалів справи, 22
квітня 2010 року ОСОБА_5 склала заповіт,
відповідно до якого, заповіла належну
їй земельну ділянку АДРЕСА_1 ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1. Державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 видано
11.05.2011року (а.с.9), однак заповідач
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Таким чином,
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку у ОСОБА_5 на час
складання заповіту не було. 17.10.2009року
ОСОБА_5 надала довіреність ОСОБА_4 на
представництво її інтересів з питань
приватизації земельних ділянок за будь
якою адресою у м. Севастополі. Таким
чином, довіреність видана ОСОБА_5 на
ім'я ОСОБА_4 припинила свою дію 24.01.2011р.

21 лютого 2011 року, ОСОБА_4 звернувся із
заявою від імені ОСОБА_5 до Головного
управління Держкомзему у м.
Севастополі та 11.05.2011р. на підставі
довіреності отримав державний акт
серії ЯЛ №340201 на право власності на
земельну ділянку загальною площею 0,0448
га розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на
ім'я померлої.

Статтями 116, 118, 125 Земельного кодексу
України визначено порядок безоплатної
передачі громадянам у власність
земельних ділянок.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 248 Цивільного
кодексу України представництво за
довіреністю припиняється у разі смерті
особи, яка видала довіреність.

Згідно ст. ст. 152, 155 ЗК України, у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, власник земельної ділянки
або землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю.

Аналогічна позиція Верховного Суду
України відображена у постанові від
22.05.2013р. за результатами перегляду
рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10.10.2012р. про визнання
державного акту на право власності на
земельну ділянку недійсним,
витребування земельної ділянки з
чужого незаконного володіння.

Отже, слід визнати, що набуття ОСОБА_5
права власності на підставі державного
акту серії ЯЛ №340201 на право власності
на земельну ділянку загальною площею
0,0448 га розташовану за адресою: АДРЕСА_1,
не відповідає приписам ст.ст.116,118
Земельного кодексу України, у зв'язку з
чим є недійсним державний акт, виданий
на її ім'я.

Таким чином, проведений колегією
суддів апеляційного суду аналіз
зібраних по справі доказів та їх оцінка
в сукупності дає підстави прийти до
висновку, що позов прокурора в частині
визнання недійсним державного акту,
підлягає задоволенню, в зв'язку з чим
слід визнати, що рішення суду першої
інстанції в цій частині, відповідно до
п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ст.307,ст.309, ч.2
ст.314, 316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора м.
Севастополя - задовольнити частково.

Заочне рішенням Нахімовського
районного суду м.Севастополя від 04
вересня 2013року в частині відмови у
визнанні державного акту недійсним -
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЛ № 340201 на право власності на земельну
ділянку площею 0,0448 га. розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований на
ім'я ОСОБА_5.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:
В.І.Птіціна

Судді:
Т.П.Колбіна

В.М.Сундуков