Справа № 456/2213/13-ц
Провадження № 2/456/1141/2013
РІШЕННЯ

іменем України

"12" грудня 2013 р.

Стрийський міськрайонний суд
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Андрейківа Ю. Я.

при секретарі Куртій В.Ю.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Стрий цивільну справу за позовом Івано
- Франківського прокурора , позивач
Міністерство Оборони України до
Концерн «Військторгсервіс», ОСОБА_2,
третя особа Регіональне відділення
фонду державного майна України по
Львівській області про визнання
недійсним договору купівлі - продажу ,
суд -

в с т а н о в и в :

25.04.2013р.в суд надійшла позовна
заява Івано - Франківського прокурора ,
позивач Міністерство Оборони України
до Концерн «Військторгсервіс», ОСОБА_2,
третя особа Регіональне відділення
фонду державного майна України по
Львівській області про визнання
недійсним кредитного договору. В
позові прокурор зазначає, що 23.01.2007р.
між ОСОБА_2 та Державою в особі
Міністерства оборони України в особі
філії Управління торгівлі західного
оперативного командування концерну
«Військторгсервіс» (продавець) було
укладено договір купівлі продажу
згідно якого продавець передав у
власність , а покупець купив нежитлові
будівлі - складський комплекс «Н-1»
загальною площею 585,8м/2, що розташований
за адресою в АДРЕСА_1 до якого ввійшли :
цегляний КПП - магазин «А-1» , цегляний
склад «Д-1», цегляний гараж зі складом
«»Е-1», «Є-1» цегляний КПП «Є-1»,
цегляна механічна майстерня «Ж-1»,
цегляна заправочна «З-1» цегляний
гуртовий склад «Ї-1», цегляна насосна
«Й-1», цегляний цех розливу питних і
мінеральних вод «К-1», теплиця з
металевих рам «Л-1», цегляний овочевий
склад «М-1», цегляний склад тари «Н-1»,
цегляний свинарник «О-1», цегляний
свинарник «П-1», цегляний ветпункт «Р-1»,
цегляна столярна майстерня «Т-1»,
цегляний склад будматеріалів «Х-1»,
цегляний телятник «Ц-1», цегляна
вбиральня «Ш», кондитерський цех
(незавершене будівництво 5% готовності)
«Щ», цегляна прохідна (незавершене
будівництво 82% готовності) «Ю»,
дерев»яна вбиральня «Щ/1». Відповідно
до договору сторони погодили ціну в
розмірі 59682грн.. В позові прокурор
зазначає, що даний договір слід визнати
недійсним так як вищевказане майно
було реалізоване без надання дозволу
Міністерством оборони України та без
відповідного погодження Фондом
Державного майна України при цьому , що
дане майно є власністю держави в особі
Міністерства оборони України та
знаходилось на праві господарського
відання концерну «Військторгсервіс».
Сам концерн «Військторгсервіс» є
державним господарським об»єднанням
заснований на державній власності та
належить до сфери управління
Міністерства оборони України, а отже
нерухоме майно яке являється предметом
оспорювання є загальнодержавною
власністю, а тому його відчуження
повинно здійснюватись з урахуванням
особливостей його правового режиму.
Підставою укладання даного договору
стало доручення ОСОБА_3 як представника
Управління торгівлі Західного
оперативного командування концерну
«Військторгсервіс» на підставі якого
він здійснив відчуження майна.
Прокурор зазначає в позові, що
відповідно до наказу №47 від 31.01.2006р.
Головне управління тилу МОУ припинило
свою діяльність у зв»язку з створенням
концерну «Військторгсервіс», а отже
працівники Управління торгівлі
Західного оперативного командування
не мали права укладани такі угоди на
підставі нечинних довіреностей, а тому
прокурор просить поновити строк
звернення до суду та позов задоволити.
При цьому як зазначає в позові
прокурор, строк звернення до суду з
позовом порушено з тих причин, що про
факт продажу даних приміщень
прокуратурі стало відомо після
проведення в 2012р. перевірки законності
реалізації майна Міністерства оборони
України.

В суді прокурор позовні вимоги
підтримав з підстав викладених в
позові. Просив розгляд справи
проводити без відповідачів які будучи
повідомлені про час та місце слухання
справи неявились в судове засідання.

В попередньому судовому
засіданні представник Міністерства
оборони України Місько Т.О. позов
підтримав з викладених в ньому підстав.
В суд на 12.12.2013р. не явився про причини
неявки неповідомив.

В попередньому судовому
засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат
ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав з
підстав викладених в запереченні.
Пояснив суду, що ОСОБА_2 є
добросовісний набувач та те, що позов
безпідставний. В суд на 12.12.2013р. не
явився про причини неявки неповідомив.

Концерн «Військторгсервіс»
відповідно до поданого до суду листа
позов просив задоволити та направив до
суду клопотання про слухання справи
без його участі .

Третя особа Регіональне
відділення Фонду державного майна у
Львівській області не явився про
причини неявки неповідомив.

Дослідивши усі наявні обставини
та матеріали справи , заслухавши
пояснення та доводи прокурора , суд
прийшов до висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Згідно положень ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Підставою
недійсності правочину у розумінні ст.
215 ЦК України є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Нормами
ст. 626 ЦК України визначено, що договір є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору. Зі змісту ст.628
ЦК України вбачається, що зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства. Нормою ст.629 ЦК України
встановлено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 23.01.2007р. між
ОСОБА_2 та Державою в особі
Міністерства оборони України в особі
філії Управління торгівлі західного
оперативного командування концерну
«Військторгсервіс» (продавець) було
укладено договір купівлі продажу
згідно якого продавець передав у
власність , а покупець купив нежитлові
будівлі - складський комплекс «Н-1»
загальною площею 585,8м/2, що розташований
за адресою в АДРЕСА_1 до якого ввійшли :
цегляний КПП - магазин «А-1» , цегляний
склад «Д-1», цегляний гараж зі складом
«»Е-1», «Є-1» цегляний КПП «Є-1»,
цегляна механічна майстерня «Ж-1»,
цегляна заправочна «З-1» цегляний
гуртовий склад «Ї-1», цегляна насосна
«Й-1», цегляний цех розливу питних і
мінеральних вод «К-1», теплиця з
металевих рам «Л-1», цегляний овочевий
склад «М-1», цегляний склад тари «Н-1»,
цегляний свинарник «О-1», цегляний
свинарник «П-1», цегляний ветпункт «Р-1»,
цегляна столярна майстерня «Т-1»,
цегляний склад будматеріалів «Х-1»,
цегляний телятник «Ц-1», цегляна
вбиральня «Ш», кондитерський цех
(незавершене будівництво 5% готовності)
«Щ», цегляна прохідна (незавершене
будівництво 82% готовності) «Ю»,
дерев»яна вбиральня «Щ/1». Відповідно
до п.5 Договору сторони погодили ціну в
розмірі 59682грн.(а.с.10). З даного договору
вбачається, що Державне підприємство
Міністерства оборони України
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» в особі
ОСОБА_3 який діяв на підставі
довіреності посвідченої нотаріусом
від 26.12.2006р. виступило як продавець
спірних приміщень. З доданого
прокурором до позову Наказу Міністра
оборони України № 47 від 31.01.2006р. Про
реорганізацію Головного управління
тилу МОУ вбачається, що міністром
наказано до 01.02.2006р. реорганізувати
Головне управління тилу МОУ шляхом
приєднання до концерну
«Військторгсервіс». При цьому для
проведення реорганізації відповідно
до положень п.4 Наказу, міністром було
призначено спеціальну комісію. При
цьому в п.5 Наказу вказано, що після
припинення роботи даної комісії з
припинення діяльності Головного
управління тилу МОУ необхідно скласти
передавальні акти та у місячний строк
подати їх на затвердження та після
такого забезпечити подання їх до
органів , що здійснюють реєстрацію
Головного управління тилу МОУ. Тобто
дані акти мали свідчити про час
завершення процесу ліквідації та
реєстрації такого часу. При цьому
прокурором до позову не долучено
належних доказів якіб містили
відомості про час реєстрації
припинення юридичної особи Головного
управління тилу МОУ та і самої
довіреності на підставі якої діяв
ОСОБА_3 укладаючи договір купівлі
продажу майна Головного управління
тилу МОУ. При цьому як свідчать
матеріали справи наказ міністра про
ліквідацію був виданий 31.01.2006р., а
довіреність ОСОБА_3 була посвідчена
нотаріусом значно пізніше, а саме
26.12.2006р. , що може свідчити лише про те,
що процедура ліквідації Головного
управління тилу МОУ, як на час
посвідчення довіреності, так і на час
укладення угоди, була ще незавершеною.
Відповідно до положень п.5 ч.1 ст. 248 ЦК
України , представництво за
довіреністю припиняється у разі
припинення юридичної особи.

Згідно статті 658 ЦК України
право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

Частиною 5 статті 656 ЦК України
встановлено, що особливості договору
купівлі-продажу окремих видів майна
можуть встановлюватися законом. Згідно
статті 317 ЦК України право
розпорядження майном, належить
власникові. Нерухоме майно, яке
являється предметом оспорюваного
договору на момент його укладення було
власністю держави в особі Міністерства
оборони України та знаходилось на
праві господарського відання Концерну
«Військторгсервіс» (пункт 7.3. статуту
Концерну). Здійснюючи право
господарського відання, Концерн
володіє, користується і
розпоряджається зазначеним майном з
обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою органу управління майном у
випадках, передбачених чинним
законодавством України. При цьому
відчуження основних фондів Концерну
здійснюється ним лише за попередньою
згодою органу управління майном і, як
правило, на конкурентних засадах,
відповідно до чинного законодавства
України (пункти 7.3, 7.5. статуту Концерну).
Частинами 2, 3 статті 326 ЦК України
встановлено, що від імені та в
інтересах держави Україна право
власності здійснюють відповідно
органи державної влади. Управління
майном, що є у державній власності,
здійснюється державними органами, а у
випадках, передбачених законом, може
здійснюватися іншими суб'єктами.
Приписами статті 74 ГК України
визначено, що майно державного
комерційного підприємства
закріплюється за ним на праві
господарського відання. Згідно частини
першої статті 136 ГК України право
господарського відання є речовим
правом суб'єкта підприємництва, який
володіє, користується і
розпоряджається майном, закріпленим за
ним власником (уповноваженим ним
органом), з обмеженням правомочності
розпорядження щодо окремих видів майна
за згодою власника у випадках,
передбачених цим Кодексом та іншими
законами. Відповідно до преамбули
Закону України «Про управління
об'єктами державної власності» від
21.09.2006 року №185-V останній визначає
правові основи управління об'єктами
державної власності. Відповідно до
частини першої статті 4 Закону України
«Про управління об'єктами державної
власності» суб'єктами управління
об'єктами державної власності є,
зокрема, міністерства та інші органи
виконавчої влади (далі - уповноважені
органи управління). Частиною 1 статті 3
Закону України «Про управління
об'єктами державної власності»
визначено, що об'єктами управління
державної власності є, з поміж іншого,
майно, яке передане державним
господарським об'єднанням.

Відповідно до статті 239 ЦК України
правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Згідно частин 3,4 статті 249 ЦК України
особа, яка видала довіреність і згодом
скасувала її, повинна негайно
повідомити про це представника, а також
відомих їй третіх осіб, для
представництва перед якими була видана
довіреність. Права та обов'язки щодо
третіх осіб, що виникли внаслідок
вчинення правочину представником до
того, як він довідався або міг
довідатися про скасування довіреності,
зберігають чинність для особи, яка
видала довіреність, та її
правонаступників. Слід зазначити, що
припинення представництва за
довіреністю не має своїм наслідком
припинення виданих на її виконання
дозволів або вчинених на її виконання
правочинів тощо, окрім наслідків,
визначених статті 248 ЦК України
(припинення передоручення).

Загальні вимоги, додержання яких
є необхідним для чинності правочину,
визначені статтею 203 ЦК України. При
цьому, відповідно до ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків; правочини
можуть бути дво- чи багатосторонніми
(договори).гідно пункту 1 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавств . Відповідно
до статті 8 Конституції України,
Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші
нормативно правові акти приймаються на
основі Конституції України і повинні
відповідати їй. Норми Конституції
України є нормами прямої дії. Згідно
статті 19 Конституції України правовий
порядок в Україні ґрунтується на
засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством. Органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України. Статтею 58 Конституції України
передбачено, що закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Ніхто не може
відповідати за діяння, які на час їх
вчинення не визнавались законом як
правопорушення. Прокурором не
доведено, а в будь-якому акті
цивільного законодавства відсутня
норма, яка обумовлює і пов'язує
чинність дозволу на відчуження
нерухомого майна із зміною порядку
видачі таких дозволів. В пункті 7
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Загальні
підстави визнання недійсними угод і
настання відповідних наслідків
встановлені статтями 215, 216 ЦК
України. Так, відповідно до частин 1 та 3
статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Заявляючи позов в інтересах держави
про визнання недійсним договору
(відплатного) про відчуження майна, в
число відповідачів прокурором
включено Концерн «Військторгсервіс».
При цьому, предметом позову є вимога
застосувати наслідки недійсності
правочину, шляхом повернення в натурі
Концерну «Військторгсервіс» спірного
об'єкту. Таким чином, відповідач у
справі, а отже, особа, що допустила
порушення прав та інтересів позивача, є
особою, на чию користь вимагається
ухвалення рішення. Окрім того, згідно
статті 16 Цивільного кодексу України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, зокрема, може захищати свої
права та охоронювані законом інтереси
шляхом звернення до суду у випадку їх
порушення, оспорювання чи невизнання
самим товариством. Право на захист
виникає з певних підстав, якими
виступають порушення цивільного права,
його невизнання чи оспорювання. Так, у
відповідності до частини третьої
статті 215 ЦК України, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин). Виходячи зі змісту частини
першої статті 216 ЦК України, наслідком
недійсності правочину є застосування
двосторонньої реституції незалежно
від добросовісності сторін правочину.
Разом із тим, частиною третьою статті 216
ЦК України передбачено, що загальні
наслідки недійсності угоди
застосовуються, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів. При тому, Цивільним
кодексом України передбачено засади
захисту права власності. Зокрема,
статтею 387 ЦК України власнику надано
право витребувати майно із чужого
незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388
ЦК України у випадку, якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння; було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом. Згідно абзацу 2
пункту другого Висновків Верховного
суду України, прийнятих 01.03.2013 року за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2012
року, у речово-правових відносинах не
застосовується способи захисту прав,
встановлені для зобов'язальних
правовідносин. У речово-правових
відносинах захист прав особи, яка
вважає себе власником майна, можливий
лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені статтею 388 ЦК України, які
дають право витребувати майно у
добросовісного набувача. Крім того, в
аналогічній справі судова палата у
господарських справах Верховного Суду
України, ухвалюючи 30.06.2009 року рішення
по справі №22-3-30/336-07-9260, дійшла до
наступного висновку: «права особи, яка
вважає себе власником, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову про
визнання недійсною угоди, стороною в
якому така особа не є, тобто із
застосуванням правового механізму,
встановленого статтею 216 ЦК України,
незалежно від того, чи відповідає
спірна угода закону. Захист прав такої
особи можливий шляхом пред'явлення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
встановлені статтею 388 ЦК України».
Аналогічна позиція викладена у
постановах Вищого господарського суду
України від 12.02.2013 року у справі
№16/34/2012/5003 та від 18.06.2008 року у справі
№8/382пд.

Оскільки, Міністерство оборони
України не є стороною оспорюваного
договору купівлі-продажу, відтак
звернення прокурора із позовом про
визнання такого договору недійсним є
безпідставним. Відповідно до статті 15
ЦК України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. У
відповідності до статті 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Зазначений перелік
способів захисту не є вичерпним, однак
у разі порушення цивільного права чи
інтересу у позивача виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення. Тобто, позивач повинен
обрати саме такий спосіб захисту, який
відповідає характеру порушення його
права чи інтересу.

Представником Відповідача
ОСОБА_2 17.09.2013 року через канцелярію
суду подано заяву про застосування
строку позовної давності, у якій вказує
на те, що позов подано прокурором лише в
08.04 2013 року, тобто більш як через 6 років
після укладення договору та просить
суд відмовити прокурору в інтересах
держави в особі позивача в задоволенні
позову у повному обсязі з підстав
пропуску строку позовної давності.

Розглянувши клопотання відповідача 2
про застосування до позовних вимог
наслідків спливу строку позовної
давності, суд встановив наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. За загальним
правилом норми про позовну давність
поширюються на всі цивільні
правовідносини, у тому числі й на ті, що
виникли за участі держави та її
адміністративно-територіальних
утворень як суб'єктів цивільних прав.
Загальний строк позовної давності
встановлений статтею 257 ЦК України
тривалістю у три роки незалежно від
того, хто подає позов: громадянин
(фізична особа), юридична особа, держава
або інші суб'єкти цивільних
правовідносин. Спеціальні строки
позовної давності встановлено
законодавчими актами для окремих видів
вимог. Оскільки для вимог, що є
предметом позову у даній справі
законодавством не передбачено
спеціального строку позовної давності,
до них застосовується загальний строк.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст. 261 ЦК України). Якщо у
передбачених законом випадках з
позовом до господарського суду
звернувся прокурор, що не є позивачем,
то позовна давність обчислюватиметься
від дня, коли про порушення свого права
або про особу, яка його порушила,
довідався або мав довідатися саме
позивач, а не прокурор. У таких
випадках питання про визнання
поважними причин пропущення позовної
давності може порушуватися перед судом
як прокурором, так і позивачем у справі
(пункт 4.1. Постанови Пленуму Вищого
господарського суду України від 29.05.2013
р. №10 «Про деякі питання практики
застосування позовної давності у
вирішенні господарських спорів»). При
цьому, суд враховує, що відповідно до
статті 9 Конституції України чинні
міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.
Господарський суд вирішує
господарські спори на підставі
Конституції України, цього Кодексу,
інших законодавчих актів України,
міжнародних договорів, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України (ч. 1 ст. 4 ГПК України).
Конвенція про захист прав людини та
основоположних свобод, яка, серед
іншого, регулює діяльність
Європейського суду з прав людини, була
ратифікована Верховною Радою України
17.07.1997 р.. Рішення Європейського суду з
прав людини є обов'язковими до
застосування для кожної з
країн-учасниць Конвенції, оскарженню
не підлягають і є частиною
національного законодавства
країни-учасниці. Відповідно до статті
17 Закону України «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
суди застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права. Як зазначено у рішенні
Європейського суду з прав людини від
09.01.2013 р. у справі «Олександр Волков
проти України», Суд постановив, що
строк давності переслідує декілька
важливих цілей, зокрема забезпечує
правову визначеність і завершеність,
захищає потенційних відповідачів від
застарілих вимог, які було б важко
заперечувати, дозволяє уникнути
несправедливості, яка може виникнути
при прийнятті судами рішень відносно
подій, які відбувались в далекому
минулому на основі доказів, які з часом
можуть стати ненадійними та
недостатніми (див. Stubbings and Others v. the United
Kingdom, 22 October 1996, § 51, eports 1996 IV). Суд
постановив, що процесуальні норми
направлені на забезпечення належного
правосуддя і дотримання принципу
правової визначеності, і заявники
повинні розраховувати, що ці норми
будуть застосовуватись. Слід
зауважити, що 12.02.2005 року Міністр
оборони України повідомив начальника
ГУ торгівлі тилу Міністерство оборони
України про те, що довіреності на право
укладення договорів від імені
Міністерство оборони України слід
вважати недійсними. Таким чином,
позивачем пропущено строк позовної
давності, оскільки достовірно знаючи
про існування документів, які були
підставою для укладення в майбутньому
договорів про відчуження нерухомого
майна, у тому числі спірного договору,
тобто про наявність передумов для їх
укладення, очевидною є та обставина, що
позивач міг дізнатись про начебто
порушення свого права. Як зазначено у
частині першій статті 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона зобов'язана або має
право вчинити правочин від імені
другої сторони, які вона представляє.
Таким чином, первинно видаючи
довіреність, а згодом відкликаючи її,
Міністерство оборони України як
довіритель повинен був усвідомлювати
про високу імовірність та законну
можливість вчинення повіреним дій на
виконання цієї довіреності. В свою
чергу, згідно частини четвертої статі
319 ЦК України власність зобов'язує, а
відповідно до статті 322 цього Кодексу
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить. Відтак, добросовісно
здійснюючи повноваження власника
майна, Міністерство оборони України, як
позивач, могло і повинно було дізнатись
про відчуження власного майна
внаслідок укладення спірного
правочину. Суд також враховує, що на
виконання наказу Міністра оборони
України від 21.08.2009р. №418 було проведено
службове розслідування щодо
встановлення повноти виконання
службових обов'язків Генерального
директора Концерну «Військторгсервіс»
Пукіром П.Н., в тому числі і з приводу
реалізації дозволів на відчуження
нерухомого майна.

Як вбачається із Акту службового
розслідування, затвердженого т.в.о.
Міністра оборони України Іващенко В.В.
24.09.2009 року, аналізом порядку
здійснення відчуження державного
майна, закріпленого за Концерном на
праві повного господарського відання
встановлено, що за перше півріччя 2009
року було відчужено через аукціони
нерухомого майна залишковою вартістю
на суму 957,9 тис. грн. Можливості
Концерну здійснювати відчуження
основних фондів були передбачені
затвердженими Міністром оборони
України річними фінансовими планами
підприємства. З метою усунення
недоліків, встановлених контролюючими
органами, а також за результатами
самостійного аналізу Концерном було
подано 76 позовів до суду про розірвання
цивільно-правових угод, які порушують
інтереси Концерну та держави,
стягнення заборгованості, повернення
майна із незаконного володіння та
використання. Суттєвих фактів
невиконання умов контракту, що
призвело до порушень законодавства
України, з боку генерального директора
Концерну Пукіра П.Н. не встановлено. За
результатами згаданого вище
службового розслідування Першим
віце-прем'єр міністром України на
адресу Міністерства оборони України та
Генеральної прокуратури України було
скеровано листа від 06.10.2009 року, яким
звернуто увагу на поверхневість
розслідування та поставлено вимогу
вжити дієвих заходів реагування
відповідно до законодавства. Крім
цього, листом Міністерства оборони
України від 29.07.2009 року Першого
віце-прем'єр міністра України
повідомлено, що кошти, отримані від
продажу майна державних підприємств,
спрямовуються на погашення
заборгованостей та утримання основних
фондів. З метою виконання завдань щодо
реалізації державної політики у сфері
відчуження нерухомого військового
майна та майна державних підприємств,
які перебувають у сфері управління
Міністерства оборони України,
вважається за доцільне скасувати дію
доручення щодо зупинення надання
погодження на відчуження державного
майна. У відповідь на вказаний лист,
06.08.2009 року Перший віце-прем'єр міністр
України погодився із пропозицією
Міністерства оборони України та
поставив вимогу проаналізувати
інформацію про кількість наданих ФДМУ
протягом 2008-2009 років погоджень на
відчуження державного майна з метою
забезпечення захисту інтересів
держави. Листом Міністерства оборони
України від 20.07.2009 року Голову КРУ
України повідомлено, що з метою
визначення реального стану нерухомого
майна Концерну та внесення пропозицій
стосовно його подальшого використання
триває робота з підготовки до
проведення суцільної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна. Проведення
інвентаризації заплановано на 01.09.2009
року, опрацювання результатів
інвентаризації та внесення пропозицій
щодо режиму подальшого використання
нерухомого майна Концерну - до 01.10.2009
року. Одночасно з підготовкою та
проведенням інвентаризації
заплановано комплекс заходів щодо
впорядкування правовстановлюючих
документів на об'єкти нерухомого майна.
Таким чином, як Міністерству оборони
України, так і органам прокуратури, з 2009
року було відомо про описані в позовній
заяві порушення, начебто допущені при
реалізації нерухомого майна, в тому
числі, і спірної нежитлової будівлі.
Вирішуючи питання про можливість
захисту начебто порушеного права,
незалежно від пропуску позовної
давності, слід виходити з того, що право
на звернення до суду повинно
реалізовуватись у визначений законом
строк. Не звернення до суду з позовом у
встановлений строк може свідчити про
відсутність порушення або небажання
захищати свої права в судовому порядку.
Суд виходить з того, що причина
пропуску строку вважається поважною,
якщо вона відповідає одночасно усім
таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка
безпосередньо унеможливлює або
ускладнює можливість вчинення
процесуальних дій у визначений законом
або судом строк;

2) це обставина, яка виникла об'єктивно,
незалежно від волі особи, яка
пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку,
який пропущено;

4) ця обставина підтверджується
належними і допустимими засобами
доказування.

Доказами того, що особа знала про
порушення своїх прав є її дії,
спрямовані на захист порушених прав,
зокрема, оскарження рішення (дії чи
бездіяльність), письмові звернення з
цього приводу, а також докази, які
свідчать про те, що були створені умови,
за яких особа мала реальну можливість
дізнатися про порушення своїх прав.
Однак, позивачем ані не обґрунтовано,
ані подано жодних доказів того, що
строк позовної давності був пропущений
з поважних (об'єктивних) причин.
Відповідно до частини третьої статті 267
ЦК України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Втім, якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту (ч. ч. 4, 5 ст. 267
ЦК України). Отже, фактично сплив
позовної давності є підставою для
відмови у позові лише коли про її
застосування заявлено стороною у спорі
і суд не визнає поважними причини
пропущення позовної давності.

Разом з тим, за змістом частини першої
статті 261 ЦК України позовна давність
застосовується лише за наявності
порушення права особи. Отже, перш ніж
застосовувати позовну давність, суд
повинен з'ясувати та зазначити в
судовому рішенні, чи порушене право або
охоронюваний законом інтерес позивача,
за захистом якого той звернувся до
суду. У разі коли такі право чи інтерес
не порушені, суд відмовляє в позові з
підстав його необґрунтованості. Як
вбачається з самого позову прокурором
належним чином необґрунтовано
порушення інтересів держави
оспорюваним правочином, прокурором
невстановлено та недоведено наявність
чи відсутність факту рецензування
проданого майна та погодження його
відчуження Фондом державного майна
України. Прокурором неподано належний
доказ правового статусу відчуженого за
договором купівлі продажу майна на час
такого відчуження та самого доручення.

Суд, заслухавши пояснення
прокурора, оглянувши та дослідивши
матеріали справи і подані сторонами
докази, оцінив їх в сукупності та
прийшов до висновку, що позов не є
документально та нормативно
обґрунтованим, відповідачем
спростований в відзиві, а тому в його
задоволенні слід відмовити повністю.

Нормою ст. 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог.

Керуючись ст.ст.
15,16,202,203,215,216,237,239,248,249,317,319,326,388,624,656,658ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК
України, -

в и р і ш и в :

В позові Івано - Франківського
прокурора , позивач Міністерство
Оборони України до Концерн
«Військторгсервіс», ОСОБА_2, третя
особа Регіональне відділення фонду
державного майна України по Львівській
області про визнання недійсним
договору купівлі - продажу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Головуючий-суддя Ю. Я.
Андрейків