Справа № 2/311/1327/2013
13 грудня 2013 року Василівський
районний суд Запорізької області
у складі: головуючого - судді :
представника позивача - адвоката
представника відповідача - адвоката
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м.Василівка
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Завод
Будівельно-опоряджувальних машин» до
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
Управління Державної міграційної
служби України в Запорізькій області,
про виселення з наданням іншого жилого
ПАТ «Завод Будівельно-опоряджувальних
машин» звернулося до Василівського
районного суду Запорізької області з
позовом, який в подальшому уточнив, до
ОСОБА_2 про виселення з наданням іншого
жилого приміщення. В обґрунтування
заявлених позовних вимог зазначає, що
ПАТ «Завод БОМ» являється
правонаступником ВАТ «Завод БОМ».
Гуртожиток, що розташований по вул.
Комсомольська, 17 в м.Дніпрорудне
Василівського району Запорізької
області належить на праві приватної
власності ПАТ «Завод БОМ» на підставі
свідоцтва про право приватної
власності на нерухоме майно від 29.09.2011
року. В даному гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2. Вселення у
вказану жилу прощу - 40,7 кв.м. загальною
площею, відбулось на підставі
направлення на койко місце № 957 від
22.09.1994 року, у якому зазначено, що при
звільненні з заводу наймач
зобов'язується звільнити кімнату у
двотижневий строк. Відповідач ОСОБА_2
на підприємстві позивача не працювала
і в трудових відносинах з ним не
перебувала. В порушення абз.1 п.18
Примірного положення про гуртожитки,
наймач ОСОБА_2 кімнату гуртожитку за
призначенням, тобто для проживання, не
використовує, близько 5 років не
проживає у даному гуртожитку, а там
лише зберігає свої речі та будівельні
матеріали. На момент пред»явлення
позову у ОСОБА_2 була заборгованість по
комунальним послугам у розмірі 805,00
грн., що підтверджує той факт, що
відповідачка не виконує покладені на
неї зобов'язання по оплаті комунальних
послуг. У 2011-2012 роках до адміністрації
ПАТ «Завод БОМ» звертались працівники
Заводу із заявами про наданням їм
житлового приміщення у гуртожитку з
метою покращення житлових умов.
Адміністрацією заводу "БОМ", враховуючи
пенсійний вік ОСОБА_2, яка проживає у
кімнаті АДРЕСА_1 одна, з урахуванням
того, що на заводі працюють особи, які
потребують як виділення житла так і
покращення житлових умов, було
винесено рішення про переселення
ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 до кімнати
АДРЕСА_2, яка є благоустроєною,
відповідає санітарно-технічним нормам,
загальна площа якої становить 20,8 кв.м.,
житлова площа - 13,2 кв.м., що не порушує
положення глави 4 ЖК України та
Примірного положення про гуртожитки,
затвердженого Постановою ради
міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208, де
зазначено, що житлова площа у
гуртожитку надається у розмірі не
менше 6 кв.м. на одну особу, не порушує
ст.114 ч.2 ЖК України, якою передбачено, що
надаване громадянам у зв'язку з
виселенням інше житлове приміщення
повинно знаходитись в межах даного
населеного пункту і відповідати
встановленим санітарним і технічним
нормам, які також визначені постановою
ради Міністрів УРСР № 189 від 26.04.1989 року
та ст.47 Житлового Кодексу. Вказане
рішення та ордер про вселення у кімнату
АДРЕСА_2 було направлено ОСОБА_2, проте
вона не з'явилась за ордером на нове
житлове приміщення та не
перереєструвалась за новою адресою,
тому позивач вимушений звернутися до
суду з даним позовом, в якому просить
виселити відповідача ОСОБА_2 з кімнати
АДРЕСА_1 гуртожитку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 та зняти її з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою; вселити ОСОБА_2 в кімнату боксу
АДРЕСА_2 гуртожитку ПАТ

«Завод будівельно-опоряджувальних
машин», розташованого за адресою:
Запорізька область Василівський район
м.Дніпрорудне вул.Комсомольська, 17 та
зареєструвати ОСОБА_2 за вказаною
адресою; стягнути з відповідача ОСОБА_2
на користь ПАТ "Завод БОМ" судові
витрати в сумі 109,40 грн.

В судовому засіданні представник
позивача Кара Р.Т. підтримала уточнені
позовні вимоги, наполягає на їх
задоволенні за підставами, викладеними
у позовній заяві та просить виселити
відповідача ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1
гуртожитку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 та зняти її з реєстраційного
обліку за вказаною адресою; вселити
ОСОБА_2 В кімнату боксу АДРЕСА_2
гуртожитку ПАТ «Завод
будівельно-опоряджувальних машин»,
розташованого за адресою: Запорізька
область Василівський район АДРЕСА_1 та
зареєструвати ОСОБА_2 за вказаною
адресою; стягнути з відповідача ОСОБА_2
на користь ПАТ "Завод БОМ" судові
витрати в сумі 109,40 грн.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала,
проти заявлених позовних вимог
заперечує у повному обсязі, вважає
позов безпідставним та таким, що
задоволенню не підлягає та суду
пояснила, що у трудових відносинах з
Заводом "БОМ" вона ніколи не перебувала,
ордер на вселення її з сім"єю надавався
трестом "Запоріжрудбуд". У гуртожитку
ПАТ "Заводу БОМ" вона на проживала з
поважних причин, оскільки здійснювала
та по теперішній час здійснює догляд за
своєю непрацездатною за віком матір"ю
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є особою
похилого віку та потребує постійного
стороннього догляду, про що
неодноразово повідомляла коменданта
гуртожитку ОСОБА_5 У гуртожитку
проживала періодично, використовувала
квартиру АДРЕСА_1 гуртожитку виключно
за її призначенням для проживання у
ній, а не як склад, зберігала у квартирі
декілька мішків цементу, оскільки мала
намір здійснювати в квартирі ремонт.
Оплату за комунальні послуги вносила
періодично, як правило здійснювала
оплату наперед, заборгованості не мала,
притиснення з боку адміністрації
заводу розпочалися після того, як вона
стала членом ініціативної групи з
питань приватизації квартир
гуртожитку у приватну власність.
Вважає, що жодних правових підстав для
її виселення з наданням у гуртожитку
іншого приміщення немає, позовні
вимоги вважає надуманими та просить в
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 проти
заявлених позовних вимог заперечує,
вважає позов безпідставним, в судовому
засіданні не недоведеним, жодних
правових підстав для переселення
ОСОБА_2 з однієї кімнати гуртожитку в
іншу меншої площі немає, тому просить в
задоволенні заявлених позовних вимог
відмовити у повному обсязі.

Представник третьої особи Управління
Державної міграційної служби України в
Запорізькій області в судове засідання
не з'явився, надав суду заяву, в якій
просить розглядати справу у
відсутність їх представника за
наявними матеріалами справи,
самостійних вимог не заявив.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_4 суду пояснив, що він працює
начальником прохідницької ділянки ЗАТ
«ЗЗРК» та вже два роки, десь з листопада
2011 року він працює на півставки,
виконуючи обов'язки електрика по
гуртожитку, який розташований по
АДРЕСА_1. У його обов'язки електрика
входить обслуговування чергового
освітлення, тому він здійснював обхід
квартир гуртожитку з метою перепису
електролічильників за їх номерами. За
час роботи на посаді електрика, він
двічі намагався увійти в квартиру
АДРЕСА_1 цього гуртожитку для того, щоб
записати номер електричного
лічильника, який знаходиться в цій
квартирі, проте двері йому ніхто не
відчинив, тому він залишив записку у
дверях, щоб йому передзвонили мешканці
цієї квартири. В усній формі він
повідомляв коменданту гуртожитку про
неможливість потрапити до квартири
АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю там
мешканців.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вісім
років вона працює комендантом
гуртожитку, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1, останній рік працює
за графіком роботи - три дня на тиждень.
У квартирі АДРЕСА_1 з 2005 року ОСОБА_2
бачила дуже рідко, фактично в цій
квартирі ОСОБА_2 не проживала,
приїздила десь раз на півроку.
Адміністрація заводу «БОМ» надала їй
доручення переписати та з»ясувати про
всіх мешканців гуртожитку. На
виконання доручення вона доповідала
адміністрації заводу про всіх
мешканців, у тому числі давала
адміністрації усну інформацію про
непроживання ОСОБА_2 у квартирі
АДРЕСА_1 гуртожитку та наявність у неї
боргів по оплаті за комунальні послуги.
Подаючи інформацію про наявність у
жильців гуртожитку заборгованості по
оплаті за житлово-комунальні послуги,
вона керується виключно відомістю, яку
оформлює бухгалтерія. У її присутності
складалися акти про непроживання
ОСОБА_2 у гуртожитку, які підписували
сусіди. Про своє місцезнаходження
ОСОБА_2 їй не повідомляла, засоби
зв'язку особисто їй не залишала.
Адміністрація заводу не доручала їй
передавати листи для вручення ОСОБА_2,
цим займався юрист.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він
працює юрисконсультом заводу «БОМ» з
2001 року

та є головою профспілкового комітету.
Знає ОСОБА_2 як члена комісії щодо
передачі гуртожитку у комунальну
власність. Під час роботи на посаді
юрисконсульта, він звертався до суду з
позовами про стягнення з ОСОБА_2
заборгованості по житлово-комунальні
послуги в судовому порядку. ОСОБА_2
використовувала квартиру АДРЕСА_1 не за
призначенням, в ній вона не проживала.
За наданою комендантом гуртожитку
ОСОБА_5 усною інформацією про те, що
ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 гуртожитку
не проживає, має заборгованість по
оплаті комунальних послуг, тому
адміністрацією заводу було прийнято
рішення про переселення ОСОБА_2 з
квартири АДРЕСА_1 у бокс АДРЕСА_2
гуртожитку. Під час обговорення цього
питання відбувалося засідання, на
якому були присутні члени
профспілкового комітету, вівся
протокол засідання. Підставою для
прийняття рішення також були звернення
працівників заводу, які потребували
покращення житлових умов. Прийняте
адміністрацією заводу рішення вручити
ОСОБА_2 не представилося можливим,
оскільки вона у гуртожитку не
проживала, тому рішення відправили їй
поштою за адресою її реєстрації. З
приводу непроживання ОСОБА_2 у
гуртожитку складалися відповідні акти,
які підписували ті сусіди, які
відчиняли їм двері.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що ОСОБА_2
знає з 1990 років, з 2006 року з
періодичністю 1-2 рази на рік проводить
збори з приводу передачі гуртожитку у
комунальну власність, ОСОБА_2 на них
приймає участь, надає пояснення у
фінансових питаннях. ОСОБА_2 у
гуртожитку бачить раз у 2-3 місяці, зі її
слів знає, що вона доглядає за своєю
матір»ю. Не було такого періоду, коли
ОСОБА_2 була потрібна, а її неможливо
було знайти. У травні 2013 року вона
збиралася здійснювати у квартирі
ремонт та вела підготовку до ремонтних
робіт, так як адміністрація ніякого
ремонту у гуртожитку не проводить. Він
допомагав заносити у квартиру ОСОБА_2
мішки з цементом. Він мав номер
телефону ОСОБА_2 та 19 серпня 2013 року
вона йому подзвонила та попросила
подивитися, що відбувається у її
квартирі, повідомила, що її виселяють
та попросила призупинити ці дії. Він
намагався з»ясувати причини виселення
та винесення з її квартир речей, проте
державний виконавець йому сказав, щоб
він не втручався.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що знає
ОСОБА_2 з 2010 року, спілкувалася з нею,
оскільки їх спільні питання пов'язані з
умовами проживання у гуртожитку, вона
дуже товариська, може допомогти. З
цього періоду часу бачила ОСОБА_2 1-2
рази на місяць, в гостях у неї не була, з
її слів знає, що у неї хвора матір.
Бачила як незнайомі люди виносили речі
ОСОБА_2 у комору. У прохожих дізналася,
що виселяють ОСОБА_2 через те, що вона у
гуртожитку не проживає та не оплачує
комунальні послуги. Коли виносили її
речі, у ОСОБА_7 взяла номер телефону
ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що знає
ОСОБА_2 з 1990 років, у гуртожитку бачила
її один-два ради на місяць, а з 2011 року
ОСОБА_2 бачить з періодичністю раз на 2-3
місяці, спілкується із нею. Була у
ОСОБА_2 в гостях півтора роки тому,
бачила у квартирі, де мешкає ОСОБА_2
мебельну стінку, диван, прямо
розташована кухня, квартира її є жилою.
Зі слів ОСОБА_2 їй відомо, що вона
доглядає за матір»ю похилого віку.
ОСОБА_2 залишала їй номер свого
мобільного телефону.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що ОСОБА_2
знає близько п'яти років, в гості до неї
ніколи не заходила. Від коменданта
гуртожитку чула, що у ОСОБА_2 хворіє
матір та вона за нею доглядає. Сина
ОСОБА_2 бачила у гуртожитку частіше, ніж
її саму. Свій номер телефону ОСОБА_2 їй
не залишала.

Вислухавши пояснення представників
сторін, відповідача ОСОБА_2, свідків
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, всебічно та повно
з'ясувавши обставини справи, об'єктивно
оцінивши в сукупності докази, які мають
значення для розгляду справи, давши їм
оцінку у сукупності оголошеними та
дослідженими матеріалами справи, суд
вважає, що позовні вимоги задоволенню
не підлягають з наступних підстав.

Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

В судовому засіданні встановлено, що за
направленням № 957 від 22.09.1994 року заводу
«БОМ» ОСОБА_2 було надано койко-місце у
кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1. На
той час склад сім»ї ОСОБА_2 складався з:
чоловіка ОСОБА_11, сина ОСОБА_12 та доньки
ОСОБА_13 (а.с.4) Особовий рахунок НОМЕР_1
був оформлений

на ОСОБА_2, що вбачається з по
квартирної карточки (а.с.181). Члени
родини ОСОБА_2 - син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2
та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3 зняті з
реєстраційного обліку у 1999 році з
кімнати АДРЕСА_1 даного гуртожитку
(а.с.182).

22.09.1994 року ОСОБА_2 виділено жиле
приміщення за адресою: АДРЕСА_1 згідно
направлення на койко-місце. Ордер на
дане приміщення не видавався, про що
свідчить довідка ПАТ «Завод БОМ» за №
01/395 від 11.12.2013 року.

У кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку по
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зареєстрована з 19.01.1995
року.

На час пред'явлення позову, станом на
23.05.2012 року, право приватної власності
ПАТ «Завод «БОМ» на гуртожиток, що
розташований у АДРЕСА_1
підтверджується Свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно, виданим
29.09.2011 року на підставі рішення
виконавчого комітету
Дніпрорудненської міської ради
Василівського району Запорізької
області № 168 від 27.09.2011 року (а.с.35).

З наданих позивачем актів, складених
комісією у складі коменданту
гуртожитку та юрисконсультів
підприємства від 07.02.2012 року, від 12.03.2012
року, від 04.04.2012 року, від 20.07.2012 року. від
30.07.2012 року, від 19.09.2012 року, від 25.09.2012
року вбачається, що ОСОБА_2 у квартирі
АДРЕСА_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 не
проживає з січня 2009 року, пошту не
отримує (а.с.10-12, а.с.12,65,66.79,82).

Згідно виписки по нарахуванню
комунальних послуг, станом на 25.09.2012
року ОСОБА_2 має заборгованість по
оплаті комунальних послуг в сумі 764 грн.
92 коп., про що свідчить довідка ПАТ
«Завод будівельно-опоряджувальних
машин» № 01/389 від 27.09.2012 року (а.с.78,80).

29.03.2012 року адміністрацією ПАТ «Завод
будівельно-опоряджувальних машин»
винесено рішення № 06 від 29.03.2012 року за
погодженням з профспілковим комітетом
заводу, яким вирішено переселити
ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 загальною
площею 40,7 кв.м. в бокс АДРЕСА_2 загальною
площею 20,8 кв.м. у зв'язку з тривалим
непроживанням ОСОБА_2 у квартирі
гуртожитку (понад шість місяців) та
постійно зростаючої заборгованості за
комунальні послуги (а.с.8,229). На підставі
даного рішення ОСОБА_2 виписаний ордер
№ 61 від 02.04.2012 року на нове житлове
приміщення в гуртожитку (а.с.5).

Відповідний лист з копією рішення
адміністрації щодо переселення було
направлено відповідачці ОСОБА_2, проте
вона за ордером на нове житлове
приміщення не з»явилася та не
перереєструвалася за новою адресою,
тому позивач вимушений був звернутися
до суду з даним позовом.

Згідно довідки ПАТ «Завод БОМ» № 01/326
від 17.10.2013 року загальна площа кімнати
АДРЕСА_1 складає 40,7 к.в.м, житлова площа
складає 25,3 кв.м. (а.с.189).

З довідки, виданої ПАТ «Завод БОМ» №
01/327 від 17.10.2013 року вбачається, що
загальна площа кімнати АДРЕСА_2
гуртожитку по АДРЕСА_1 складає 20,8 к.в.м,
житлова площа - 13,2 кв.м. (а.с.190). Проте,
згідно наданої ПАТ «Завод БОМ» № 01/348
від 07.08.20123 року довідки, загальна площа
кімнати АДРЕСА_2 гуртожитку по АДРЕСА_1
складає 20,8 к.в.м, житлова площа складає -
14,20 кв.м., додаткова 6,60 кв.м. (а.с.68).

Як вбачається з довідки № 34/177 від 19.11.2013
року, бокс АДРЕСА_2 в будівлі гуртожитку
по АДРЕСА_1, відповідає вимогам діючих
протипожежних норм та правил в Україні
(а.с.194).

Відповідно до протоколу проведення
досліджень метеорологічних факторів №
366 від 15.11.2013 року та протоколу
проведення досліджень освітленості
робочого місця, складених лаборантом
санітарно-гігієнічної лабораторії
Державної санітарно-епідеміологічною
служби України Верещага О.Ю., параметри
мікроклімату у житловій кімнаті боксу
37 Б-2 відповідають вимогам ДБН В.2.2.-15-2005
та параметри освітленості в житловій
кімнаті відповідають нормативним
значенням ДБН В.2.5-28-2006 (а.с.195,196).

Підстави для визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, передбачені ст.ст.71,72 ЖК
України (внаслідок відсутності наймача
або членів його сім'ї в жилому
приміщенні понад встановлені строки)
та ст.107 ЖК України (у разі вибуття
наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення), які відповідно до ч. 8 ст.8
ЦПК України та з урахуванням
подібності за змістом правовідносин
саме щодо користування жилою площею у
гуртожитку слід застосовувати за
відсутності підстав для виселення, але
позивач обгрунтовуючи позов, позовних
вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування спірним
жилим приміщенням, не пред'являє..

Разом з тим, факт непроживання ОСОБА_2 у
квартирі АДРЕСА_1 гуртожитку, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1 без
поважних причин спростовується
наданою

відповідачем медичною документацією, з
якої вбачається, що внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2
перебувала на стаціонарному лікуванні
з 15.07.2009 року по 23.07.2009 року та з 27.07.2009
року по 31.08.2009 року в Інституті
травматології та ортопедії АМН України
(а.с.100, зворот). Крім того, ОСОБА_2 має на
утриманні непрацездатну матір ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає у смт.Сімеїз та
знаходиться на диспансерному обліку з
діагнозом ішемічна хвороба серця,
діффузний кардіосклероз II ст.,
церебральний атеросклероз,
вестібоатактичний синдром, потребує
постійного стороннього догляду, що
підтверджується довідкою № 76 від 22.08.2013
року, виданою Сімеїзської амбулаторією
АР Крим (а.с.114). Згідно довідки ОСБД
«Перлина» від 21.08.2013 року, ОСОБА_2 з
01.05.2011 року по теперішній час здійснює
догляд за своєю матір»ю ОСОБА_3, яка
мешкає за адресою: АДРЕСА_3 та
періодично (кожні 3-4 місяці) виїжджає на
нетривалий час за адресою постійного
проживання за місцем реєстрації (а.с.115).

Згідно ч.3 ст.47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.30 Конституції України
кожному громадянину гарантується
право на недоторканість житла.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що
житлові права громадян охороняються
законом, за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст.8
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод.

Як вбачається зі ст.3 ЖК України,
відносини щодо використання житлового
фонду (житлові відносини) регулюються
цим Кодексом та іншими актами
житлового законодавства.

Згідно положень ст.6 ЖК України жилі
будинки і жилі приміщення
призначаються для постійного
проживання громадян, а також для
використання у встановленому порядку
як службових приміщень і гуртожитків.

Відповідно до ст.109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Відповідно до ст.ст.127-129 ЖК України,
пп.1,2,9,10,40,41 Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого постановою
Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208,
діючого на даний час, гуртожитки
призначаються для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання. Приміщення
гуртожитків є тимчасовим житлом,
передбачені для забезпечення місцем
проживання робітників на період їх
роботи або навчання. Надання жилої
площі в гуртожитку провадиться на
підставі відповідного рішення
адміністрації підприємства та
профспілкового органу. Для вселення на
жилу площу видається ордер.

Згідно положень ст.132 ЖК України
працівники підприємств, установ,
організацій, які поселилися в
гуртожитку в зв'язку з роботою, може
бути виселено без надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення за
власним бажанням без поважних причин,
за порушенням трудової дисципліни або
вчинення злочину.

У трудових відносинах з ПАТ «Завод
будівельно-опоряджувальних машин»
ОСОБА_2 ніколи не перебувала,
працівником даного підприємства не
являлася та на даний час не являється,
про що свідчить довідка, видана ПАТ
«Завод будівельно-опоряджувальних
машин» за № 09/309 від 10.07.2012 року (а.с.45).

Таким чином, за змістом вищезазначених
норм жила площа в гуртожитку надається
особам, які перебувають з
підприємством у трудових відносинах.

Відповідно до Указу Президента «Про
заходи забезпечення житлових прав
мешканців гуртожитків» від 24.11.2008 року,
міністерству юстиції України доручено
вжити заходів щодо унеможливлення
примусового виселення мешканців з
гуртожитків на період до законодавчого
врегулювання питання щодо механізму
реалізації права таких мешканців на
приватизацію займаного ними у
гуртожитках житла.

Поняття житла також визначено ст.379 ЦК
України як житловий будинок, квартира,
інше приміщення, призначені та
придатні для постійного проживання в
них.

Згідно ч.2 ст.311 ЦК України фізична особа
не може бути виселена або іншим чином
примусово позбавлена житла, крім
випадків, встановлених законом.

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України» №2
від 12.04.85 року при розгляді спорів, що
не урегульовані житловим
законодавством, суд застосовує норми
цивільного законодавства. Згідно вимог

ст.62 ЖК України до відносин, що
випливають з договору найму жилого
приміщення, у відповідних випадках
застосовуються також правила
цивільного законодавства.

Відповідно до ст.128 ЖК України п орядок
надання жилої площі в гуртожитках
визначається законодавством, цим
Кодексом та іншими актами
законодавства. Жила площа в гуртожитку
надається за спільним рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації та відповідного
профспілкового комітету.

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та має право вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

Обсяг житлових прав мешканців
гуртожитків не може бути зменшений
власником гуртожитку в порівнянні з
житловими правами мешканців квартир
(кімнат) в об'єктах державного
житлового фонду.

Підстави виселення з гуртожитків
визначені ст.132 ЖК України, зокрема:
виселення працівників підприємств,
установ, організацій, які поселилися в
гуртожитку в зв'язку з роботою, може
бути здійснено без надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення за
власним бажанням без поважних причин,
за порушення трудової дисципліни або
вчинення злочину, а при припиненні
роботи з інших підстав, а також осіб,
перелічених у статті 125 цього Кодексу,
може бути виселено лише з наданням їм
іншого жилого приміщення.

Підстав виселення з гуртожитку,
передбачених ст.132 ЖК України, судом не
встановлено.

Згідно ст.810 ЦК України за договором
найму (оренди) житла одна сторона -
власник житла (наймодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(наймачеві) житло для проживання у
ньому на певний строк за плату. До
договору найму житла, крім найму житла,
що є об'єктом права державної або
комунальної власності, застосовуються
положення цього Кодексу, якщо інше не
встановлено законом.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому
(гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Згідно ст.812 ЦК України предметом
договору найму житла можуть бути
помешкання, зокрема квартира або її
частина, житловий будинок або його
частина. При цьому помешкання має бути
придатним для постійного проживання у
ньому.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що за змістом ч.1 ст. 812 ЦК перелік
помешкань, які можуть бути предметом
договору найму житла, не є вичерпним,
однак помешкання в гуртожитку не може
бути предметом договору найму житла,
оскільки воно не відповідає вимогам
придатності для постійного проживання
і призначено для проживання у
встановленому порядку тимчасово у
зв'язку з певними правовідносинами.

Враховуючи те, що помешкання в
гуртожитку є житлом призначеним для
тимчасового проживання, до
правовідносин щодо проживання
відповідача в гуртожитку, що належить
позивачу на праві приватної власності,
норми глави 59 Цивільного кодексу
України не можуть бути застосовані.

Згідно абз.8 п.19 Примірного положення
про гуртожитки, переселення у разі
необхідності громадян з одного жилого
приміщення в інше в даному гуртожитку
провадиться за рішенням адміністрації
підприємства, установи. організації та
профспілкового комітету з видачею
нового ордера.

А відтак позовні вимоги, направлені на
позбавлення прав відповідачки
користування спірним житлом можуть
бути задоволені лише на підставі
переконливих, взаємо узгоджених і не
спростованих доказів у справі.

Відповідно до ст.58 ЖК України на
підставі рішення про надання жилого
приміщення в будинку державного або
громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення. Ордер може бути видано лише
на вільне жиле приміщення.

Згідно ст.59 ЖК України ордер на жиле
приміщення може бути визнано недійсним
у судовому порядку у випадках подання
громадянами не відповідаючих
дійсності відомостей про потребу в
поліпшенні житлових умов, порушення
прав інших громадян або організацій на
зазначене в ордері жиле приміщення,
неправомірних дій службових осіб при
вирішенні питання про надання жилого
приміщення, а також в інших випадках
порушення порядку і умов надання жилих
приміщень. Вимогу про визнання ордера
недійсним може бути заявлено протягом
трьох років з дня його видачі.

Згідно із ч.2 ст.128, ст.129 ЖК України, ч.1
п.10 Примірного положення на підставі
спільного рішення адміністрації
підприємства, установи, організації чи
органу кооперативної або іншої
громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
про надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Як роз'яснено у постанові Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування Житлового кодексу
України» № 2 від 12 квітня 1985 року, судам
слід мати на увазі, що виданий на жиле
приміщення ордер у випадках,
зазначених у ст.59 ЖК, підлягає визнанню
недійсним з наслідками, передбаченими
ст. 117 цього Кодексу. У випадку, коли
позов пред'явлено особами, права яких
порушено видачею ордера і на яких не
може бути покладено обов'язок по
наданню відповідачам жилого
приміщення, до участі у справі має бути
притягнутий виконком або інший
відповідний орган, що здійснює
управління житловим фондом. Якщо,
незважаючи на попередження,
притягнутий до участі у справі орган не
вирішив питання про надання
відповідачам приміщення, суд вирішує
позов по суті і при його задоволенні
покладає на цей орган обов'язок надати
відповідачам те жиле приміщення, яке
вони раніше займали, або інше, яке за
змістом ч. 2 ст. 117 Житлового кодексу
України має відповідати за розміром і
благоустроєм наданому за ордером (п.6).
Вирішуючи спори про виселення з
гуртожитків, судам слід з»ясовувати,
крім інших питань, і питання щодо
видачі відповідно до Примірного
положення ордера на зайняття жилої
площі в гуртожитку (п. 22).

За змістом указаних норм жила площа в
гуртожитку надається особам, які
перебувають з підприємством у трудових
відносинах. Надання жилої площі особам,
які не працюють на підприємстві, без
спільного рішення адміністрації
підприємства та профспілкового
комітету є порушенням діючого
законодавства.

В судовому засіданні судом
встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на
ПАТ «Завод «БОМ» не працювала, у
трудових відносинах з цим
підприємством, позивачем у справі, не
перебувала, спільного рішення
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету на видачу
ордеру не було, що підтверджується
поясненнями сторін по справі, копія
ордеру на вселення ОСОБА_2 з родиною у
квартиру АДРЕСА_1 гуртожитку суду не
надано.

Вимоги про визнання ордеру недійсним
можуть заявлятися протягом трьох
років з моменту видачі ордеру.

При виселені з гуртожитку осіб, які
заселилися в нього на підставі
ордеру, однак не перебували у
трудових відносинах с
підприємством-власником гуртожитку,
необхідно відповідно до ст.59 ЖК
України вирішити питання про визнання
недійсним ордеру на заняття житлової
площі в гуртожитку, з настанням
наслідків, передбачених ст..117 ЖК
України.

Позивач не звертався до суду з
позовними вимогами про визнання
ордеру, виданого відповідачу,
недійсним.

Набуття права користування спірним
житловим приміщенням позивачем не
оспорюється, а тому слід виходити з
того, що ОСОБА_2 на законних підставах
користується квартирою АДРЕСА_1 у
гуртожитку по АДРЕСА_1, і відповідно до
зазначених правових норм має
обгрунтовану презумпцію своїх прав.

Пленум Верховного Суду України в п.22
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив, що, вирішуючи спори
про виселення з гуртожитків, судам слід
з'ясовувати, крім інших питань, і
питання щодо видачі відповідно до
Примірного положення ордера на
зайняття жилої площі в гуртожитку.

Отже, законом встановлено, що єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу в гуртожитку є спеціальний ордер,
який видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного з профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

Пунктом 17 Примірного положення про
гуртожитки передбачено, що вселення
громадянами, які проживають у
приміщеннях, що перебувають у їх
відособленому користуванні, інших
членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх
дітей,в указані приміщення
допускається лише з дозволу
адміністрації, профспілкового
комітету, установи, організації та
письмової згоди членів сім'ї
громадянина, які проживають разом із
ним.

Право користування жилим приміщенням у
гуртожитку такого члена сім'ї (або
колишнього члена сім'ї) є похідним від
права особи, якій у встановленому
законом порядку видано спеціальний
ордер для проживання на період її
роботи.

Отже, зважаючи на наведене вище, стаття
125, частина третя статті 132 ЖК України
(про підстави виселення без надання
іншого жилого приміщення чи з наданням
такого) застосовуються до житлових
правовідносин, одним із суб'єктів яких
є особа, яка перебувала з
підприємством, установою чи
організацією у трудових відносинах.

Таким чином, закріплені в цих статтях
Закону гарантії не може бути
застосовано при вирішенні спору про
виселення із гуртожитку громадян, які
не перебували чи не перебувають з
організацією у трудових відносинах
(постанова Верховного Суду України від
19 грудня 2011 року N 6-71цс11).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008
року, сфера дії цього закону
поширюється на громадян, які на
законних підставах тривалий час/ не
менш 5 років/ зареєстровані та фактично
проживають у гуртожитках, призначених
для проживання одиноких громадян або
для проживання сімей, та не мають
іншого власного житла.

Згідно положень ст.116 ЖК України, якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Доводи представника позивача про
використання відповідачем ОСОБА_2
квартири АДРЕСА_1 гуртожитку не за
призначенням, використання наймачем
приміщення для зберігання будівельних
матеріалів та інших речей, знаходження
квартири в антисанітарному та
занедбаному стані не знайшли свого
підтвердження в ході судового розгляду
справи та належними доказами в ході
судового засідання позивачем не
доведені.

Не надано позивачем і доказів того, що
житлова квартира АДРЕСА_1 гуртожитку,
розташованого у будинку АДРЕСА_1
використовуються не за цільовим
призначенням, тобто не пов'язаним з
проживанням.

Крім того, дії відповідача свідчать про
те, що ОСОБА_2 періодично здійснює
фактичне користування спірним
житловим приміщенням і має намір
проживати в ньому, зокрема: оплата нею
квартирної плати та комунальних послуг
за проживання в гуртожитку, придбання
для установки в кімнаті, що знаходиться
в її користуванні сантехнічного
обладнання, ремонт кімнати.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене, суд приходить до
висновку, що заявлені позовні вимоги
задоволенню не підлягають, оскільки
ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 гуртожитку,
який розташований по АДРЕСА_1 не
проживала з поважних причин, так як
знаходилася на стаціонарному
лікуванні після отриманої травми
внаслідок ДТП, та в подальшому
здійснювала догляд за матір»ю ОСОБА_3,
яка є непрацездатною особою та
потребує постійного стороннього
огляду

Рішенням Дніпрорудненської міської
ради Василівського району Запорізької
області № 42 від 28.11.2013 року, надано
згоду на безоплатне прийняття у
комунальну власність територіальної
громади м.Дніпрорудне гуртожитку та
зовнішніх мереж електро, -тепло,
-водопостачання та водовідведення, що
призначені для його обслуговування по
АДРЕСА_1 - у комунальну власність
територіальної громади м.Дніпрорудне
та доручено виконавчому комітету
Дніпрорудненської міської ради
створити комісію з питань
приймання-передачі у комунальну
власність територіальної громади
гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_1
(а.с.228).

Із чого слідує, що спірні
правовідносини на даний час склалися
між ПАТ «Завод «БОМ» та територіальною
громадою Дніпрорудненської міської
ради, а тому на думку суду вимоги до
відповідача щодо виселення ОСОБА_2 із
займаного житлового приміщення з
наданням іншого житла можуть бути
пред'явлені лише власником гуртожитку,
яким позивач на теперішній час не
являється, оскільки відповідно до
рішення Дніпрорудненської міської
ради Василівського району Запорізької
області № 42 від 28.11.2013 року, гуртожиток,
розташований по АДРЕСА_1 переданий у
комунальну власність територіальної
громади м.Дніпрорудне.

Тому, з урахуванням прийняття
Дніпрорудненською міською радою
вищевказаного рішення, яке на даний час
в судовому порядку недійсним не
визнано та є чинним, тому суд вважає, що
на теперішній час ПАТ «Завод
Будівельно-опоряджувальних машин» є
неналежним позивачем у справі.

Таким чином, позивачем не підтверджено
ті обставини та факти, які були ним
покладені в основу заявлених позовних
вимог не доведено в суді належними та
допустимими доказами під час судового
розгляду справи, тим самим не виконані
вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до
якої кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог чи заперечень,
беззаперечних та переконливих доказів
на обґрунтування заявлених позовних
вимог позивач суду не надав та в ході
судового розгляду справи позивач в
суді не довів, відповідно до вимог ст.60
ЦПК України.

Тому, аналізуючи добуті по справі
докази, суд вважає, що заявлені ПАТ
«Завод «БОМ» позовні вимоги є
необґрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають у повному
обсязі. У зв'язку з чим у суду відсутні
законні підстави задовольнити позов
ПАТ «Завод «БОМ», тому суд вважає
необхідним відмовити в задоволенні
позову у повному обсязі за
необґрунтованістю та недоведеністю.

У зв"язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог, суд також відмовляє
позивачу у стягненні з відповідача
судових витрат у справі в сумі 109, 40 грн.,
у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.30, 47, 124 Конституції
України, ст.3, 58, 59, 116, 127-129, 132 ЖК України,
ст.29, ст.ст. 311, 319, 379, 810, 812 ЦК України,
Законом України «Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків» від 04.09.2008 року, Указом
Президента «Про заходи забезпечення
житлових прав мешканців гуртожитків»
від 24.11.2008 року, п.п.10,17,19 Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого Постановою ради
міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208,
п.п.5,11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодекс України» № 2 від 12.04.1985
року, ст. ст. 7, 10, 11, 57, 60, 79, 88, ст.ст.209, 212-215,
218 ЦПК України, суд -

В И
Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
«Завод Будівельно-опоряджувальних
машин» до ОСОБА_2 про виселення з
наданням іншого жилого приміщення -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через Василівський районний суд
Запорізької області протягом 10 днів з
дати проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області
Ю.В. СИДОРЕНКО