Справа № 0805/6906/2012
Провадження № 2/314/202/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року
м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької
області у складі:

головуючого судді
Галянчук
Н.М.,

при секретарі

Майдановій Н.І.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

відповідача
ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вільнянськ
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом
про визнання договору іпотеки
недійсним. В обґрунтування своїх вимог
зазначає, що він на підставі рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 03.02.2003 по справі № 2-671/2003 є
власником об'єкту нерухомого майна, а
саме: будівлі вагової з автовагами інв.
№ 1863, 616 літера «А», будівлі зерноскладу
інв. № 530 літера «Б», будівлі
зерноскладу інв. № 547 літера «Г»,
будівлі автовагів інв. № 1851 літера «В»,
будівлі зерноскладу інв. № 679 літера
«Д», зерноочищувача ЗАВ-20 інв. № 707
літера «Ж» літера № « 6», будівлі
зерноскладу інв. № 643 літера «З»,
огорожі інв. № 808 номер по плану «№ 1-5»,
навісу інв. № 800 літера «И», яке
розташоване по АДРЕСА_1

В лютому 2011 року на його адресу від
ОСОБА_2 надійшла вимога, датована 10.02.2010,
щодо припинення посягань на предмет
іпотеки. До вимоги був долучений
договір іпотеки, укладений 13.11.2010 між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на підставі якого
відповідач ОСОБА_2 набула статус
іпотекодержателя майна, розташованого
по АДРЕСА_1

Позивач, посилаючись на те, що
укладений 13.11.2010 між відповідачами
договір іпотеки, порушує його права як
власника майна, яке є предметом
договору, прохає суд визнати
вищезазначений договір іпотеки
недійсним з моменту його укладення.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав в повному
обсязі, просив його задовольнити в
повному обсязі з підстав, що в ньому
зазначені. Зазначив, що за ОСОБА_3 на час
укладення договору іпотеки дійсно було
зареєстровано право власності на
нерухоме майно, розташоване по АДРЕСА_1,
яке є предметом іпотеки. Це право
ОСОБА_3 набув на підставі рішень суду,
якими були визнані дійсними договори
купівлі-продажу вказаного майна,
укладені спочатку між ОСОБА_5 та ОСОБА_7,
а потім відповідно між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
Але ці рішення місцевого суду були
скасовані судом апеляційної інстанції.
Таким чином, представник позивача
вважає, що оскільки договори, на
підставі яких ОСОБА_3 набув права
власності на будівлі, що стали
предметом іпотеки, визнані рішеннями
апеляційного суду Запорізької області
не укладеними, тобто такими, що не
створюють для сторін ніяких прав та
обов'язків, то ОСОБА_3 відповідно не мав
прав розпоряджатися зазначеним майном.
З цих причин вважає, що укладений між
відповідачами договір іпотеки від
13.11.2010 не відповідає вимогам ст. 203 ЦК
України, що тягне за собою його
недійсність. За твердженням
представника позивача за ОСОБА_5 зараз
у передбаченому законом порядку
зареєстровано право власності на
будівлі, розташовані по АДРЕСА_1, і
останній як власник цього майна має
право порушити питання щодо визнання
недійсним договору іпотеки належного
йому майна. Представник позивача також
зазначив, що на теперішній час ОСОБА_3
вже не є власником земельної ділянки,
на якій розташовані об'єкти нерухомого
майна, оскільки судове рішення, на
підставі якого він набув це право,
також скасовано.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
позов не визнала та пояснила, що
підстави для визнання договору іпотеки
недійсним відсутні, оскільки на час
укладення оспорюваного договору
нотаріус перевірив наявність у ОСОБА_3
права власності на предмет іпотеки.
Право власності на об'єкти нерухомості
по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 було
зареєстроване на підставі рішення
Вільнянського районного суду
Запорізької області. ОСОБА_5 з жовтня 2006
року не є власником даних об'єктів,
оскільки продав ці об'єкти ОСОБА_7, а той
в свою чергу за продав їх ОСОБА_3
Вважає, що скасування апеляційним
судом Запорізької області рішень
місцевого суду, якими вищезазначені
угоди були визнані дійсними, і на
підставі яких ОСОБА_3 набув право
власності на вказані об'єкти
нерухомості, розташовані в АДРЕСА_1 не
позбавило ОСОБА_3 права власності на це
майно, оскільки поворот виконання
рішення не застосовувався. Також
відповідач зазначила, що обставини, з
якими закон пов'язує недійсність
правочину, відсутні та навіть не
наводяться в позові. До того ж вважає,
що оскільки ОСОБА_5 не стороною
оспорюваного правочину, він не має
право його оскаржувати. Просить суд
відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні
позов не визнав та пояснив, що підстави
для визнання договору недійсним
законодавством чітко визначені. Таких
підстав позивач у своєму позові не
навів. За таких обставин він не вбачає
підстав для визнання спірного договору
недійсним.

Вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 13.11.2010 між ОСОБА_2
(Іпотекодержатель) та ОСОБА_3
(Іпотекодавець) було укладено договір
іпотеки, посвідчений приватним
нотаріусом Вільнянського районного
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрований в реєстрі за № 2834 (копія
т. 1 а.с. 5-8).

Відповідно до п. 1.1. договору цей
договір забезпечує вимогу
Іпотекодержателя, що випливає з
договору позики, посвідченого
приватним нотаріусом Вільнянського
районного нотаріального округу ОСОБА_8
від 13.11.2010 за реєстровим № 2887,
укладеного між Іпотекодержателем та
Іпотекодавцем, за умовами якого
Іпотекодавець зобов'язаний до 13.11.2011
повернути до Іпотекодержателю позику в
розмірі 800000 грн.

Предметом іпотеки є нерухоме майно:
нежитлові будівлі зерносховища - інв. №
707 літ. Ж № 6; інв. № 1863, 616 літ. А; інв. № 1851
літ. В; інв. № 530 літ. Б; інв. № 679 літ. Д;
інв. № 547 літ. Г; інв. № 643 літ. З; літ.
И; з відповідними надвірними
господарчими і побутовими будівлями та
спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1
розташовані на належній Іпотекодавцю
земельній ділянці
несільськогосподарського призначення
площею 3,3953 га, наданій для розташування
зерносховища, розташованій на
території Тернавської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області за межами населеного пункту,
кадастровий номер :03:005:0105, на яку
також поширюється іпотека відповідно
до вимог ст.ст. 6, 15 Закону України «Про
іпотеку», який належить Іпотекодавцю
на праві власності на підставі: 1.
Нежитлові будівлі зерносховища -
рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 05.05.2010 (справа
№ 2-872/2010), та зареєстрованого в
Електронному Реєстрі прав власності на
нерухоме майно від 02.07.2010; 2. Земельна
ділянка - Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії
НОМЕР_1, виданого Вільнянською районною
державною адміністрацією Запорізької
області від 15.10.2010.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
та роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України в п. 7 постанови № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009, правочин може бути визнаний
недійсним лише на підставах,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203
ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу
(невідповідність змісту правочину акту
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; відсутність у
сторони правочину необхідного обсягу
цивільної дієздатності, відсутність
вільного волевиявлення або його
невідповідність його внутрішній волі;
фіктивність правочину; протиріччя
інтересам дітей при вчиненні правочину
батьками).

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що договір іпотеки
не відповідає передбаченим ст. 203 ЦК
України загальним вимогам, необхідним
для чинності правочину, оскільки
ОСОБА_3 не був власником майна, яким
розпорядився. Рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
05.05.2010, яким за ним визнано право
власності на нерухоме майно, що
перебуває в іпотеці, було скасовано
рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 07.02.2011 та
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_7 про визнання договору
дійсним та визнання права власності.
Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 28.10.2010
відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7
до ОСОБА_5 про визнання дійсним
договору купівлі-продажу спірного
нерухомого майна від 19.10.2006. За таких
обставин, договір купівлі-продажу від
19.10.2006, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7,
не був укладений і відповідно до цього
не створив прав та обов'язків сторін, а,
отже, власником об'єктів нерухомого
майна, розташованих за адресою: АДРЕСА_1
на підставі рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2003 є
ОСОБА_5

Проте із зазначеними обставинами суд
не погоджується з наступних підстав.

У вищезазначеному договорі іпотеки
зазначено, що нежитлові будівлі
зерносховища належать Іпотекодавцю,
тобто ОСОБА_3, на праві власності на
підставі рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
05.05.2010 (справа 2-872/2010р.).

Цим рішенням (копія т. 1 а.с. 156) був
визнаний дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна,
розташованого по АДРЕСА_1, укладений
18.01.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_7. За ОСОБА_3
було визнано право власності на
нерухоме майно: будівлю вагової з
автовагами інв. № 1863, 616 літ. «А»,
будівлю зерноскладу інв. № 530 літ. «Б»,
будівлю зерноскладу № 547 літ. «Г»,
будівлю автовагів інв. № 1851 літ. «В»,
будівлю зерноскладу інв. № 679 літ. «Д»,
зерно очищувач ЗАЗ 20 інв. № 707 літ «Ж»,
літ. № 6, будівлю зерноскладу інв. № 643
літ. «З», огорожу інв. № 808 номер по
плану « 01-5», навіс інв. № 800 літ. «И»,
розташовані по АДРЕСА_1

На підставі рішення суду ОСОБА_3
зареєстрував право власності на
вищевказані об'єкти нерухомості в ОП
ЗМБТІ, про що свідчить витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 26589116 від 02.07.2010 (копія т. 1 а.с. 167).

В свою чергу ОСОБА_7 набув право
власності на вищезазначене нерухомого
майна на підставі рішення
Вільнянського районного суду від 31.08.2007
(копія т. 1 а.с. 70-71), згідно з яким був
задоволений його позов до ОСОБА_5 про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу від 19.10.2006 та за ОСОБА_7
було визнано право власності на це
майно, яке в подальшому зареєстроване в
ОП ЗМБТІ, про що свідчить витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 16362508 від 22.10.2007 (копія т. 1 а.с. 168).

Проте це рішення Вільнянського
районного суду також було скасовано
рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 28.10.2010 і в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7
було відмовлено (т. 1 а.с. 12-13).

В судовому засіданні також
встановлено, що рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
05.05.2010, на підставі якого ОСОБА_3 набув
право власності на вищезазначене
майно, яке стало предметом іпотеки,
було скасовано рішенням колегії суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
від 07.02.2011 (копія т. 1 а.с. 14-15), та у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_7 про визнання договору дійсним
та визнання права власності на
вищезазначене майно відмовлено.

При перегляді в касаційному порядку
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 15.08.2011 (копія т. 1
а.с. 75) касаційні скарги ОСОБА_3 та
ОСОБА_7 було відхилено, та
вищезазначене рішення колегії суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
від 07.02.2011 залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про іпотеку» об'єкт нерухомого майна
може бути предметом іпотеки лише за
умови, якщо це нерухоме майно належить
іпотекодавцю на праві власності.

Встановлено, що на момент укладення та
посвідчення договору іпотеки рішення
суду, на підставі якого за ОСОБА_3
визнано право власності на спірне
нерухоме майно, не було скасовано. Тому,
відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України,
ОСОБА_3 здійснював усі права власника
щодо належного йому нерухомого майна.

Крім того, суд враховує, що предметом
іпотеки, згідно з договором, є також
земельна ділянка
несільськогосподарського призначення
площею 3,3953 га, наданій для розташування
зерносховища, розташованій на
території Тернавської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області за межами населеного пункту,
кадастровий номер :03:005:0105, яка на
праві приватної власності належить
ОСОБА_3, що підтверджується Державним
актом на право власності на земельну
ділянку серії ЯЛ №? 112483 (копія т. 1 а.с.
124).

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 6 Закону України
«Про іпотеку» будівля (споруда) можуть
бути передані в іпотеку тільки разом із
земельною ділянкою, на якій вони

розташовані, або навпаки; роздільна
іпотека таких об'єктів законом не
передбачена.

Приватним нотаріусом ОСОБА_8 були
надані суду письмові пояснення (т. 1 а.с.
119-128), в яких він зазначив, що при
посвідченні оскаржуваного договору
іпотеки йому були надані
правовстановлюючі документи на
нерухоме майно, зокрема, Державний акт
на право власності на земельну ділянку
серії ЯЛ №? 112483, виданий Вільнянською
районною державною адміністрацією
Запорізької області від 15.10.2010 на
підставі рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
25.05.2010 та зареєстрований відділом
Держкомзему у Вільнянському районі
Запорізької області у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі від 19.10.2010 за №
90, а також рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
05.05.2010, зареєстроване Електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно від 02.07.2010.

При цьому суд не приймає до уваги
твердження представника позивача, що
на теперішній час ОСОБА_3 вже не є
власником земельної ділянки, на якій
розташовані об'єкти нерухомого майна,
оскільки судове рішення, на підставі
якого він набув це право, також
скасовано.

Право власності Іпотекодавця ОСОБА_3 на
цю земельну ділянку було визнано
рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 25.05.2010 у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 Проте 22.03.2011
ухвалою Вільнянського районного суду
рішення було скасоване за
нововиявленими обставинами (т. 1 а.с.
72-74), і ухвалою від 12.10.2011 позовну заяву
ОСОБА_3 залишено без розгляду (т. 1 а.с.
172). Ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 23.11.2011 ухвалу
від 11.10.2011 скасовано, а справу
направлено до Вільнянського райсуду
для продовження розгляду (т. 1 а.с. 169-171).

На підставі рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
25.05.2010 ОСОБА_3 отримав Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії НОМЕР_1, виданий Вільнянською
районною державною адміністрацією
Запорізької області від 15.10.2010 на
підставі рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
25.05.2010, який зареєстрований відділом
Держкомзему у Вільнянському районі
Запорізької області у Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі 19.10.2010 за №
90.

За змістом ст. 125 ЗК України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

За правилами ст.ст. 181, 182 ЦК України
право власності на спірну земельну
ділянку виникає в особи з моменту
державної реєстрації такого права.

Встановлено, що в провадженні
Вільнянського районного суду
Запорізької області перебувала
цивільна справа за позовом прокурора
Вільнянського району Запорізької
області в інтересах Головного
управління Державного комітету
України по земельних ресурсах в
Запорізькій області до ОСОБА_3, треті
особи: відділ Держкомзему у
Вільнянському районі Запорізької
області, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_5, про
визнання недійсним та скасування
Державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку,
скасування його державної реєстрації.
Предметом вказаного позову був
Державний акт на право приватної
власності серії ЯЛ №? 112483 від 15 жовтня
2010 року, виданий на ім'я ОСОБА_3, на
земельну ділянку, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 Рішенням суду від
12.03.2013 (т. 2 а.с. 122-123) в задоволенні позову
відмовлено. Підстав для визнання
недійсним Державного акту на право
приватної власності на землю, виданого
ОСОБА_3, не встановлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_5 подано
апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 124-125).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 04.09.2013 (т. 2 а.с. 131-133)
апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено,
рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 12.03.2013 залишено
без змін. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.11.2013 (т. 2 а.с. 161-162) касаційну
скаргу ОСОБА_5 також відхилено, судові
рішення у вищевказаній справі залишені
без змін.

Згідно з мотивувальною частиною ухвали
апеляційного суду, судова колегія не
знайшла порушення прав ОСОБА_5 щодо
земельної ділянки.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановленні судовим рішенням у
цивільній господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Виходячи з наведених обставин та у
відповідності до вищенаведених норм
матеріального права, суд приходить до
висновку, що підстав для визнання
недійсним договору іпотеки від 13.11.2010,
немає.

Крім того, згідно зі ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому ЦПК України, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому зазначені особи самостійно
розпоряджуються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Захист же цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
встановлений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Власник порушеного права може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права, який
прямо визначається спеціальним
законом, що регламентує конкретні
цивільні правовідносини. При цьому,
обравши певний спосіб захисту права,
позивач в силу ст. 10 ЦПК України
зобов'язаний довести правову та
фактичну підставу своїх вимог.

Суд вважає, що позивач не довів свої
вимоги та невірно обрав спосіб захисту
свого права, тому у задоволенні позову
слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
ОСОБА_2 про визнання договору недійсним
- відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Н.М.
Галянчук

26.12.2013