Справа № 461/1609/13
Головуючий у 1 інстанції: Государський
Провадження № 22-ц/783/4311/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_3, представників КП «Редація
газети Львівської міської ради
«Ратуша» - ОСОБА_4 та Ковча П.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Комунального
підприємства «Редакція газети
Львівської міської ради «Ратуша» в
особі ОСОБА_4 на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 03 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Комунального підприємства «Редакція
газети Львівської міської ради
«Ратуша», про відшкодування моральної
шкоди та зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н
о в и л а:

14 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до КП «Редакція газети
Львівської міської ради «Ратуша» про
відшкодування моральної шкоди та
зобов'язання до вчинення дій,
посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на
першій шпальті, з продовженням на
шістнадцятій сторінці, газети
«Ратуша», накладом в 30 000 примірників,
під авторством ОСОБА_4 вийшла стаття
під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2»; аналогічна
стаття розміщена на веб-сайті газети.
Стверджує, що публікацією зазначеної
статті відповідач втрутився в його
особисте життя, порушуючи норми
журналістської етики, зробив
доступними для громадськості
конфіденційні відомості про його
особу. Викладена у статті інформація
дозволяє ідентифікувати його,
оскільки: його ім'я за паспортом
«ОСОБА_2», проте усі називають його
«ОСОБА_2»; прикладені до статті
фотографії не закривають його обличчя,
а лише очі; усі його родичі, друзі та
знайомі знають, що працівниками
міліції на фермі його товариша ОСОБА_6 у
АДРЕСА_1 проведено обшук, в ході якого
вилучено наркотичні засоби. Він ніколи
не являвся та не являється публічною
особою, не обвинувачується у вчиненні
жодного злочину, є звичайним та
пересічним громадянином нашої держави
і до цього часу був твердо переконаний
в тому, що право на недоторканість його
особистого життя гарантує Основний
Закон - Конституція України та Загальна
декларація прав людини, затверджена
10.12.1948 року Генеральною Асамблеєю ООН,
Європейська конвенція з прав людини.
Поширені газетою відомості про його
особисте життя носять характер
конфіденційних, тому щодо них, крім
інших норм законодавства, повинні
застосовуватись ще й норми ст. 30 Закону
України «Про інформацію» -
конфедиційна інформація «це відомості,
які є у володінні, користуванні або
розпорядженні окремих фізичних чи
юридичних осіб та поширюються за їхнім
бажанням відповідно до передбачених
ними умов». Однак, як засвідчила
вказана публікація, його право на
недоторканість особистого життя було
проігнороване, при цьому без законних
та моральних на це підстав. Вважає, що
вказаними діями відповідача йому
завдано моральної шкоди, яку він оцінює
у 10 000 грн., що полягала у постійних
переживаннях, оскільки його впізнають
у зв'язку з публікацією, аспекти його
особистого життя, які він ретельно
приховував, стали відомі всім, що стало
причиною образливого та зневажливого
ставлення до нього. Крім того, просить
суд зобов'язати відповідача в цей же
спосіб, у який були поширені відомості
про його особисте життя, без зазначення
справжніх даних про осіб, опублікувати
рішення суду, та попросити у нього
вибачення з приводу оспорюваної
публікації.

Оскаржуваною рішенням позов ОСОБА_2 до
Комунального підприємства «Редакція
газети Львівської міської ради
«Ратуша», про відшкодування моральної
шкоди та зобов'язання до вчинення дій
задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства
«Редакція газети Львівської міської
ради «Ратуша» на користь ОСОБА_2 5 000
(п'ять тисяч) грн. моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства
«Редакція газети Львівської міської
ради «Ратуша» на користь ОСОБА_2 57
(п'ятдесят сім) грн. 35 коп. сплаченого
судового збору пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Рішення суду оскаржило Комунальне
підприємство «Редакція газети
Львівської міської ради «Ратуша» в
особі редактора газети ОСОБА_4, який
вважає, що рішення необґрунтоване,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
за неповного з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи. Судом не
встановлено чи стосується інформація
газетної статті - позивача, його
приватного життя. Не встановлено чи
викладена інформація є оціночним
судженням і стосується групи
неназваних осіб, чи позивача особисто.
Стверджує, що до висновку про розмір
завданої шкоди суд дійшов передчасно.
Нормами ст. 302 ЦК України встановлено,
що фізична особа має право вільно
збирати, зберігати, використовувати і
поширювати інформацію, та ч. 1 ст. 2
Закону України «Про друковані засоби
масової інформації (пресу) в Україні»,
за якою свобода слова вільне вираження
у друкованій формі своїх поглядів і
переконань означають право кожного
громадянина вільно і незалежно шукати,
одержувати, фіксувати, зберігати,
використовувати та поширювати будь-яку
відкриту за режимом доступу інформацію
за допомогою друкованих засобів
масової інформації. Збирання,
одержання, створення і підготовка
інформації для засобу масової
інформації - прямий професійний
обов'язок журналіста, який є творчим
працівником редакції друкованого
засобу масової інформації та діє на
підставі трудових чи інших договірних
відносин з його редакцією або
займається такою діяльністю за
уповноваженням. Відповідно до
роз'яснень викладених у п. 11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 при
вирішенні спорів, які відповідають
дійсності і порочать честь, гідність та
ділову репутацію особи, необхідно
враховувати роз'яснення, які дав Пленум
Верховного Суду України в Постанові
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» від 27
лютого 2009 року № 1, а саме: судам слід
мати на увазі, що у справах про
спростування відомостей, поширених
засобами масової інформації (в пресі,
по радіо і телебаченню), як відповідачі
до участі притягаються автор, орган
засобу масової інформації, що їх
поширив, а у передбачених законом
випадках, і відповідна службова особа
цього органу, які й несуть обов'язок по
відшкодуванню заподіяної моральної
шкоди відповідно до ступеня вини
кожного з них. Відповідно до ст. 10
«Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод», кожен має
право на свободу вираження поглядів. Це
право включає свободу дотримуватися
своїх поглядів, одержувати і
передавати інформацію та ідеї без
втручання органів державної влади і
незалежно від кордонів. Просить
скасувати рішення районного суду і
закрити провадження у справі. Судові
витрати покласти на позивача.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представників КП «Редація газети
Львівської міської ради «Ратуша» -
ОСОБА_4 та Ковча П.С., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду в
основному відповідає зазначеним
вимогам закону з огляду на наступне.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа, зокрема, має право на
повагу до гідності та честі.

Згідно ст. 3 Конституції України,
людина, її життя, здоров'я, честь та
гідність, недоторканість і безпека
визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю.

Згідно ст. 32 Конституції України ніхто
не може зазнавати втручання в його
особисте і сімейне життя, крім
випадків, передбачених Конституцією
України. Не допускається збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Статтею 12 Загальної декларації прав
людини 1948 року встановлено, що ніхто не
може зазнавати безпідставного
втручання у його особисте і сімейне
життя, безпідставного посягання на
недоторканність його житла, таємницю
його кореспонденції або на його честь і
репутацію. Кожна людина має право на
захист законом від такого втручання
або таких посягань.

Відповідно до пункту першого статті 17
Міжнародного пакту про громадянські і
політичні права 1966 року ніхто не
повинен зазнавати свавільного чи
незаконного втручання в його особисте
і сімейне життя, свавільних чи
незаконних посягань на
недоторканність його житла або
таємницю його кореспонденції чи
незаконних посягань на його честь і
репутацію.

Водночас, за Цивільним кодексом
України зміст права на недоторканність
особистого і сімейного життя як одного
з видів особистого немайнового права
полягає в тому, що фізична особа вільно,
на власний розсуд визначає свою
поведінку у сфері свого приватного
життя і можливість ознайомлення з ним
інших осіб та має право на збереження у
таємниці обставин свого особистого
життя (статті 270, 271, 301).

Відповідно до частини першої статті 6
Закону України «Про доступ до
публічної інформації» інформацією з
обмеженим доступом є конфіденційна
інформація; таємна інформація;
службова інформація.

Конфіденційною є інформація про
фізичну особу, а також інформація,
доступ до якої обмежено фізичною або
юридичною особою, крім суб'єктів
владних повноважень. Конфіденційна
інформація може поширюватися за
бажанням (згодою) відповідної особи у
визначеному нею порядку відповідно до
передбачених нею умов, а також в інших
випадках, визначених законом (частини
перша, друга статті 21 Закону України
«Про інформацію»).

Судом першої інстанції встановлено
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

У четвертому (НОМЕР_1) номері Львівської
газети «Ратуша», що видається
Комунальним підприємством «Редакція
газети Львівської міської ради
«Ратуша», за ІНФОРМАЦІЯ_1, на першій
шпальті, із закінченням на 16 сторінці,
вийшла стаття під авторством ОСОБА_4
«ІНФОРМАЦІЯ_2» (а.с. 8-8а, 19-19а). Вказана
стаття також вийшла в електронному
варіанті на веб-сайті газети Ратуша -
ratusha.Iviv.ua (а.с. 6-7). У статті йдеться про
те, що органами внутрішніх справ під
час проведення обшуку наприкінці 2012
року на фермі в одному зі сіл Буського
району Львівської області виявлено три
кілограми наркотичного засобу та
персональний комп'ютер, на якому
знаходились фотографії зі зображенням
сцен порнографічного характеру та
насилля. Чотири з цих фотографій
ілюструють зазначену статтю. На одній з
них чітко видно обличчя мужчини повним
планом зі закритими чорним
прямокутником очима. У передостанньому
реченні статті зазначено: «Те саме
заявляє тепер слідчим і колись
суджений за наркоту, уродженець
Тернопільщини ОСОБА_2, головний свідок
міліцейської сваволі, який є чи не
головним героєм усіх
садомазохістичних сцен тортур на цій
пікантній фотосесії!».

Відповідно до ст. 32 Конституції України
ніхто не може зазнавати втручання в
його особисте і сімейне життя, крім
випадків, передбачених Конституцією
України. Не допускається збирання,
зберігання, використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

У відповідності до ч. 1 ст. 269 ЦК України
особисті немайнові права належать
кожній фізичній особі від народження
або за законом.

Статтею 275 ЦК України передбачено, що
фізична особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права
здійснюється способами, встановленими
главою 3 цього Кодексу. Захист
особистого немайнового права може
здійснюватися також іншим способом
відповідно до змісту цього права,
способу його порушення та наслідків, що
їх спричинило це порушення.

Згідно зі ст. 301 ЦК України фізична
особа має право на особисте життя.
Фізична особа сама визначає своє
особисте життя і можливість
ознайомлення з ним інших осіб. Фізична
особа має право на збереження у
таємниці обставин свого особистого
життя. Обставини особистого життя
фізичної особи можуть бути розголошені
іншими особами лише за умови, що вони
містять ознаки правопорушення, що
підтверджено рішенням суду, а також за
її згодою.

У своєму Рішенні № 2-рп/2012 від 20.01.2012
року Конституційний Суд України
зазначив, що за Цивільним кодексом
України зміст права на недоторканність
особистого і сімейного життя, як одного
з видів особистого немайнового права,
полягає в тому, що фізична особа вільно,
на власний розсуд визначає свою
поведінку у сфері свого приватного
життя і можливість ознайомлення з ним
інших осіб та має право на збереження у
таємниці обставин свого особистого
життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не
може відмовитися від особистих
немайнових прав, а також не може бути
позбавлена цих прав (частина третя
статті 269 Цивільного кодексу України).
Особистим життям фізичної особи є її
поведінка у сфері особистісних,
сімейних, побутових, інтимних,
товариських, професійних, ділових та
інших стосунків поза межами суспільної
діяльності, яка здійснюється, зокрема,
під час виконання особою функцій
держави або органів місцевого
самоврядування.

Статтею 11 Закону України «Про
інформацію» передбачено, зокрема, що
інформація про фізичну особу
(персональні дані) - відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована. Не
допускаються збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та захисту прав людини. До
конфіденційної інформації про фізичну
особу належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я, а
також адреса, дата і місце народження.

Конституційний Суд України в абзаці
першому пункту 1 резолютивної частини
Рішення від 30 жовтня 1997 року № 5-зп/1997
відніс до конфіденційної інформації
про фізичну особу, крім вказаної, ще й
відомості про її майновий стан та інші
персональні дані.

Частиною 1 ст. 8 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
визначено, що кожен має право на повагу
до свого приватного і сімейного життя,
до свого житла і кореспонденції.
Парламентська Асамблея Ради Європи в п.
11 Резолюції № 1165 зазначила, що право
кожної людини на приватність і право на
свободу вираження поглядів є основою
демократичного суспільства; ці права
не є абсолютними і не мають
ієрархічного характеру, оскільки мають
однакову цінність. Виходячи з цього
право на приватність, закріплене у
статті 8 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
повинне захищати приватне життя особи
не лише від втручання влади, а й від
подібних дій з боку інших осіб чи
інститутів, зокрема засобів масової
інформації (пункт 12 Резолюції).

Разом з тим, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 34
Конституції України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань; кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Цим
конституційним положенням
відповідають приписи ст. 302 ЦК України,
якими встановлено, що фізична особа має
право вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію, та ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про друковані засоби маосової
інформації (пресу) в Україні», за якою
свобода слова і вільне вираження у
друкованій формі своїх поглядів і
переконань означають право кожного
громадянина вільно і незалежно шукати,
одержувати, фіксувати, зберігати,
використовувати та поширювати будь-яку
відкриту за режимом доступу інформацію
за допомогою друкованих засобів
масової інформації.

Конституційний Суд України, даючи
офіційне тлумачення частин першої,
другої статті 32 Конституції України,
вважає, що інформація про особисте та
сімейне життя особи (персональні дані
про неї) - це будь-які відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована, а саме:
національність, освіта, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я,
матеріальний стан, адреса, дата і місце
народження, місце проживання та
перебування тощо, дані про особисті
майнові та немайнові відносини цієї
особи з іншими особами, зокрема членами
сім'ї, а також відомості про події та
явища, що відбувалися або відбуваються
у побутовому, інтимному, товариському,
професійному, діловому та інших сферах
життя особи, за винятком даних стосовно
виконання повноважень особою, яка
займає посаду, пов'язану зі здійсненням
функцій держави або органів місцевого
самоврядування. Така інформація про
фізичну особу та членів її сім'ї є
конфіденційною і може бути поширена
тільки за їх згодою, крім випадків,
визначених законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини (абз. 5 п. 3.3
Рішення № 2-рп/2012 від 20.01.2012 року).

Судом першої інстанції у судовому
засіданні встановлено, і таке
вбачається з пояснень представника
позивача та матеріалів справи в їх
сукупності, відомості, зазначені у
передостанньому реченні статті ОСОБА_4
«ІНФОРМАЦІЯ_2», та відповідні
фотографії, дають можливість
ідентифікувати позивача - ОСОБА_2, якого
називають ОСОБА_2, уродженця та
зареєстрованого у Тернопільській
області (а.с. 9), що не спростовано
представником відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

У п. 3 Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» Пленум Верховного Суду України
надав роз'яснення про те, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

З огляду на викладене, поширюючи
конфіденційну інформацію про особисте
життя позивача без його згоди,
відповідачем порушено відповідне
немайнове право позивача, внаслідок
чого завдано моральної шкоди, що
полягала у постійних душевних
переживаннях, оскільки його впізнають
у зв'язку з публікацією, та стали відомі
всім аспекти його особистого життя, які
він ретельно приховував, що спричинило
образливе та зневажливе ставлення до
нього.

На підставі викладеного, суд першої
інстанції оцінив завдану моральну
шкоду позивачеві в еквіваленті 5 000 грн.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Разом з тим, що стосується розміру
моральної шкоди, то колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції завищив
її розмір і тому, виходячи із обставин
справи, наслідків, характеру і ступеня
моральних страждань позивача, вимог
розумності та справедливості, суд
вважає за необхідне зменшити розмір
стягнутої судом моральної шкоди з 5000
грн. до 2000 грн.

Крім вищенаведеного, як на
підставність задоволення вимог ОСОБА_2,
колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 301 ЦК України, фізична
особа має право на особисте життя.
Фізична особа сама визначає своє
особисте життя і можливість
ознайомлення з ним інших осіб. Фізична
особа має право на збереження у
таємниці обставин свого особистого
життя. Обставини особистого життя
фізичної особи можуть бути розголошені
іншими особами ляше за умови, що вони
містять ознаки правопорушення, що
підтверджено рішенням суду, а також за
її згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦК України
фотографія, інші художні твори, на яких
зображено фізичну особу, можуть бути
публічно показані, відтворенні,
розповсюджені лише за згодою цієї
особи.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що районний суд прийшов до
правильного висновку, що поширюючи
конфіденційну інформацію про особисте
життя позивача без його згоди
відповідачем порушено відповідне
немайнове право позивача, крім того
ОСОБА_2 не надавав дозволу опублікувати
згадані фотознімки у четвертому
(НОМЕР_1) номері Львівської газети
«Ратуша», що видається Комунальним
підприємством «Редакція газети
Львівської міської ради «Ратуша», за
ІНФОРМАЦІЯ_1, на першій шпальті, із
закінченням на 16 сторінці, під
авторством ОСОБА_4 «ІНФОРМАЦІЯ_2».

В суді апеляційної інстанції
представники КП «Редація газети
Львівської міської ради «Ратуша» -
ОСОБА_4 та Ковч П.С. також не могли
спростувати беззаперечні докази про
те, що відомості, зазначені у
передостанньому реченні статті ОСОБА_4
«ІНФОРМАЦІЯ_2», та відповідні
фотографії, дають можливість
ідентифікувати позивача - ОСОБА_2, якого
називають ОСОБА_2, уродженця та
зареєстрованого у Тернопільській
області.

Їхні посилання на відсутність
експертизи про ідентифікацію особи
зазначеної у статті ОСОБА_4
«ІНФОРМАЦІЯ_2» та ОСОБА_2 є
голослівними, оскільки про проведення
такої представники відповідача у суді
першої та апеляційної інстанції не
заявляли.

Як прийшла до переконання судова
колегія, таку експертизу проводити
немає потреби, оскільки позивач і
особа, про яку йдеться в надрукованих у
газеті статті та фотознімках - є однією
й тією ж.

Не заслуговують на увагу і посилання
апелянта у скарзі на те, що викладена
інформація є оціночним судженням,
оскільки згідно з ч. 2 ст. 30 Закону
України «Про інформацію» оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). В даному
випадку у статті чітко зазначені ім'я
позивача, його місце народження,
відношення до судимостей та
надруковані фотознімки, які
беззаперечно ідентифікують особу
позивача ОСОБА_2

Факт поширення цієї інформації
доведений в суді матеріалами справи та
представником позивача.

Отже, відповідачем було порушено право
позивача на його особисте життя, яке
гарантоване ст. 32 Конституції України.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції в частині стягнення
моральної (немайнової) шкоди підлягає
зміні, а врешті, як таке, що ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права - залишенню без
змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 3, 309
ч. 1 п. 3, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
Комунального підприємства «Редакція
газети Львівської міської ради
«Ратуша» в особі ОСОБА_4 - задовольнити
частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 03 квітня 2013 року в частині
стягнення з Комунального підприємства
«Редакція газети Львівської міської
ради «Ратуша» на користь ОСОБА_2 5 000
(п'ять тисяч) грн. моральної шкоди -
змінити, зменшивши розмір стягнення
моральної шкоди з 5 000,00 грн. до 2 000,00 грн.

В решті рішення районного суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.