ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2013 р. Дарницький районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Кириченко Н.О.,

при секретарі
Осколок А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 до Головного управління юстиції
у м. Києві, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4
про тлумачення заповіту

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, через своїх
представників, звернувся в Дарницький
районний суд м. Києва з позовом до
Головного управління юстиції у м.
Києві, за участю третіх осіб ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, в якому просив постановити
рішення про тлумачення заповіту
ОСОБА_5, посвідченого Тринадцятою
київською державною нотаріальною
конторою 24.11.1994 року ( зареєстрованого у
реєстрі за № 2у-1418), яким визначити, що
земельна ділянка АДРЕСА_1), яка належала
померлій ОСОБА_5 на праві приватної
власності (Державний акт на право
приватної власності на землю 1-КВ №158212
від 09.06.2000року, виданий на підставі
рішення Київської міської ради від
18.11.1999 р № 99-5/601) відноситься до складу
спадкового майна за заповітом та
підлягає передачі спадкоємцю за
заповітом ОСОБА_2 розом із садовим
будинком, зеленими насадженнями та
будівлями.

В обгрунтування позову зазначено,
що заповітом від 24.11.1994 року спадкове
майно ОСОБА_5 у вигляді садового
будинку, а також зелені насадження та
будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1
переходить до ОСОБА_2

В провадженні Десятої київської
державної нотаріальної контори
знаходиться спадкова справа № 1296/2010
щодо спадкового майна померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5.

19.03.2013 року до нотаріальної
контори було подано заяву про
поновлення провадження у спадковій
справі № 1296/2010 щодо спадкового майна
ОСОБА_5, в якій було піднято питання
стосовно передачі ОСОБА_2 земельної
ділянки розміром 0,0611 га, яка належала
померлій ОСОБА_5 на праві приватної
власності, та яка не була внесена до
заповіту, але фактично відноситься до
спадкового майна.

На вказану заяву листом від 25.03.2013
року за № 1163/02-14 було отримано
відповідь, що дана земельна ділянка не
була зазначена у заповіті і входить у
склад спадщини за законом, відповідно
до чого ОСОБА_2 має право на отримання у
спадщину за законом у власність лише 1/3
частини земельної ділянки.

Вважає, що при виявленні своєї
волі стосовно розпорядження своїм
майном, померла ОСОБА_5 при складанні
заповіту, зазначаючи, що до ОСОБА_2
переходить "садовий будинок, а також
зелені насадження та будівлі, що
знаходяться в АДРЕСА_1" виявила свою
волю і на передачу йому земельної
ділянки на якій розташований садовий
будинок з зеленими насадженнями та
будівлями, оскільки садовий будинок та
споруди, розташовані на земельній
ділянці у межах садового товариства
являються цілісним садовим комплексом,
який не підлягає поділу. Саме про таке
трактування волі померлої може
свідчити і те, що у 2009 році нею було
здійснено розпорядження іншим
належним їй майном - 1/2 частиною
квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_6 -
донці ОСОБА_2 В подальшому ОСОБА_5
скасувала даний заповіт та у 2010 році
подарувала вказану частину квартири
ОСОБА_6

За свого життя ОСОБА_5
неодноразово прямо вказувала на те, що
"дачу" планує переписати на свого сина,
тобто на позивача, оскільки її дочки,
які є третіми особами фактично за її
життя отримали свою частку спадщини.

На даний час сторонами не
досягнуто згоди з приводу тлумачення
заповіту в частині переходу у
власність ОСОБА_2 земельної ділянки та
якій розміщено садовий будинок, у
зв"язку з відсутністю в заповіті
прямого посилання на таку передачу, що
тягне за собою порушення його права, у
зв"язку з чим він і звернувся до суду з
даним позовом.

У судовому засіданні
представники позивача позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та просили
їх задовольнити.

Представник відповідача у
судовому засіданні надав заперечення
по справі, вважаючи, що Головне
управління юстиції у м. Києві не
являється належним відпвоідачем по
справі. Також представник вказав про
те, що заповідач при складанні заповіту
має право охопити заповітом права та
обов"язки, які йому належать на момент
складання заповіту, а також ті права та
обов"язки, які можуть йому належати у
майбутньому. Частина заповіту, що не
охоплена заповітом, спадкується за
законом на загальних підставах, тому
вважає що підстав для задоволення
позову немає.

Треті особи, а також їхні
представники в судовому засіданні
заперечували щодо задоволення позову,
при цьому вказали про те, що на їхню
думку позивач фактично хоче вирішити
питання щодо набуття ним у власність
земельної ділянки, яка прямо не вказана
в заповіті. Вони не визнають те, що
земельна ділянка має бути успадкована
позивачем за заповітом, у зв"язку з чим
у них існує спір щодо спадкового майна.

Як видно зі змісту заповіту
ОСОБА_5, при складанні даного заповіту
вона не вживала загальних термінів,
таких як "все майно, інше майно та інше",
натомість, зазначила, що крім садового
будинку заповідає зелені насадження,
що свідчить про те, що ОСОБА_5 дуже чітко
сформулювала свою волю, у зв"язку з чим
можливо зробити висновок, що у неї не
було наміру і волі передавати ОСОБА_2
земельну ділянку.

Крім того, у момент складання та
посвідчення заповіту у 1994 році ОСОБА_5
не могла заповідати земельну ділянку
позивачу, оскільки вона не належала їй
та праві приватної власності, а
знаходилася лише у користуванні. Після
отримання земельної ділянки у
власність у 2000 році, спадкодавець мала
достатньо часу та можливостей для того
щоб у встановленому законом порядку
здійснити передачу земельної ділянки
на користь позивача, зокрема шляхом
внесення змін до складеного у 1994 році
заповіту, складання нового заповіту чи
дарування земельної ділянки на користь
позивача, однак жодна із вказаних дій
нею вчинена не була, що свідчить та
підтверджує відсутність дійсних
намірів ОСОБА_5 щодо передачі спірної
ділянки на користь ОСОБА_2

Допитана в судовому засіданні
свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона
працювала разом з померлою ОСОБА_5 та
неодноразово чула від неї, що вона хоче
заповісти садовий будинок своєму сину,
оскільки її дочки ще за життя отримали
свою частку спадщини. Щодо наміру
заповісти земельну ділянку їй
невідомо.

Суд, вислухавши пояснення
представників позивача, заперечення
представника відповідача, третіх осіб
та їх представників, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено,
що 24.11.1994 року державним нотаріусом
Тринадцятої київської державної
нотаріальної контори посвідчено
заповіт ОСОБА_5, яка заповіла ОСОБА_2
належний їй на праві власності садовий
будинок, а також зелені насадження та
будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1 (а. с.
9).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_5 відкрилася спадщина та Десятою
київською державною нотаріальною
конторою заведена спадкова справа №
1296/2010.

На підставі зазначеного заповіту
ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на садовий
будинок під номером АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.. 1256 ЦКУкраїни,
спадкоємці вправі здійснити
тлумачення заповіту після відкриття
спадщини.

У разі спору між спадкоємцями
тлумачення заповіту здійснюється
судом відповідно до ст. 213 цього
Кодексу.

Виходячи з аналізу положень ст. ст. 213,
1256 ЦК України, тлумачення заповіту
здійснюється з метою встановлення
точної волі заповідача і може мати
місце, якщо заповіт викликає питання у
спадкоємців, має суперечливий
характер, у зв'язку з чим необхідно
уточнити його зміст.

Виходячи з вимог ст. ст. 1233, 1256 ЦК
України, при тлумаченні заповіту не
допускається внесення змін у сам зміст
заповіту, оскільки заповіт - це
особисте розпорядження фізичної особи
щодо належного їй майна, майнових прав
і обов'язків на випадок своєї смерті.

Оскільки при складенні заповіту 1994
року земельна ділянка, яка входить до
спадкового майна, не належала ОСОБА_5 на
праві приватної власності, а зі змісту
заповіту вбачається воля заповідача
заповісти ОСОБА_2 садовий будинок, а
також зелені насадження та будівлі, що
знаходяться в АДРЕСА_1, тому у суду
відсутні підстави для тлумачення
заповіту, яким визначити, що земельна
ділянка АДРЕСА_1), яке належало померлій
ОСОБА_5 на праві приватної власності
(Державний акт на право приватної
власності на землю 1-КВ №158212 від
09.06.2000року, виданий на підставі рішення
Київської міської ради від 18.11.1999 р №
99-5/601) відноситься до складу спадкового
майна за заповітом та підлягає
передачі спадкоємцю за заповітом
ОСОБА_2 розом із садовим будинком,
зеленими насадженнями та будівлями,
тобто текст заповіту є чітким та
зрозумілим.

Крім того, суд шляхом тлумачення
заповіту не може вирішувати цивільний
спір про право власності, який існує
між сторонами.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 88, 209, 212 - 218 ЦПК
України, ст. ст. 213, 1233, 1256 ЦК України, суд
-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до Головного управління юстиції
у м. Києві, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4
про тлумачення заповіту ОСОБА_5,
посвідченого Тринадцятою київською
державною нотаріальною конторою 24.11.1994
року ( зареєстрованого у реєстрі за №
2у-1418), яким визначити, що земельна
ділянка АДРЕСА_1), яке належало померлій
ОСОБА_5 на праві приватної власності
(Державний акт на право приватної
власності на землю 1-КВ №158212 від
09.06.2000року, виданий на підставі рішення
Київської міської ради від 18.11.1999 р №
99-5/601) відноситься до складу спадкового
майна за заповітом та підлягає
передачі спадкоємцю за заповітом
ОСОБА_2 розом із садовим будинком,
зеленими насадженнями та будівлями -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: