Справа № 459/3393/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль
Провадження № 22-ц/783/7869/13
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_2
- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами
позивача ОСОБА_2, відповідача
Державного підприємства
«Львіввугілля» на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 28 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди завданої професійним
захворюванням, -

в с т а н о
в и л а:

рішенням Червоноградського
міського суду Львівської області від 28
жовтня 2013 року позов задоволено
частково. Зобов'язано стягнути з
Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 12000
грн. у відшкодування моральної шкоди
завданої професійним захворюванням. В
решті позовних вимог - відмовлено.
Зобов'язано стягнути з ДП
«Львіввугілля» 229,4 грн. судового збору
на користь держави.

Рішення суду оскаржили сторони.

Позивач в апеляційній скарзі просить
рішення суду в частині стягнення з
відповідача на його користь 12 тис. грн.
на відшкодування моральної шкоди
змінити стягнувши в його користь 30 тис.
грн. Свою скаргу обґрунтував тим, що
судом, на його думку, не в повній мірі
було враховано його стаж роботи в
шкідливих та тяжких умовах праці на
шахтах ДП "Львіввугілля", відсоток
втрати ним професійної працездатності
в результаті професійного
захворювання. Також, суд не в повній
мірі врахував всі негативні наслідки
заподіяної йому шкоди, її характер,
обсяг його фізичних та моральних
страждань. Внаслідок цього, суд
визначив розмір моральної шкоди (12 тис.
грн.) не співмірний із завданими йому
стражданнями, необ'єктивний та
несправедливий.

Відповідач в скарзі просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову у позові, оскільки вони
вважають, що судом при ухваленні
рішення не було враховано: що позивач
не довів факту заподіяння йому
моральної шкоди, належними та
допустимими доказами, зокрема,
висновком медичних органів; позивач,
враховуючи норми ст. 233 КЗпП України,
пропустив тримісячний строк звернення
до суду з даним позовом; позивач знав
при прийомі на роботу про шкідливі та
небезпечні умови праці, пільги,
компенсації за роботу у таких умовах, а
тому вини відповідача у заподіянні
шкоди - немає.

В судове засідання ні позивач, ані
представник відповідача не з'явилися,
однак суд вважав за можливе проводити
розгляд справи у їх відсутності,
враховуючи, що вказані особи були
належним чином повідомленими про час
та місце розгляду справи, у судовому
засіданні брав участь представник
позивача, жодних клопотань про
відкладення розгляду справи від осіб,
що беруть участь у справі не надійшло
та зважаючи на вимоги ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача на підтримання
апеляційної скарги позивача та в
заперечення апеляційної скарги
відповідача, дослідивши матеріали
справи, оцінивши доводи осіб, що беруть
участь у справі в їх сукупності в межах
доводів апеляційних скарг, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги до
задоволення не підлягають та підстав
для скасування оскаржуваного рішення
суду - немає.

Із оскаржуваного рішення та матеріалів
справи вбачається, що позивач протягом
1989-2010 років працював на підприємствах
по видобутку вугілля, що на даний час
входять до складу ДП «Львіввугілля» та
був звільнений 3.12.2010 року, згідно п.2
ст.40 КЗпП України (за станом здоров'я).
Стаж роботи позивача в підземних
умовах шахти вугільного басейну
становить 21 рік 5 місяців. (Трудова
книжка, акт розслідування причин
виникнення хронічного професійного
захворювання від 15.12.2010 року (а.с. 8, 18-19).

Згідно акту розслідування хронічного
професійного захворювання від 15.12.2010
року, - професійні захворювання у
позивача (1.Вегето-сенсорна полі
невропатія верхніх кінцівок; 2.
Хронічна попереково-крижова
радикулопатія та 3. Хронічний бронхіт
ІІ ст.., пневмосклероз, ЛН-ІІст.) виникли
внаслідок контакту з вугільно-породним
пилом в концентрації 119,88-124,36 мг/м.куб;
несприятливі фактори мікроклімату
(температура повітря +22,8 +23,6 С; відносна
вологість повітря 84-86%, швидкість руху
повітря 1,08-1,10 м/сек); піднімання та
перенесення вантажу масою 48 кг вручну
двічі кожної години зміни; робоча поза
тіла - вимушена (на колінах) 87 % часу
тривалості робочої зміни; рівень
локальної вібрації при бурінні шпурів
ручним свердлом 111-113 дБ на протязі 25%
тривалості робочої зміни (а.с. 18-19).

З довідок Профпатологічної МСЕК Серія
ЛВА-2 № 029347 від 21.12.2010 року та Серія 10 ААА
№466272 від 21.12.2010 року (а.с. 23, 24),
вбачається, що позивачу 21.12.2010 року
актом №1509 вперше було встановлено ІІІ
групу інвалідності у зв'язку із
професійними захворюваннями та 60%
втрати професійної працездатності (30%
хронічний бронхіт, 20% радикулопатія; 10%
невропатія) безтерміново.

Про професійне захворювання позивача
та стійку втрату професійної
працездатності стверджують і інші
медичні документи, що є у справі (а.с. 9-17,
20-22, 25-28).

Вказане свідчить про те, що право на
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із втратою 60% професійної
працездатності вперше виникло у
позивача в 2010 році.

Як під час роботи, так і після
звільнення позивач неодноразово через
вказані професійні хронічні
захворювання звертався до медичних
закладів та перебував на амбулаторному
та стаціонарному лікуванні, що
стверджується згаданими медичними
документами (а.с. 9-17, 20-22, 25-28).

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Про наявність небезпечних і шкідливих
умов праці позивача на шахтах ДП
«Львівугілля» стверджується
матеріалами справи, зокрема, актом
розслідування хронічного професійного
захворювання від 15.12.2010 року,
Санітарно-гігієнічною характеристикою
умов праці №1941/06 від 23.07.2010 року (а.с. 18-19,
20-22) та згаданими медичними
документами.

Зміст статті 1167 ЦК України та статті 237-1
КЗпП України передбачають право
відшкодування моральної шкоди
працівникові власником або
уповноваженими ним органом
(роботодавцем). Відшкодування такої
шкоди провадиться тоді, коли порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань, або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між цими умовами.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Відповідно до пункту 27 ст.77 Закону
України «Про державний бюджет України
на 2006 рік», зупинено дію абзацу
четвертого статті 1 підпункту «є»
пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3
статті 28 і частини третьої статті 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в частині
відшкодування моральної шкоди
застрахованим та членам їх сімей і що
зупинення вищевказаної норми Закону не
дає підстав для його застосування.

Крім цього, із Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» виключена частина 3
статті 34 відповідно до положень Закону
України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про
внесення змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Оскільки Фонд соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України на
час виникнення спірних правовідносин,
в зв'язку із зміною спеціального
закону, не відповідав за завдану
моральну шкоду, то у разі отримання
працівником професійного захворювання
або трудового каліцтва в цей період
таку шкоду позивачу, законні права
якого порушено, повинен відшкодовувати
роботодавець, згідно з правилами ст.ст.
1167 ЦК України та ст..237-1 КЗпП України.

Відповідачем не надано доказів щодо
відсутності його вини в заподіянні
позивачеві моральної шкоди.

Враховуючи наведене судом підставно
ухвалено рішення про стягнення шкоди
на користь позивача саме з ДП
«Львіввугілля» (роботодавця позивача),
а доводи апеляційної скарги
відповідача про недоведеність
позивачем факту заподіяння йому
моральної шкоди належними доказами,
зокрема, і медичним висновком колегія
суддів вважає необґрунтованими та
вважає, що відсутність у матеріалах
справи висновку МСЕК з цього питання не
спростовує правильних висновків суду
про те, що ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Безпідставним є, також, посилання
відповідача на пропуск позивачем
строку позовної давності щодо
стягнення моральної шкоди у
відповідності до ст.233 КЗпП України,
виходячи з наступного.

Згідно з ст.233 КЗпП України до вимог про
відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством, дійсно застосовується
тримісячний строк звернення до суду,
однак до інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, зокрема вимог, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, строки позовної
давності відповідно до ст.83 ЦК
Української РСР 1963 року не
застосовуються (п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди»).

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст.268 ЦК
України).

Отже на спірні правовідносини
розповсюджується дія ЦК України,
відповідно до ст. 268 ч.1 п.3 якого -
позовна давність не розповсюджується
на вимоги позивача, оскільки вони
випливають із порушення особистих
немайнових прав.

Крім цього, необґрунтованими, на думку
колегії суддів, є доводи скарги
відповідача про те, що позивач при
прийомі на роботу знав про шкідливі та
небезпечні умови праці, пільги та
компенсації за роботу у таких умовах, а
тому вини у заподіянні шкоди
відповідача немає. Так, згаданими вище
нормами Конституції України, КЗпП
України передбачено право особи на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується,
а також на безпечні і здорові умови
праці. Обов'язок забезпечити
реалізацію вказаних прав покладний на
державу та працедавця. Тому
незабезпечення таких прав позивача
відповідачем, незалежно від того чи
йому було відомо про можливі негативні
наслідки його роботи не свідчить про
відсутність вини відповідача у
незабезпеченні належних та безпечних
умов праці і, як наслідок, спричинення
шкоди позивачу.

Що ж до доводів апеляційної скарги
позивача, то, відповідно до роз'яснень,
що містяться у п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (із відповідними
змінами), розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди з відповідача, суд навів у
рішенні відповідні мотиви, а саме
врахував, - характер заподіяної
позивачу шкоди, глибину фізичних та
моральних страждань позивача, зокрема
і те, що втративши працездатність на
виробництві, позивач не взмозі в повній
мірі виконувати ту чи іншу роботу,
постійно повинен проходити курс
лікування у зв'язку з втратою
працездатності, обмежений в
життєдіяльності та інші обставини, а
відтак, визначив розмір моральної
шкоди, що підлягає частковому
відшкодуванню, враховуючи також засади
розумності, виваженості та
справедливості.

Тому доводи апеляційної скарги
позивача теж висновків суду першої
інстанції не спростовують.

Враховуючи наведене судом правильно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно застосовано матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду
справи, а доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду, то за
таких обставин підстав для задоволення
апеляційної скарги - немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги позивача ОСОБА_2,
відповідача Державного підприємства
«Львіввугілля» - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 28 жовтня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :

Я.А. Левик

Судді:
В.Я. Бакус

Т.А. Гірник