АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Мовчан Д.В. Доповідач - Чубуков О.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2013 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

Судді-головуючого:
Чубукова О.П.

Суддів колегії:
Єлізаренко С.Ю. та Михайловської С.Ю.

при секретарі
Новицькій О.О.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5
на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 25 вересня 2013
року по справі за позовною заявою
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи, що не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору: Ленінський відділ державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції, Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
Кредитна спілка «Дніпропетровська
ощадна кредитна спілка» про визнання
права власності на автомобіль, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 25 вересня 2013 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору:
Ленінський відділ державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції, Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
Кредитна спілка «Дніпропетровська
ощадна кредитна спілка» про визнання
права власності на автомобіль -
відмовлено.

08 жовтня 2013 року Позивач подав
апеляційну скаргу в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове по
суті позовних вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду залишити без змін з наступних
підстав.

Відповідно до ст.. ст.. 212 та 213 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємозв'язок доказів у їх сукупності.
Рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 10
квітня 2008 року між Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк» (правонаступником усіх
прав та обов'язків якого є Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк») та
ОСОБА_6 був укладений Договір про
надання споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу № 0 (далі -
кредитний договір) (а.с.15-23). Згідно з
умовами п. 2.1. вказаного кредитного
договору, ОСОБА_6, як позичальник,
передала в заставу АКіБ «УкрСиббанк»
транспортний засіб марки «CHEVROLET AVEO SF69Y,
легковий седан - В, № двигуна НОМЕР_2, №
кузова НОМЕР_3, колір синій, д/н НОМЕР_1.

12.11.2010 року між Публічним акціонерним
товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_5
було укладено Договір поруки № 244624.
Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.3 цього
договору поручитель зобов'язується
виконувати перед кредитором за
виконання ОСОБА_6 усіх її зобов'язань,
що виникли з Договору про надання
споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу № 0 від
10.04.2008 року, укладеного між кредитором
та боржником. Зокрема, поручителю
відомі усі умови договору, а саме: сума
основного договору - 73 100 грн. 00 коп.,
процентна ставка - 13 % річних, термін
виконання основного зобов'язання -
10.04.2015 року.

Як вбачається із матеріалів справи та
пояснень позивача, 19 серпня 2010 року між
ним, ОСОБА_5, та ОСОБА_6, було досягнуто
домовленості щодо купівлі-продажу
вказаного автомобіля марки «CHEVROLET AVEO SF
69 Y, легковий седан - В, № двигуна НОМЕР_2,
№ кузова НОМЕР_3, колір синій, д/н
НОМЕР_1. З метою виконання означено
домовленості, 19 серпня 2010 року
позивачем було передано ОСОБА_6 аванс у
розмірі 3 700 (три тисячі сімсот) доларів
США, що підтверджується відповідною
власноруч написаною розпискою (а.с. 31).

12.11.2010 року ОСОБА_6 своєю Довіреністю, що
була посвідчена Приватним нотаріусом
ДМНО ОСОБА_7 зареєстрована в реєстрі за
№ 926, уповноважила позивача та його
дружину, ОСОБА_8, бути її представником
в органах ДАЇ та всіх інших установах,
підприємствах та організаціях,
незалежно від їх підпорядкування та
форм власності, а також, органах
страхування, з питань пов'язаних з
користуванням та експлуатацією
належного ОСОБА_6 на праві власності на
підставі Свідоцтва про реєстрацію
НОМЕР_4, виданого РП РЕР 2 УДАЇ УМВС
України в Дніпропетровській області
09.04.2008 року автомобіля марки «CHEVROLET AVEO SF
69 Y, легковий седан - В, № двигуна НОМЕР_2,
№ кузова НОМЕР_3, колір синій, д/н
НОМЕР_1.

На виконанні в Ленінському відділі
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції перебуває
виконавче провадження ВП № 36165742 по
стягненню з ОСОБА_6 на користь
Кредитної спілки «Дніпропетровська
ощадна кредитна спілка» суми боргу у
розмірі 354 417 грн. 00 коп. (а.с.66). В межах
зазначеного виконавчого провадження, з
метою задоволення стягувача, державним
виконавцем Ленінського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції було накладено
арешт на транспортний засіб марки
«CHEVROLET AVEO SF 69 Y, легковий седан - В, №
двигуна НОМЕР_2, № кузова НОМЕР_3, колір
синій, д/н НОМЕР_1.

У справах за позовом про визнання права
власності на автомобіль із підстав
придбання його за договором
купівлі-продажу суд може задовольнити
такий позов у тому разі, коли
встановить, що сторонами були
додержані правила ЦК України щодо
укладення договору купівлі-продажу
такого майна. Зокрема його змісту і
наявні умови виникнення права
власності за договором. Сама по собі
довіреність на право користування та
розпорядження майном не свідчить про
укладення сторонами договору
купівлі-продажу автомобіля.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Належною формою договору
купівлі-продажу автомобіля є письмова,
що відповідає положенню п.3 ч.1 ст. 208 ЦК
України. При цьому, письмова форма
договору купівлі-продажу автомобіля
передбачена й постановою Кабінету
Міністрів України від 7 вересня 1998 року
№ 1388 (із наступними змінами), якою
затверджені Правила державної
реєстрації та обліку автомобілів,
автобусів, а також самохідних машин на
шасі, автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок (далі
Правила), згідно з п. 2 яких вони є
обов'язковими для всіх юридичних і
фізичних осіб. Відповідно до вимог
зазначених Правил перед відчуженням
транспортний засіб повинен бути знятий
з обліку в підрозділі ДАІ.

Згідно з п. 40 Правил (у редакції, що була
чинна на час виникнення спірних
правовідносин) зняття з обліку
транспортних засобів проводилося
після їх огляду в підрозділах
Державтоінспекції на підставі заяви
власника, документа, що посвідчує
особу, виконавчого напису нотаріуса,
постанови державного виконавця або
рішення суду. Відповідно до п. 8
зазначених Правил правомірність
придбання транспортного засобу
підтверджується зазначеними в них
документами, зокрема:
довідкою-рахунком, виданою за формою
згідно з додатком № 1 до цих Правил;
договором та іншими посвідченими в
установленому порядку документами, що
встановлюють право власності на
автомобіль. Бланки довідок-рахунків є
бланками суворого обліку і
виготовляються в порядку,
передбаченому постановою Кабінету
Міністрів України від 19 квітня 1993 року
№283.

Окрім цього договір купівлі - продажу
на той час згідно до чинного на час
складання розписки та видачі
довіреності положень Закону України
"Про податок з доходів фізичних осіб"
підлягав оподаткуванню на користь
держави.

З наведеного вбачається, що
довіреність, на відміну від договору,
не є правовим оформленням переходу
права власності на автомобіль, а тому
суд вважає, що видачу довіреності на
транспортний засіб, що був в
експлуатації та має особливості
цивільного обороту, без укладення
договору купівлі-продажу за формою, що
передбачена чинним законодавством, не
можна вважати договором, що укладений
відповідно до закону та допускає
перехід права власності до особи, на
ім'я якої таку довіреність видано.

Крім того, судом встановлено, що
спірний автомобіль на час складання
вказаних розписки та видачі
довіреності знаходився під заставою,
тобто відносно нього було встановлено
обтяження. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 586
ЦК України та ч.2 ст. 17 Закону України
«Про заставу» заставодавець має право
відчужувати предмет застави, передавши
його в користування іншій особі або
іншим чином розпоряджатися ним лише за
згодою заставодержателя, якщо інше не
встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог чи заперечень.
Відповідно до вимог ч.4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Вищевказаним кредитним договором,
зокрема п. 2.6. передбачено, що
позичальнику забороняється
розпоряджатись предметом застави без
попередньої згоди банку. Доказів згоди
обтяжувача на відчуження спірного
майна суду не представлено.

З приводу доводів позивача, покладених
ним в обґрунтування підстави позову,
щодо того, що ним, як поручителем, були
виконані зобов'язання за кредитним
договором, то суд зауважує, що
відповідно до вимог частини 1 ст. 553 ЦК
України за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Із матеріалів справи вбачається, що
станом на 29.03.2013 р. залишок основної
кредитної заборгованості за вказаним
кредитним договором становить 17 549, 80
грн., тобто зобов'язання за кредитним
договором не є виконаним в повному
обсязі, (а.с. 56), а тому позивача не можна
вважати особою, до якої перешли права
кредитора за вказаним кредитним
договором.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 556 ЦК України
до поручителя, який виконав
зобов'язання, забезпечене порукою,
переходять усі права кредитора у цьому
зобов'язанні, в тому числі й ті, що
забезпечували його виконання. З
наведеного вбачається, що відповідно
до ст. 556, ст. 572 ЦК України поручитель,
має право у зв'язку із невиконанням
боржником (заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника лише у
випадку переходу до нього прав та
обов'язків за кредитним договором.

Таким чином, враховуючи вказані вимоги
матеріального закону та наведені
обставини у їх сукупності, зокрема те,
що оформлення договору купівлі-продажу
автомобіля шляхом видачі довіреності
та розписки про одержання коштів не
відповідає вимогам законодавства, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для визнання за
позивачами права власності на спірний
автомобіль.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами, а
приведені в апеляційній скарзі доводи
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315 ЦПК
України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 -
відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 25 вересня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
чинності з моменту її оголошення і з
цього ж дня може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Судді колегії: