Справа № 107/6900/13
Провадження 2/107/2040/13
Рішення

Іменем України

18 грудня 2013 р.
м.
Керч

Керченський міський суд Автономної
Республіки Крим в складі:

головуючого судді – Захарової К.П.

при секретарі – Дружиніній К.С., Дробот
К.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Жаворонок» про стягнення
заборгованості по заробітної платі,
компенсації за затримку її виплати,
компенсації за невикористану
відпустку, зобов’язання видати
трудову книжку та стягнення моральної
шкоди

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Керченського
міського суду із позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Жаворонок», вимоги
якого у подальшому були збільшені, про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку, зобов’язання
видати трудову книжку та стягнення
моральної шкоди. Позовні вимоги
мотивовані тим, що з осені 2010 року вона
працювала на підприємстві відповідача
на посаді комірника. Позивач зазначає,
що на початку квітня 2013 року вона
написала на адресу роботодавця заяву
із проханням про її звільнення із
займаної посади з травня 2013 року. Однак
фактично вона була звільнена
підприємством відповідача у серпні 2013
року, при цьому їй на день звільнення не
було сплачено заборгованість по
заробітній платі, компенсацію за
невикористану відпустку та не було
видано трудову книжку з відповідним
записом у ній про звільнення.
Наведеними протиправними діями
відповідача, на думку позивача, їй було
спричинено моральну шкоду, яку вона
оцінює у 5000 грн.. Так, через
відсутність трудової книжки вона була
позбавлена можливості
працевлаштуватися та заробляти гроші
та утримання двох дітей, яким
навчаються на денній формі освіти. З
наведеного просила суд постановити
рішення, яким стягнути на її користь
заборгованість по заробітній платі,
компенсацію за затримку її виплати,
компенсацію за невикористану
відпустку, зобов’язати відповідача
видати їй трудову книжку та стягнути
моральну шкоду.

Позивач у судовому засіданні позовну
вимоги та заяву про збільшення
позовних вимог підтримала у повному
обсязі, навівши обґрунтування,
аналогічне викладеному у ньому.

Представник відповідача у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував у повному обсязі, надав
суду письмові пояснення (а.с. 18-19), у яких
зазначав, що звільнення відповідача,
не дивлячись на її письмову заяву про
звільнення з травня 2013 року, було
призведено у липні 2013 року оскільки
вона за власним бажанням продовжувала
працювати та виконувати покладені на
неї обов'язки комірника. Окрім того,
представник відповідача наполягав на
тому, що заборгованість із заробітної
плати утворилася через те, що позивач
відмовлялася її отримувати, про що
наявні відповідні акти. Про
необхідність отримання трудової
книжки працівнику ОСОБА_2 було
повідомлено телеграмою, але вона
повернулася з відміткою про її не
отримання адресатом. Ураховуючи той
факт, що на думку представника, між
підприємством та працівником наявний
спір про розмір заборгованості по
заробітної платі, він просив не
стягувати компенсацію за затримку
розрахунку під час звільнення.

Дослідивши матеріали справи та надавши
їм правової оцінки, суд приходить до
наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи
позивача на підставі наказу № Ж/К - 120
від 30.07.2013 року було прийнято рішення
про звільнення із займаної посади
комірника у зв’язку з втратою довіри
(а.с. 52).

Суд зазначає, що сторонами у справі не
заперечувався той факт, що позивачем
було надіслано заяву про звільнення з
травня 2013 року, тому суд на підставі
вимог ст.. 61 ЦПК України вважає його
встановленим.

Однак, позивачем у судовому засіданні
було повідомлено, що до липня 2013 року
вона виходила на роботу, з метою
стажування нового комірника. При цьому
на час стажування нового працівника до
роботи оформлено не було, оскільки
робоче місце зберігалося за нею.

Частиною 2 ст. 38 КЗпроП України,
встановлено: «Якщо працівник після
закінчення строку попередження про
звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.».

Приймаючи до уваги, що позивач у
судовому засіданні формулювання
звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпроП
України не оспорювала, суд приходить до
висновку що звільнення позивача саме з
30 липня 2013 року не суперечить вимогам
діючого законодавства.

Вимоги ст.. 116 КЗпроП України,
передбачають що «При звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.».

Представник відповідача у судовому
засіданні повідомив суду про те, що із
позивачем не було здійснено повного
розрахунку під час звільнення,
оскільки був неявний спір про розмір
сум, що належать до сплати. Так, сума,
яка складала компенсацію за
невикористану відпустку у сумі 1260 грн.
була утримана на підставі
розпорядження керівника у рахунок
погашення матеріальної шкоди,
спричиненої працівником підприємству,
у наслідок нестачі товару.

Однак, суд критично ставиться до
вказаних доводів представника
відповідача, оскільки з документів, яки
були надані представником відповідача
на підтвердження наведених вище
доводів, не вбачається а ні факту, а ні
розміру нестачі, яка була встановлена
на підприємстві відповідача, внаслідок
нестачі, спричиненої ОСОБА_2

Так, зі змісту інвентаризаційного
опису товарно-матеріальних цінностей
від 30.07.2013 року вбачається, що вартість
товарно-матеріальних цінностей
фактично наявних на складі перевищує
їх вартість, яка облікована за даними
бухгалтерського обліку (а.с. 66-67 ).

Доводи представника відповідача
стосовно того, що підприємство вживало
заходів для здійснення розрахунку з
позивачем повідомляючи його про
необхідність з’явитися телеграмою,
суд до уваги не приймає, оскільки вона
була надіслана на адресу позивача
05.09.2013 року, після спливу місячного
строку, а також, відповідно до
поштового повідомлення ОСОБА_2
отримана не була (а.с)

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що представником відповідача
у судовому засіданні не було надано
доказів наявності спору між
роботодавцем та працівником, через що
позовні вимоги про заробітної плати,
яка ( а.с. 21, 64) складає 1 654 грн. 27 коп.
(552,85+552,85+548,57= 1 654 грн. 27 коп.) та
компенсація за невикористану
відпустку – 1260 грн. 60 коп., також вимоги
про стягнення компенсації за затримку
розрахунку під час звільнення,
передбаченої вимогами ст.. 117 КЗпроП
України, якою встановлено, що «В разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.», є такими що підлягають
задоволенню, оскільки основані на
законі.

Суму компенсації за затримку
розрахунку під час звільнення у
розмірі 3 375 грн. 54 коп. суд визначає,
виходячи з наступного розрахунку.

Так відповідно до вимог п. 2 розділу ІІ
«Порядку обчислення середньої
заробітної плати», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 р. N 100 «У всіх інших
випадках збереження середньої
заробітної плати і середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за останні 2 календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана відповідна виплата.»

З довідки про розмір депонованої
заробітної плати (а.с. 21) вбачається, що
у червні 2013 року розмір заробітної
плати позивача склав – 552, 85 грн..
Відповідно до розрахункової відомості
за липень 2013 року заробітна плата
склала – 548, 57 грн. (а.с.64 ). Таким чином
розмір середньої заробітної плати
позивача складає 552,85 +548,57: 2 = 550, 71 грн.

Пунктом 8 розділу ІV встановлено, що
«Нарахування виплат, що обчислюються
із середньої заробітної плати за
останні два місяці роботи, провадяться
шляхом множення середньоденного
(годинного) заробітку на число робочих
днів/годин, а у випадках, передбачених
чинним законодавством, календарних
днів, які мають бути оплачені за
середнім заробітком. Середньоденна
(годинна) заробітна плата
визначається діленням заробітної
плати за фактично відпрацьовані
протягом двох місяців робочі
(календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а
у випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.»

Отже розмір середньоденної заробітної
плати складає 23,94 грн. ( 552,85 грн. +
548,57грн. : (22 дні + 24 дні) = 23,94 грн.)
Прострочення на час розгляду справи
судом складає 141 день ( 141 день х 23,94 грн.
=3 375 грн. 57 коп.)

Також суд вважає такими, що підлягають
задоволенню позовні вимоги про
зобов’язання відповідача видати
працівнику трудову книжку з
відповідним записом у ній про
звільнення, оскільки вказаний
обов’язок роботодавця встановлений
вимогами ст.. 47 КЗпроП України, яка
передбачає, що «Власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу. У
разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.»

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення
з відповідача моральної шкоди, суд
керується положеннями ст.. 237 -1 КЗпроП
України, яка встановлює, що:
«Відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.»

У обґрунтування спричинення
моральної шкоди незаконними діями
відповідача позивач зазначала, що вона
відчувала моральні страждання через
неможливість здійснення
працевлаштування і як слідство була
позбавлена можливості заробити
грошові кошти на утримання своїх дітей:
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яки відповідно до довідок
(а.с. 15-16) навчаються на денній формі
навчання і не в змозі самостійно себе
забезпечувати.

Наведені вище доводи позивача, суд
вважає обґрунтованими, та критично
ставиться до заперечень представника
відповідача, який повідомив суду, що за
наявності бажання ОСОБА_2 могла
придбати нову трудову книжку та
влаштуватися на роботу, оскільки вони
на законі не основані.

За таких обставин та керуючись
вимогами ч. 3 ст.. 23 ЦК України, яка
передбачає, що « Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого
або позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.»,
суд приходить до висновку, що належною
компенсацією моральних страждань,
спричинених позивачу буде стягнення з
відповідача на її користь грошових
коштів у сумі 3000 грн.

Окрім того ч. ст.. 88 ЦПК України
встановлено, що «Якщо позивача, на
користь якого ухвалено рішення,
звільнено від сплати судового збору,
він стягується з відповідача в дохід
держави пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог», тому, суд
вважає, що з відповідача належить
стягнути у дохід держави 458 грн. 80 коп.
судового збору, оскільки позивач від
його сплати був звільнений.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57, 212-218, 224 - 226 ЦПК
України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Жаворонок» про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
затримку її виплати, компенсації за
невикористану відпустку, зобов’язання
видати трудову книжку та стягнення
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Зобов’язати Товариство з обмеженою
відповідальністю видати ОСОБА_2
трудову книжку з відповідними записом
у ній про звільнення.

Стягнути Товариства з обмеженою
відповідальністю «Жаворонок» на
користь ОСОБА_2 заборгованість по
заробітній платі у сумі 1 654 (одна тисяча
шістсот п’ятдесят чотири) грн. 27 коп.,
компенсацію за невикористану
відпустку у сумі 1260 (одна тисяча двісті
шістдесят) грн. 60 коп., компенсацію за
порушення строків виплати заробітної
плати у сумі 3 375 (три тисячі триста
сімдесят п'ять) грн. 57 коп.,
відшкодування моральної шкоди 3000 (три
тисячі) грн., а усього 9 290 (дев'ять
тисяч двісті дев’яносто) грн. 44 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Жаворонок» 458
(чотириста п’ятдесят вісім) грн. 80 коп.
судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог –
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду АР Крим
у десятиденний строк з дня його
проголошення через Керченський
міський суд АР Крим.

Особи, які брали участь в справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Повний текст рішення складений 27.12.13
року.

Суддя /підпис/ ОСОБА_4